Как мислеше да се прибереш, ако не бях дошъл?
И аз се чудя, на средата на нищото е. - Винаги ги строят на такива места.
На излизане ти дават разписанието на автобуса.
Благодаря, че дойде. - За нищо.
АНТЪНИ СТАР
ИВАНА МИЛИЧЕВИЧ
УЛРИХ ТОМСЕН
ФРАНКИ ФЕЙСОН
ХУН ЛИЙ
РЪС БЛЕКУЕЛ МАТ СЕРВИТО
ДЕМЕТРИУС ГРОСЕ
ТРИЕСТ КЕЛИ ДЪН РИАН ШЕЙН
ЛИЛИ СИМЪНС АНТЪНИ РУВИВАР
БЕН КРОС
Музика МЕТОДИК ДАУТ
Монтаж ЕЙМИ ФЛЕМИНГ
Костюми ПЕЙША ПРУТИ
Декори ДЖ. КЕСЪЛС Оператор КР. ФАЛУНА
По идея на ДЖ. ТРОПЪР & Д. ШИКЛЪР
БАНШИ II 5. ИСТИНАТА ЗА ЕДНОРОЗИТЕ
Сценарий ДЖОН РОМАНО Режисьор БАБАК НАДЖАФИ
Добре ли си?
Чувството не е каквото очаквах. - Да се завърнеш?
Да. Но ти сигурно знаеш.
Винаги е гадно, каквито и да са обстоятелствата.
Децата сигурно ти липсват.
Понякога нощем си представях, че идват да се гушнат в мен,
както когато бяха малки и не можеха да заспят.
Дейва има проблеми. Има нужда от майка си.
А Макс?
Доколкото съм забелязал, интересува се само от скейтборда си.
Скоро ще ги видиш.
Може ли да спрем някъде? Умирам от глад.
Вкусно ли е? - Помниш ли храната в затвора?
Спомням си един път - комендантът имаше рожден ден
или годишнина, не помня. Реши да ни почерпи с храна.
Готвачите направиха големи бифтеци.
Много вкусни. С картофи, а за десерт имаше пай.
Някои от момчетата просто ги душеха.
Не им се беше случвало от толкова време, че...
Някои се разплакаха над чиниите. - Разбирам го.
А трети запокитиха чиниите си срещу стената.
Сякаш теглеха майната на затвора.
Шон, върни се.
Моя е! - Върни й я!
Не е честно! - Трябва да й даваш пример.
Аз съм на страната на Шон. - Той й го взе.
Женска солидарност. - Да бе, сигурно.
Все едно сме в Банши. - Чувството е различно.
Боже, не мога да повярвам.
Дейва има същия, много го обича.
Спеше с него, носеше го в училище.
Когато беше малка й четях „Последният еднорог“, беше й любима.
„Ако можех, бих влязъл в съня ви, за да ви пазя...“
И така нататък.
„Ала не мога да дойда, освен ако не ме сънувате.“
Чел си „Последният еднорог“? - Библиотеката в затвора беше малка.
Какво има?
Нищо. - Кажи ми.
Просто... през цялото време в затвора мислех, че знам какво ми липсва.
Оказа се, че не съм знаел всичко.
Трябва да й го купиш.
Този „Ревел“ ли е? - Много добре. Колекционер ли си?
Едно време.
Колко струва? - Десет долара.
Благодаря.
Не мога да си представя да сглобяваш моделчета.
Когато бях малък, единственото време,
което прекарвах с баща си, беше докато правехме самолети.
Познавам те от толкова време, а за пръв път споменаваш баща си.
Наистина? Значи няма причина да започвам сега.
Какво има?
Нищо... нищо.
Охранителната камера вдясно. - Няма да им помогне през нощта.
Изоставаш. Виждаш ли белия пръстен? Това са LED диоди за нощно виждане.
Но онази „Викон“ на витрината... - Това камера ли е?
Безжична, сигналът се заглушава лесно. Детска работа.
Чуй се само. - Така си е.
Ако сейфът е същата марка, ще бъде нищо работа.
Но ако се забавиш отпред... - Отзад има уличка.
Със сигурност има и врата. - Виж се само.
Какво? - Онази кола.
Опашка? По-рано видя ли го? - Два пъти.
Къде? - В съседната уличка, на една пресечка.
А шофьорът? - Прозорците са затъмнени.
Ще докарам пикапа отпред. - Добре.
Зад нас е. - Знам.
Чакай тук.
Извинете, всичко наред ли е?
Извинете. Помислих, че е колата на един приятел.
Бихте ли ми помогнал?
Май се претоварих.
Благодаря.
Къде отиваме? Търнпайк е в обратната посока.
Реших да се отклоним малко.
Искам да ти покажа нещо. - Какво?
Ще отнеме само два часа. Освен ако не бързаш за вкъщи.
Дом.
Чакай.
Купих ти нещо. Там ще отидем.
Това е нашата къща.
Това е къщата.
Реших, че бихме могли... не знам, да избягаме тук.
Боже, твоя ли е? - Платена в брой.
Предплатил съм данъците.
Просто исках да ти я покажа.
Планът беше добър.
Напоследък мислих доста.
Май е време да се махна.
Откакто дойдох в Банши...
Навредих и на теб и на семейството ти.
Планът ми не беше такъв, но се получи така.
Ти се опита да ме предупредиш.
Пък и не мога да се представям за шериф цял живот, нали?
Да, но къде ще отидеш?
Какво ще правиш?
Просто ще си тръгна.
Може да се върна тук.
Не знам.
Не мога да продължавам да вредя на хората.
Повече не.
