БЛЯСЪК В ПРОЦЕПА
- Имате ли вода? - Разбира се. Ще ни донесете ли вода?
Внимавайте къде стъпвате.
Чарлз Гудуин - Линда Воус.
- За мен е удоволствие да се запознаем. - Приятно ми е.
- Къде трябва да седна? - Тук ще е добре.
Така. Ето водата. Ако имате нужда от още нещо, ще Ви го осигуря.
Не съм сигурна, че ще се справя.
Просто се отпуснете, седнете срещу мен и отговаряйте на въпросите ми.
- Никога не съм правила това преди. - Ще бъде лесно, обещавам.
- Как сте? - Добре.
Проверка на звука?
Ще ни кажете ли няколко думи - за звукорежисьора?
- Какво трябва да кажа? - Каквото и да е.
Винаги съм имала голяма уста, а сега не знам какво да кажа.
Още малко, моля?
Да Ви кажа честно, не знам дали трябва да правя това.
Всеки ми казва, че трябва да го направя. Казват: "Това е BBC и те ще го направят добре."
- Ще го направим добре, обещавам. - Така е добре!
Просто се отпуснете. Готови ли сме?
- Това е продукция на BBC. Интервю... - Искате ли албума?
Ще се погрижим за това по-късно. Ще заснемем клипове и снимки.
- Разбирам. - Ако може да довършим с клапата.
- Извинете. - "Хитлерова Германия...”
- Какви клипове? - Ще ги видите, когато са готови. Обещавам.
- Съгласна ли сте? - Извинете.
"Хитлерова Германия, Част 5: "Жените през войната”. Начало.
Така че просто се отпуснете. Цялото време е Ваше.
- Да започвам ли? - Разкажете ми за войната.
Кога се заинтересувахте от нея?
Филмите.
Ето ги.
Военните филм. Всички развиващи се в Германия.
Нямаше значение дали са за Първата Световна Война или за Втората.
Особено харесвах всяко действие, развиващо се в Берлин.
Те са на границата!
Когато бях малка, баба ми и баща ми разказваха истории
за техния обичан град.
- Говорехте ли немски вкъщи? - С майка ми говорех на английски.
Тя беше ирландка, родена в Бруклин.
С баща си говорех на немски,
но той ме предупреждаваше да пазя този език в тайна,
защото в нашия квартал - Куинс, Ню Йорк,
ако хората ме чуят да говоря на немски, биха си помислили, че симпатизирам на нацистите
или биха разбрали, че съм еврейка.
- На английски, моля.
За нас, бедната ирландска измет. Благодаря.
"Вече не ни разрешават да използваме обществени тоалетни,
нито Хана, Софи или аз можем да отидем в салон за красота,
защото Хитлер казва, че косата на евреина е заразна”.
"Чуваме отвсякъде слухове
че евреи са арестувани и изпращани някъде”.
"Не знаем къде”.
"Ние бяхме поканени от приятели
да се скрием с тях някъде в Берлин”.
Мисля, че тогава започнах да си фантазирам.
Мечтаех да се спусна с парашут в Германия и да ги спася -
двете сестри на баща ми, Хана и Лизел, и дъщерята на Хана, Софи,
която свири на флейта и е само година по-малка от мен.
Мечтаех да видя Софи на сцената в Ню Йорк,
свирейки на флейтата си само за мен.
Обреченият град Варшава, бомбардиран от Хитлеровите оръдия...
Значи се свързахте с Департамента на войната, за да станете шпионин?
Не познавах никого, с когото да се свържа, за да стана шпионин.
През 1940 г., когато цяла Европа се бореше срещу Хитлер,
аз бях младо момиче, борещо се да излезе от Куинс.
Спомням си колко наплашен бе градът.
И си спомням как видях за първи път човека, който щеше да промени живота ми.
Това не е наша война!
Това не е наш проблем!
Ако ще се пролива кръв, за да се държи Хитлер настрана от Англия,
нека бъде английска кръв, не американска!
Защото това не е наша война! Това не е наш проблем !
И всеки, който казва, че Америка трябва да се намеси в тази война,
е обичащ евреите комунист,
включително и Франклин Делано Розенберг! (игра на думи с фамилията на президента Рузвелт)
- Защо не се прибереш вкъщи? - Защо ти не се прибереш?
Ето още един от тях!
Сигурна съм, че машинописните Ви умения са блестящи, госпожице Воус, но
диплома от Духовния колеж в Куинс е малко под нашите стандарти.
Нашите юридически секретарки идват директно от Васар. (реномиран колеж в Ню Йорк)
Сигурна съм, че разбирате.
О, разбирам.
Така че, ако нямате да добавите нещо, което да промени решението ми, се боя че не мога...
Под вашите стандарти? Вижте, и аз не го искам.
Може да се окаже, че ще работите с някой, който ще си изцапа ръцете.
И съм сигурна, че това ще е неудобно за Вас и за момичетата от Васар.
Ходила съм до Васар, между другото.
Колата на чичо ми се повреди точно на входа. Трябваше да отида да го взема.
Мястото ми се видя като истинска дупка. Благодаря Ви много.
Госпожице Воус.
Пропуснахте да споменете, че владеете втори език.
След като всички платежни искания останаха без отговор, както и фактурите от септември,...
- Ние нямаме избор,...
освен да спрем изпращането на вагони с цимент...
докато не се направят съответните компенсации.
"Laster" означава камион. Аз казах "вагон".
Казахте "вагон с цимент". Правилното е "Laster".
Вие сте много уверена в себе си,
което е добре. Явно ще сте Вие. Моля.
Опитваме се да измъкнем определени компании от техните дела в Германия.
Един от нашите старши партньори има проблем с езиците, което го поставя в неудобно положение.
Завършил с отличие Харвард, но се провалил в Берлиц.
Също така той има лош характер
и преминава през секретарките, както топка за боулинг през кеглите.
Между другото, наричаме го "Опечаления",
защото рядко се усмихва.
- Влез. - Също така той не харесва жени с шапки.
Здравейте.
Видях Ви тази сутрин, с онзи, който говореше навън.
А, да...
Какво му казахте?
Просто му намекнах, че може да му е по-удобно да говори някъде другаде.
Бяхте великолепен .
Напомнихте ми на Джими Стюард в "Смъртоносна буря".
Гледал ли сте го?
Не.
Страхотен филм.
Защо е затъмнено? Да не очакваме Хитлер да ни бомбардира тази нощ?
Понякога мисля по-добре в тъмното.
Ед Лийланд - Линда Воус.
90 думи в минута, два езика, работи с циклостил
и говори немски с акцент като жената на някой берлински касапин.
- Как ти се вижда като спасение в последната минута? - Жена на берлински касапин?
Научила го е от баба си, която е от Берлин.
Но не е била омъжена за касапин. Дядо ми е притежавал фабрика за копчета.
Докато не е изгоряла.
Вашата... Вашата баба ли настояваше да говорите...
Немски? Тя не говореше английски.
Тя... Тя е живяла тук до...
Учителят ми в шести клас правеше така.
- Моля? - Знаете, започва въпрос и не го довършва.
Като "Столицата на Индиана е...?"
Тя беше в тази страна 18 години.
Така че, въпросът ми е, ако е живяла тук 18 години, защо не говори...
Английски.
Тя предпочиташе немския.
- А предпочиташе ли Германия? - Тя беше еврейка.
- И вие сте еврейка? - Наполовина.
Това проблем ли е в тази компания?
Не, не! Просто това значи, че сме наполовина сигурни, че не сте нацистки шпионин.
Трябва да Ви е харесал, накарахте го да се смее.
Тя ще се справи. Бихте ли станали и се завъртели, моля?
- Защо да правя това? - Защото искате работата.
И защото Ви помолих да го направите. Искам да Ви дам един тест.
Добре, ще го направя седнала.
Това, което искам да Ви помоля, е да станете, да се завъртите,
да затворите очи, и да ми кажете какво виждате тук. Това е тест за наблюдателност.
Ще има ли проблем да го направите?
Картини на платноходки и понита за поло, декоративни книги и дипломи,
препарирана риба на стената, календар, сложен на грешна дата,
шкафове за книги, нуждаещи се от бърсане, килими, нуждаещи се от почистване.
И двама типа от Харвард, които са изненадани от момиче, което си търси работа,
но не иска да бъде третирано като роб.
Винаги ли сте такава?
Забравих да Ви кажа - другата ми половина е ирландска.
Смъртоносна комбинация.
Не ми отне много, за да усетя, че в Ед Лийланд имаше нещо повече от това, което виждаше окото.
През февруари 1940 г. една от телефонистките случайно се включила в частната му линия
и чула глас, за който се кълне, че бил на Франклин Делано Рузвелт.
През март Джими от пощенския отдел забелязал запечатан документ на бюрото на Ед,
адресиран до Джей Едгар Хувър. - Здрасти, Джими.
През април хората на Ед започнаха да разпитват наскоро пристигнали германски бежанци
за подробности относно живота в Хитлерова Германия.
И в края на годината местонахождението на Ед беше абсолютно непредсказуемо.
Понякога изчезваше за седмици,
връщаше се внезапно, както бе и заминал,
и диктуваше писма, в които нямаше никакъв смисъл.
Естествено, това кара едно момиче да се чуди.
Моля съобщете, че моята жена Сънфлауър (Слънчоглед), аз и нейното ново куче Роувър (Скитник)
току-що се върнахме от морския бряг,
където видяхме ято птици - морски птици.
Ято от 14 морски птици, гмуркащи се за риба.
Извинете, не са ли това пеликани?
Казахте, че се гмуркат.
Ще Ви помоля да не ме прекъсвате.
Извинете, г-н Лийланд, но немския език е много специфичен.
Не може да кажете "морски птици", трябва да кажете "пеликани".
Освен ако това не е код - в такъв случай просто ми кажете и ще спра да Ви безпокоя.
Защо казваш това?
Не, любопитен съм. Защо?
Ами името на жена Ви не е Сънфлауър.
Вие дори нямате жена.
Имам предвид поне такава, която да познавам.
Следователно Вие приемате, че всичко това е код.
Не е нужно да се завъртя наоколо,
за да видя, че чантата ви от снощи е пълна с вълнени пуловери и дебели чорапи.
Това не са точно нещата, които бихте взели на морския браг.
Или поне на ваканционен тип крайбрежие.
Повече ми прилича на Ламанша, струва ми се.
- Още нещо? - Не.
- Добре. Докъде бяхме...? - Освен това този код е много лесен.
14 птици, гмуркащи се за риба?! Очевидно това е флота от 14 подводници.
Ще Ви хванат с код като този. Германците не са глупави, г-н Лийланд.
О, Боже, дори във филмите го правят по-добре. Гледали ли сте "Шпионинът" с Бренда Маршал?
Не.