Когато ме пуснаха и те намерих, ти имаше дом, семейство.
Всичко онова, което щяхме да имаме заедно.
И това ме убиваше.
След това видях Дейва.
Истината е, че просто не исках да си тръгна.
Казвах си, че като остана, ще те предпазвам.
От Рабит. - Да.
Наистина го вярвах.
Но всъщност той винаги е преследвал мен.
Никога теб.
Така че...
Най-добрият вариант е да си тръгна.
Какво има? - Сигурно нищо. Стой тук.
Шериф Худ. - Агент Расийн.
Да тръгваме.
ФБР ни идва на гости.
Виждам. - Госпожо Хоупуел.
Поздравления за освобождаването ти от затвора.
Сядай където искаш. - Това няма да ти трябва.
Може би. Ще ни кажеш ли защо си тук?
Разбрах, че си имала посетител в затвора.
Значи си знаел? - Чак след това.
Вие не ме познавате. Ако ме познавахте, щяхте да знаете,
че залавянето на Рабит е всичко за мен.
Защо? Какво има между вас?
Когато още бях млад агент,
задействах някои връзки.
Поех разследването на Рабит. Реших, че заради заглавията в пресата
ще се издигна по-бързо. Но го арестувах твърде рано.
Адвокатите му успяха да отхвърлят записите от подслушването.
Седмица по-късно моят информатор
беше убит в Астория,
заедно със съпругата
и двете му дъщери.
Така, както го виждам,
смъртта на двете момиченца, и всички, които е убил после,
са по моя вина.
Имате ли пепелник?
Не съм опитвал да ги откажа. Много ми харесваха.
А сега ми казват, че не ми остава много време.
Шест месеца, година.
Не знам какво има след смъртта,
но не искам да си отида с всичко това на съвестта.
Това е трогателно, но защо следиш нас?
Чаках да я освободят. Реших, че и Рабит ще я чака.
И все още го мисля. - Използваш ни като примамка?
Именно. - Грешиш, няма да дойде, той е съсипан.
Предал се е. - Ти какво мислиш?
Вярваш ли, че Рабит е решил да прости и забрави?
Мислиш, че познава баща ми по-добре? - Мисля, че аз го познавам.
И смяташ да чакаш да се появи.
И да го изправя пред правосъдието. В смисъл да го застрелям.
А ако ние загинем - жалко.
Можеш да виниш само себе си. Държала си го на мушка от упор.
Дори мисля, че трябва да сте ми благодарни.
Разбра ли сега? И защо? - Трябва да работим заедно.
Не можем, защото не ти вярваме. - А трябва.
Точно вие. - Защо?
Например знам, че не си Лукас Худ.
Пистолетът ми е в голямото отделение.
Все още чакам да кажеш какво искаш.
Преди петнадесет години, „Кепитъл диаманти“.
Моля?
Двама крадци извършиха обир, но единият се измъкна.
Той или тя никога не беше заловен.
Но ти нямаше такъв късмет.
Наблюдавах те, докато Бонър те разпитва.
Ти не му каза нищо. И досега не знаем името ти.
После дойдох в Банши и те заварих там.
Лукас Худ. При това шериф.
Мисля, че ме бърка с ня... - Недей.
Не ми губи времето.
Едно от телата, които сте заровили в гората, е било откраднато.
Някой не е искал да успеем да му вземем ДНК проби.
Оказа се, че по дрехите, с които е умрял, има достатъчно.
ДНК пробата съвпадна с Лукас Худ.
Всички служители на реда дават такива проби.
А това те превръща в истинска загадка.
Би ли ми сипала малко вода?
Знае кой си, не може да останеш тук. - Достатъчно хора умряха.
И така...
Мога ли да разчитам на вашето съдействие?
Повече не.
Ако ти помогнем да откриеш Рабит...
После какво? - Ако ми помогнете, не ме интересувате.
Дори няма да ти задам следващия въпрос.
Какъв въпрос?
„Какъв въпрос?“
Кой си ти, по дяволите.
Добре ли си? Стой тук.
На три.
По дяволите.
Рабит.
Никога няма да се откаже.
Не и докато не убие и двама ни. - Няма.
Тук съм.
Завръщаме се от странство. - Аха.
И закъсняваш с един ден?
Отклонихме се.
Как мина?
Опитаха се да ни убият.
Хората на Рабит?
Значи още е жив, а? Какво стана?
Предполагам, че няма да си тръгваш скоро.
Не мога.
Не бих казал, че съжалявам, че ще поостанеш.
Какво да ти кажа, ти ме подмладяваш.
И си много щедър с моето уиски.
Особено с хубавото ми уиски.
Знаеш ли, винаги когато помисля, че съм открил посоката,
нещо се случва и ме просва по задник.
Сякаш...
Мамка му, не знам. - Все едно още си в затвора.
За хора като теб и мен не са нужни решетки.
Ние сами си създаваме килията.
По начина, по който живеем, това се случва от само себе си.
Оказваме се в ситуации, за които не сме си представяли,
поглеждаме назад и се чудим как сме се озовали там,
и защо, по дяволите, никога не можем да си тръгнем.
В нас има нещо повредено.
У нас липсва това нещо, което позволява на другите хора
да се установят, да намеря покой,
и да мечтаят за по-добър живот.
Хората като нас не могат да си позволят такива мечти.
Защо не? - Заради нещата, които сме сторили.
Ние си имаме духове, които просто не ни го позволяват.
Друг път.
Превод и субтитри ПЕТЪР ХАРАЛАНОВ
© TRANSLATOR'S HEAVEN MMXIV http://subs.sab.bz