Когато говори за подводници, тя говори за своята "розова градина".
- Нейната розова градина? - Да. Така че да няма връзка.
А за самолетите, тя говори за "смокини и фурми".
Смокини и фурми?
Смокините бяха "Фокер"-ите, а фурмите...
Не помня какво бяха фурмите.
Е, май е по-добре да видя от филмите как се прави това.
Жена ми, Сюзън, която наричам Сънфлауър.
Снимката е правена една година преди да я заведа в санаториум в Швейцария -
психиатрия, която посещавам често, и която боя се тя никога няма да напусне.
Разбирате ли защо ми е по-лесно да оставям хората да си мислят, че никога не съм бил женен?
Съжалявам.
- Господи, чувствам се толкова глупаво. - Не, всичко... всичко е наред.
Чувствам се толкова глупаво защото,
не разбирам защо не мога да правя копия с индиго на Вашите писма.
Или защо трябва да сменям стенографската си подложка с нова всеки път след като приключа.
Или защо пиша безкрайни писма, а никога няма пликове,
и не знам къде отиват те.
Последния път, когато бях в Швейцария попитах психиатъра същото:
"Защо не мога да вярвам на никого?"
Той смята, че е нещо свързано с детството ми.
Вие сте шпионин, г-н Лийланд.
А Вие гледате твърде много филми, г-це Воус.
Достатъчно, за да разпозная шпионин, когато го видя.
А относно тази снимка...
Името на жената е Дженифър Крим.
Модел, с който сте се виждали, но никога не сте били женени.
Преди да срещнете Кики Ейвъндейл -
възпитаничката на Васар, с която сте били обвързан 6 месеца преди да размислите.
Това е възмутително! Това е... Това е...
Повече няма да Ви слушам. Това е съвсем и напълно...
Как разбрахте всички тези неща?
Може би съм по-добър шпионин от Вас.
През късния октомври на 1941 г.
Лондон се люлееше под градушката от немски бомби, наречена "Блиц",
а животът в Америка се беше активизирал от знанието за това, което беше неизбежно.
Млади мъже изчезваха късно през нощта, за да се запишат в армията.
Глен Милър бълваше танцувална музика, докато все още имаше време за танци.
И Ед Лийланд хвърли поглед в моята посока.
За нас, както и войната, това беше просто въпрос на време.
Не мога! Не мога да говоря немски. Нямам произношение.
- Поне те накарах да се смееш. - Да, направи го.
- Трудно ли е да те накарат да се смееш? - Е, времената са сериозни, Линда.
Това е най-важната причина.
Чарли Чаплин казва: "Ден без смях е загубен ден".
Вярваш ли го?
Да. Опитвам се да се смея поне веднъж дневно,
за всеки случай.
Харесваш ли Чарли Чаплин?
Ако трябва да съм честен, никога не съм го гледал.
- Шегуваш се! - Не.
- Добре, какво ще правиш довечера? - Довечера?
За довечера имам билети за опера.
- Наистина? - О, да.
- Никога не съм била на опера. - O...
- Как е? - Е, не е за всеки. Това е...
Виждаш ли, това е хубавото на Чаплин. Той е за всеки.
- Наистина ли харесваш Чаплин? - Г-н Лийланд...
Защо не ме наричаш Ед?
Ед.
Тук има шест разпределителни станции и три главни гари.
Точно до голям...
- Как наричахте "Schornstein"? - Линда?
Аз? Аз не говоря немски.
Да. Камбанария.
Може ли да си починем за малко?
"Schornstein" е висок комин, не камбанария. Преводачът излъга.
Линда, човекът работи като преводач от години.
Да. Той започна с малки грешки.
И когато никой не забеляза, грешките започнаха да стават по-големи.
Това не го прави лъжец...
Той утрои броя на жп-линиите, влизащи в града!
В едно изречение се спомена завод за муниции... Той изобщо не го преведе.
Какъв е? Двоен агент?
Тук, в офиса?
- Какво ще го правим? - Да спрем да го използваме като преводач?
- Как си се научила да си мълчиш? - "Fighting 69th"
- Бренда Маршал и Кари Грант. - Ясно.
Те му отрязаха езика.
През деня работехме заедно. През нощта бяхме любовници.
Тайни любовници.
До една неделна сутрин през декември, когато лежахме, случайки симфония по радиото.
Казах, че никога не съм била на концерт и че бих се радвала да отида с него някой ден.
Прекъсваме заради информационния бюлетин.
Президентът Рузвелт току-що оповести, че японците са нападнали по въздух Пърл Харбър.
Въздушната атака продължава. Противовъздушния огън се чува постоянно,
когато атакуващите самолети наближат.
Ще продължим да приемаме рапорти, които ще ни разказват за това, което се случва
в следващите месеци.
За мен нямаше повече симфонии с Ед.
Само звука на барабаните, когато Америка тръгна на война.
Довиждане, скъпа, ще се върна след година
защото сега съм в армията.
Взеха ми мярка за шапката
и човек нищо не може да направи...
Това, което Пърл Харбър направи още, беше да извади от килера униформата
и истинската самоличност на Ед Лийланд:
действащ армейски полковник, работещ за OSS във Вашингтон.
Работата му: да координира информацията, идваща отвъд вражеските линии.
- И вие го придружихте до Вашингтон? - До летището на Вашингтон.
Нашето общо пътуване свърши там.
- Искам да подготвиш един офис за Анди. - Това дойде като голяма изненада за мен .
Всичко, което той каза в онази нощ, дойде като пълна изненада.
Аз ще продължа.
Ще продължиш?
За къде?
Не знам.
Не мога да кажа.
Какво значи това?
Това значи, че нещата се променят.
Сега не е точното време за нас.
Не искам да ме чакаш.
Не искам,
единия от нас или другия, да се тревожи.
Но, Ед, за какво е войната,
ако не за да задържим това, което обичаме?
Полковник!
Ей, полковник!
Сбогом.
Той каза, че ще държим връзка, но никога не го направи.
И никой никога не разбра, че го обичах.
Когато Америка влезе във войната, Ед изчезна в Европа.
А аз изчезнах в Информационния център на Департамента на войната -
един сутерен, където стотици жени се трудеха,
сортираха, картотекираха и разпределяха информация за Германия.
Линда, “Кавалерист”.
И там аз тайно търсех следи от Ед Лийланд.
Следи и думи като "Кавалерист", за която разбрах, че е кодовото име на Ед,
и "Лагера Брейди", което значеше "отвъд вражеските линии".
Знаех, че той пътува по опасни места.
Знаех също, че не искам да се тревожа.
Ще те видя
на всички стари познати места...
Шест месеца във войната, а Европа продължаваше да принадлежи на Хитлер и Мусолини.
Американски момчета бяха губени с хиляди из Тихоокеански острови
с имена като Корегидор и Батаан.
А мъж на име Ед Лийланд изчезна от лицето на Земята.
Когато пролетта настъпи във Вашингтон, той беше всичко, за което мислех,
защото вярвах, че където и да е
чистата сила на моята любов към него ще го пази невредим, ще го пази жив.
Извинете, забелязах че изглеждате малко самотна. Бихте ли искали да танцуваме?
- Не, благодаря. - Сигурна ли сте?
Аз ще танцувам.
Във всичко светло и радостно
аз винаги ще си мисля за теб по този начин.
Ще те открия в утринното слънце,
а когато нощта падне
ще гледам към Луната,
но ще виждам теб.
И ще те виждам
във всеки прекрасен летен ден
във всичко светло и радостно.
Винаги ще мисля за теб по този начин.
Ще те открия в утринното слънце,
а когато нощта падне
ще гледам Луната,
но ще виждам теб.
- Свободно, господа. Добър вечер. - Сър.
Здравей, Линда.
Здравей, Ед. Какво те води в града?
Дойдох за едно нещо. Ще съм тук за малко.
Това е страхотно.
Искаш ли да танцуваме?
Не. Зает си.
Хайде де.
Не искам да танцувам.
Ще ни извините ли за няколко минути?
Да, сър.
Ще бъдем ей-там, OK?
Как си?
Не много добре.
Не?
Не.
- Кога започна да пушиш? - Не знам.
Не е ли глупаво да го правиш?
Аз съм глупаво момиче, Ед.
И мисля, че ти си живо доказателство за това.
Съжалявам да чуя, че си в сутерена. Това нямаше да се случи, ако бях тук.
Говорих с Анди и той ще се оглежда за по-добра работа.
Казах му, че ще напусна, ако не го направи.
Можеш да работиш за мен, докато съм тук. Винаги мога да използвам една добра секретарка.
Това беше толкова културно, Едуард.
Това харесваш, нали? Културни хора.
Любезни дами с родословие, които изглеждат добре в операта,
които никога не те карат да се смееш твърде много,
и никога не те карат да чувстваш твърде много.
Имах много време да мисля за това и не ми казвай, че е само заради войната,
когато чаках месеци, за да чуя дали си жив или мъртъв, а ти си танцуваш в нощен клуб.
- Линда, пристигнах снощи. Щях да ти се обадя. - Върви по дяволите!
Внимавай. Мислиш си, че ме познаваш.
- Линда, това е войната. - Толкова си възвишен, Ед.
Обещал ли съм ти нещо? Ако съм го направил - искам да знам.
Извинете, мисля, че дамата иска да танцува.
Дамата е заета.
Ще се радвам да танцуваме.
Винаги ще мисля за теб по този начин
Ще те намеря в...
- Да си тръгваме. - Не му позволявай.
Извинете, но младата дама не...
Не се опитвай! Ще изляза оттук с адамовата ти ябълка в джоба си.
Какво искаш от мен?
Искам да спреш да се самосъжаляваш.
Не, ти искаш да спра да чувствам.
Като теб.
Лека нощ, любими.
Всичките ми молитви са за теб
Лека нощ, любими.
Ще бдя над теб...
Обичаше ме, нали?
Не може да съм грешала.
Не си.
Тогава как да спра?
Защото искам.
Затова ще ти кажа...
Лека нощ, любими
Сънят ще прогони скръбта
Лека нощ, любими
Докато се срещнем утре
Сънищата те обгръщат
В моите сънища ще те държа
Лека нощ, любими
Лека нощ
Казваше се Албърт Екърт. Познавате досието му под кодовото име "Зипър".
Дизайнер на официално облекло, популярен сред жените на висшите SS-офицери в Берлин.
Миналата сряда в 14:00 часа е видян за последно
от нашия старши сътрудник Сънфлауър да си купува рози от пазара.
Тази снимка е направена по-късно, в 15:00 часа.
Може би някой не е харесал последните му дизайнерски решения!
Този човек заложи живота си на карта,
което е повече, отколкото всеки в тази стая би направил.
- Търсите с кого да го замените? - Незабавно, но няма да е лесно.
Достъпа му до информация беше чрез близката му връзка с Хеда Дрешер,
жена на Хорст Дрешер, изкачващ се по социалната стълбица нацист,
който печели благоволението на началниците си чрез пищни партита в красивата си къща.
Дом, който е присвоил от една от най-известните еврейски фамилии в Берлин.
Простата гениалност на метода на Екърт беше да носи нова рокля на Хеда
за всеки от тези светски поводи и да и помага да се облече в кабинета,
където му беше разрешено да поостане за чаша портвайн, когато партито започне.
Същевременно той заключваше вратата и снимаше определени документи,
които Дрешер имаше навика да носи от Министерството на войната - като този.
И този.
Документи, които ни карат да вярваме,
че някъде в Германия учени разработват бомба, която може да лети сама.
Смятам, че всички виждате спешността на ситуацията. Осветление, моля.
Нужен ни е някой, който да се върне в кабинета на Дрешер, бързо
да намери къде се извършва тази дейност и да я спре преди да е напреднала.
Предложения?
Какво ще кажете за онзи мебелировчик - Майерхоф? Момчето от Лайпциг?
- Ако влезе в кабинета... - Помислете трезво.
Ще го оставят ли да рови в тайните им чекмеджета?!
Какво ще кажете за Ерик Ердман, професора-филолог. Той е от Мюнхен.
И двамата са германци, така че моментално ще станат първи приятели?
- Линда. - На Екърт му е отнело години да спечели доверието им.
Мислите, че просто може някой да се премести там и ще бъде оставен да се разхожда из къщата?
Права е.
Ето какво ни трябва, струва ми се - някой, който може да се премести и да живее там.
Някой с берлински акцент на низшата класа, който може да работи като прислужник.
Някой с акцент като на жена на берлински касапин.
Да си починем за обяд.
Знам кодовете, мрежата, знам цялата операция! Мога да мина за берлинчанка!
Линда.
Защото си секретарка, не шпионин.
- Защото съм секретарка?! - Не си подходяща. Нямаш тренинг.
- Не съм походяща?! Ти не можеш да говориш немски! - Не можеш да си държиш езика.
Видях го още първия път, когато те срещнах. Просто всичко се излива от устата ти.
- Това те прави опасна. - Това е повече моя война, отколкото твоя.
- Това е нелепо. - Аз съм еврейка!
- Чула ли си какво прави Хитлер с евреите? С полуевреите? - Разбира се. Имам роднини, които още се крият.
- Съмнявам се. - Че се крият?!
- Че знаеш какво се случва. - Какво искаш да кажеш?
Искам да кажа, че няма да ти позволя да направиш самоубийство.
- Ще напусна, ако не ми позволиш да замина. - Ще ми липсваш.
Ще го направя, по дяволите!
Напускам!
- Линда. - Ед, искам да опиташ моя щрудел:
направен е както баба ме е учила.
Тя ме научи да готвя в немски стил, както дядо ми обичаше.
И мога да готвя за 50 души, ако трябва. Пет ястия - така го правят в Берлин.
Вечер, когато няма хора наоколо, мога да занеса чай и щрудел
в кабинета на Дрешер и да сложа малко шнапс в чая,
така че Хорст и Хеда да се почувстват уморени, да се оттеглят рано,
и да мога да остана сама в кабинета да почистя.
Това не е заради нас, по дяволите. Искам да направя нещо важно в живота си.
Ето, опитай!
Опитай го!
Знаеш ли в какво се въвличаш, Линда?
Да. Войната.
Той се съгласи да ме изпрати - само за две седмици -
подчертавайки, че независимо дали ще успея или не, аз ще се махна от Берлин точно след 14 дни.
Без тренировка в оцеляването, беше ми даден само кратък курс по използване на микрокамера
и дамска чантичка, направена с функция, която не е необходима в модата.
Освен тези неща, всичко останало беше кураж.
Придружавайки ме до Швейцария,
Ед щеше да ме остави на легендарния Сънфлауър,
германец, работещ за американците, който щеше да ми помогне във финалното пътуване до Берлин.
Ще се срещнем след 2 седмици.
Точно на този перон, след 2 седмици от днес нататък.
- Добре ли изглеждам? - Изглеждаш перфектно.
Това е.
Все още ли искаш да минеш през това?
- Къде е той? - Тоно срещу теб.
- Там? - Не там.
Там.
Грижи се за себе си, Линда.
Ще се видим след 2 седмици.
Гледай надолу, не казвай нищо. И опитай да не изглеждаш като шпионин.
- Да не си няма? - Казахте да не говоря.
- На немски, моля. - Вие говорехте на английски.
Мили Боже, акцентът ти!
Какво му има?
Извинете?
Предполагам, че не мога да го виня.
Може ли да Ви прекъсна? Усещате ли, че говорите на немски?
Извинете.
Спомних си го на немски.
Бихте ли си го спомнили на английски, моля?
Разбира се.
- Какво му е на акцента ми? - Сякаш е от улицата.
Такъв и се очаква да бъде. Аз съм готвачка.
Но не такава, каквато Дрешер би приел.
Не знаете ли, че той е мъж с големи претенции?
С този вулгарен език той няма да Ви пусне през вратата.
Боже мой, какво са ми изпратили?
Предполагам, че не можех да го виня.
Конрад Фридрихс, известен като Сънфлауър, беше станал шпионин, според моите изчисления,
някъде около годината на раждането ми.
Ветеран от две войни, сега той ми беше съучастник,
и единственото определение, както той бързо посочи,
беше, че съм родена сред индивиди от низшата класа на Берлин.
Надявах се, че някои от тези индивиди все още се крият на сигурно място,
и че еврейските ми роднини са избегнали ужасяващите Хитлерови щурмоваци,
и се намираха някак си, някъде,
все още живи.
Първият Ви поглед върху Берлин. Някакви впечатления?
Катраненочерен мрак - бях заобиколена от него.
Градът беше затъмнен, подготвен за нощните рейдове, които още не бяха започнали.
Оставете багажа.
Не вашия. Последвайте ме.
Тоалетна, умивалник.
Ще останете тук, докато не реша какво да правя.
Елате!
Елате.
Чичо Пуци!
Съжалявам, че Ви изплаших. Никой не ми отвори вратата.
Хер Фридрихс не си е вкъщи.
Е, той е сбъркал относно акцента Ви.
Очарователен е.
Елате. Елате.
Той каза, че ако готвенето Ви е като акцента Ви, то е само за бирариите.
Така че ще отделя седмица, за да Ви науча на граматика и изискана немска кухня.
И повярвайте ми, това ще Ви е нужно.
Ще Ви внедрим в къщата на Дрешер след седмица,
за да готвите за парти, което е много важно за него.
Неговият нрав е пословичен, когато нещата тръгнат зле.
- Чичо ми не Ви ли каза, че идвам? - Пристигнах снощи, фройлайн.
Аз съм Маргрете фон Еберщайн
от рода на Клаус фон Еберщайн.
Баща ми, баронът, всъщност е приятел на Хитлер.
Фюрерът е бил в къщата ми!
Да ти кажа честно, той харесва майка ми. Тя е известна пианистка.
И Фюрерът, както и Хорст Дрешер, е мъж с големи претенции.
Искаш ли да се видиш с Фюрера, Лина?
Ед Лийланд ти казва "Здрасти".
Изобщо не бях подготвена за Маргрете фон Еберщайн.
А сега
трябва да ми разкажеш всичко за Кларк Гейбъл.
Наистина ли е женен за Вивиан Лий?
Но ние бяхме като сестри още от началото.
Първата ни работа беше да се свържем с моя куриер - един продавач на риба,
който щеше да изнася всякакви документи, микрофилми или бележки
в кашони със замразена риба за Норвегия.
- Това той ли е? - Да.
Как става? Просто отивам?
Използвай знакът, за да знае той коя си.
Прати съобщение за проба.
- Какво съобщение? - Каквото желаеш.
За проба написах съобщение, че търся роднините си
Хана, Лизел и Софи Вайс.
- Какво е това? - Семейството ми.
Чухме, че се крият в Берлин.
Ти си еврейка?!
Наполовина.
Боже мой, колко си смела.
Баща ми го нарича "chutzpah".
- Какво е това? - Американско шпионско оборудване.
Имаше парола.
- Готова ли си? - Да.
Нещо относно риба.
Треска.
Прясна ли е треската през този сезон?
Треска в пресен с-с-сезон?
Затворено е.
Исках да кажа "Прясна ли е треската през този сезон"?
Къде по дяволите е той? Курт! Да не падна в дупката?
Спокойно. За какво е бързането?
- Той не харесва да бъде оставян да чака.
Просто му кажи, че Курт беше до тоалетната.
Хайл Хитлер.
Документите?
От Таушмаркт ли я купихте?
- Да. - Жена ми също.
Колко платихте?
40 марки.
Много сте платили.
Добра е за криене на пари.
- Хайде! Става късно. - Пусни я да върви!
- Коменданта чака. - Побързай!
- Хайл Хитлер. - Хайл Хитлер.
- Помислих си, че са те хванали. - Проклетата чантичка се разхвърча!
Такова си глупаче!
Ти също!
Приятелството ми с Маргрете фон Еберщайн
беше най-близкото, което някога съм имала.
Искате ли да спрем?
Случи ли се нещо с нея?
Била е убита?
- Можем да спрем за малко. - Не.
Важно е да знаете, че тя ме представи на майка си.
- Маргрете, ами ако тя заподозре нещо? - Глупости! Няма да заподозре нищо.
Тя мисли само за себе си.
- Но ако ме попита... - Какво "ако"? Никога няма да видиш тази жена отново.
Утре отиваш в дома на варварина. Никога няма да видиш майка ми отново.
А теб?
Ще те видя ли отново?
Ела. Запознай се с любимата пианистка на Хитлер.
Ще и кажеш ли, че съм готвачка?
Искам да я видя как целува еврейка.
О! И това ако не е хубавото ми момиче!
Радвам се да те видя.
- Къде беше толкова дълго? - О, майко.
Това е моя приятелка от университета. Лина фон Клопер.
Фон Клопер?
Баща и е барон фон Клопер от Плюн. Нали знаеш големия замък в Плюн?
О, този фон Клопер. Толкова се радвам да се запознаем, мила.
Седмица след пристигането ми, Хорст Дрешер трябваше да даде вечерно парти,
за което главният му готвач нямаше да може да се погрижи.
Само часове преди партито,
хер Дрешер трябваше да изиска необходимите проверки за сигурност
на момичето, изпратено да го замества.
Идеята беше така да го впечатля с готварските си умения,
че той да реши, че не може да живее без мен.
Не! Толкова обработка е достатъчна. Тези са за фурната вече. О, Боже!
Няма нужда да правиш повече бульон.
Помогни и с гълъбите във фурната. Моля те.
Дай да опитам супата.
Извинете!
Мога ли да попитам къде е първото ястие? Чакаме от 15 минути.
Съжалявам, хер Дрешер. Супата идва веднага.
Предполагаше се, че ще е студена краставичена супа.
В Дюселдорф я сервираме гореща.
Гълъбите още не са готови?!
Гълъбите ги сервираме студени.
Изглежда знаеха, че идваме. Всичко беше там.
Дори играчки за децата.
Имаше ленени завивки и хавлиени кърпи, и можеш ли да повярваш - с инициали HD?
Като нашите! Беше идеално!
Да, беше идеално. Също като храната тази вечер.
За моя почетен гост, хер генерал Франц-Ото Дитрих,
специалитет от Дюселдорф:
гореща краставичена супа.
Е, радват ли се децата на Потсдам, хер Дитрих?
Боя се, че не много. Липсват им приятелите в Мюнхен.
- Потсдам е толкова далеч. - Трябва да се преместите в Берлин.
Има корпус на "Хитлеровата Младеж" в Потсдам. Ще си намерят нови приятели.
Ще си намерят.
Видяхме Ви в новите филми в Берхтесгаден.
Хитлер изглеждаше добре.
- Извинете много, хер Дитрих. - Простете, майн хер.
- Нищо, нищо. - Сигурна съм, че ще се изпере.
Цвета ми подхожда.
Всичко е наред.
В съседство до мен има къща. Идеална за Вас и децата.
- Училищата са по-добри в Берлин. - Вярвам, че е така.
Моите извинения. Тя пристигна днес.
Наистина? Откъде?
- Дюселдорф. - Мина ли през проверката за сигурност?
Разбира се, хер Дитрих. Заради Вашето присъствие съм подсигурил да няма случайни лица в къщата.
- Просто питам. - Само високо препоръчани.
Добре.
Много вкусно.
Кара ме да се чувствам като вълк.
Какво правите навън?
Не знаете ли, че е опасно?
Чакайте.
Чакайте. Аз съм.
Супата?
- Уволни ли Ви? - Да.
Гълъбите бяха сурови.
Нямах време. Пристигнах в 18:00 часа.
И ще си бъдете вкъщи в 22:00. Да Ви закарам?
Да.
Елате.
Е, накъде?
Право по тази улица.
Вие сте чужденка.
Направо от Дюселдорф, нали?
Да.
Не сте истинска готвачка, нали?
Агенциите и на мен ми погодиха този номер.
Изпратиха ми две бавачки, които не знаят нищо за децата.
А моите не са лесни.
Майка им почина преди две години. Естествено те бяха разстроени.
- Колко са? - Две.
Не са толкова много.
Баща ми имаше грижата за осем.
С моята помощ, разбира се.
Аз бях най-голямата.
Имате ли образование?
Очевидно не достатъчно, за да готвя гълъби.
Той го изяде целия, за да докаже, че става за ядене.
Трябваше да го видите.
Надут глупак,
ядящ сурова птица.
Знаете ли, трудно се намират подходящи момичета,
които вече са минали през пълната проверка на Гестапо.
Не ми харесва да оставя едно от тях да си отиде.
През онази нощ изчезнах безследно,
без да мога да кажа на някой какво се случи или защо бях изгонена.
Но след като забелязах документите в куфарчето на Франц Дитрих,
аз наруших обещанието си към Ед Лийланд и останах.
Изолирана в малко предградие извън града,
без всякакви контакти,
прекарвайки времето си като скромна домашна помощница от Дюселдорф
в света на привилегированите германци.
Виж! Татко!
- Довиждане. - Хайде.
Що се отнася до мен, не бих могла да го планирам по-добре.
С един малък скок се приземих в салоните на елита на Третия Райх.
Дом, в който имена като Гьоринг, Шпеер и фон Щауфенберг оглавяваха списъка на гостите,
и където не се съмнявах, че се намира важна информация за немските военни планове.
Но колкото и да търсех, не намирах нищо -
нито куфарчето, нито нещо дори бегло напомнящо на официален документ.
Каквото и да носеше той от Министерството вкъщи, беше скрито,
и аз нямах представа къде.
Виж там! Дитер!
- Дитер! - Дитер!
Внимавай.
Здравей.
Франц! Здравей, Франц.
Стейсън! Каква изненада!
Да, каква изненада.
- Е, здравей. - Здравей.
Познавате ли г-ца Албрехт? Стейсън фон Нест.
Познавате капитан фон Хефлер от Външното министерство.
- Фон Хефлер, приятно ми е да се видим отново. - Разбира се!
Ти си тази, която сервира суровите гълъби. Бях у Дрешер.
- Стария ти работодател те иска обратно. - Можеш да кажеш на Дрешер, че е закъснял.
- Не, предишния и работодател. - От Дюселдорф?
Не, Фридрихс от Външното министерство. Възрастният господин.
Той беше много разтревожен. Помисли си, че Дрешер се е отървал окончателно от нея.
Каза, че е работела за него с години.
Как му беше името? От Външното министерство?
Хер Конрад Фридрихс. Възрастният господин.
...щастливите граждани на Берлин
бяха под погледа на
Фюрера
по време на парада по случай Деня на героите.
...на церемония
в Двореца на спорта,
той наблюдаваше приемането
на новите попълнения... - Спрете филма!
Спрете филма!
Ед, Уил, намерихме го! Казва се Франц-Ото Дитрих.
Висш офицер от Вермахта. Прекарал е миналата Коледа с Хитлер.
Виж, те определено са заедно. Тя го докосва.
- Кога е сниман филма? - Дойде миналата седмица през Лисабон.
- Но кога е сниман? - Скорошен е. Парада беше преди две седмици.
- Свърши се със Сънфлауър. Подготви ме за Швейцария. - Какъв е планът?
Да я измъкна оттам.
Имаше ли представа, че са те забелязали?
Не. Изобщо.
Нито знаех, че Франц Дитрих е започнал да ме подозира.
Все пак имах чувството, че времето изтича.
В средата на октомври един британски бомбардировач извърши смел нощен рейд,
разбивайки илюзията, че Берлин е неуязвим.
Стоейки с празни ръце пет седмици,
рискувах да се върна при продавача на риба с бележка за нови инструкции,
и знак за вкъщи, че съм още жива.
Но Берлин беше променен -
нощният рейд беше всял паника, че още бомби ще паднат скоро.
- Целия този път за риба! - Ще ви хареса берлинската риба, обещавам.
- Мразя риба! - Искам да отидем в зоопарка.
- Знам. - Ще купиш риба, но няма да я ям!
Добре, добре. Дайте ръчички.
- Сериозно! Ще я хвърля! - Добре, чух те. Внимателно.
Извинете.
Мога ли да Ви помогна?
- Прясна ли е треската през този сезон? - Определено.
Имах запазени за Вас, но си помислих, че не харесвате нашата риба.
Тя обича вашата риба. Пътувахме с автобус два часа дотук.
Тя предпочете да дойдем тук вместо в зоопарка.
Изглежда във всички магазини е така - хората се запасяват, осоляват риба.
Всички са изплашени.
Виж! Змиорки!
Не мърдайте оттук, чухте ли?
Нещо определено ли търсите?
Просто нещо прясно.
Искам да кажа, че последния път, когато се видяхме, търсехте нещо определено.
- Намерили сте ги? - Не е лесно да се намерят няколко риби в голямото море.
Доста са упорити тези риби.
Два пъти мрежата пада около тях, два пъти бягат.
С този късмет може и още да са пресни.
Има...
един вид риба тук, която може би е добре да видите.
Ето - 2.10.
Не! Не!
Лина!
Достатъчно! Вън!
- Хайде, деца. Да тръгваме. - Вън!
- Какво става? - Тръгвайте! Тръгвайте!
- Какво се случи? - Сбиха ли се?
Тя се биеше за риба. Тя е влюбена в рибата.
- Какво се случи? Лина? - Нищо. Нищо. Съжалявам.
В рибата имаше бележка с адрес "Киндерщрасе" №99,
където роднините ми се криеха в мазе в покрайнините на Берлин.
И изведнъж вече не беше фантазия.
Един адрес ги направи истински.
Хана, Лизел и красивата ми братовчедка Софи,
която свири на флейта и чиято снимка носех,
а сега беше принудена да се крие някъде наоколо в тъмното.
Чудех се дали тя беше в легло, както аз бях,
или свита на студения под на избата.
Дали беше сама и изплашена,
или усещаше, че моментът на срещата ни наближава.
На сутринта, след като заведох децата на училище,
имах достатъчно време да отида до града.
- Берлин? - Да.
Забравила за всякакви опасности, аз бях изпълнена единствено с вълнение.
След като цял живот съм мечтала за това,
то най-после се случваше.
Посока?
Моля?
"Ранен ветеран от войната - не мога да говоря”.
Писмо от Дюселдорф, в което твоята сестра казва, че баща ти умира и трябва да се прибереш.
Билет за нощния влак за Дюселдорф, на който няма да се качиш.
Ще се срещнем при влака за Швейцария и ще ти дам нова самоличност.
- Мога ли... - Когато кажеш на Дитрих, че заминаваш,
кажи му, че си срещнала тази двойка на пазара - готвачка и шофьор...
- Той си има шофьор. - Не за дълго.
Ед, не съм готова да тръгна. Не тази вечер.
- Нали не чух, че не си готова? - Открих братовчедите си.
- Братовчедите ти? - Открила си ги?
- Някой да ми помогне, моля. - Няма останали евреи в града.
Александерплац, ул. "Киндерщрасе" №99.
- Видяла си ги? - Не още.
Линда, не можеш да им помогнеш. Нищо не можеш да направиш.
Но ти можеш. Документи, паспорти, билети до Швейцария.
Какво по дяволите си мислиш? Че имам печатница?!
Лина, Фридрихс беше прибран вчера и разпитван от Дитрих.
- От твоя шеф! - Франц?
- Да. Линда, стоим върху тънък лед тук. - Всички сме въху тънък лед.
- Само още един ден. - Защо?
За да им дам надежда.
За да разберат, че ще се опитам да им помогна.
Няма да тръгна оттук преди да го направя.
Този билет има срок 24 часа.
Моите документи също. Срока им изтича утре в 18:00 часа.
Ще чакам дотогава. Но нито минута повече.
Ако ги откриеш живи и се върнеш там, където печатаме документите,
може и да ги измъкнем.
Но независимо дали ще ги намериш или не, Линда, в 18:00 часа те искам на този влак.
Благодаря ти.
Точно 18:00 часа, Линда.
Ако не си там, ще тръгна без теб.
Съжалявам, Ед.
Грешката не е твоя. Не трябваше да те оставям да тръгнеш.
Трябваше да го направя.
Не това имах предвид.
Не трябваше да те оставям да си тръгнеш.
Тръгвай, Линда.
Моля те.
Не мога да тръгна сега.
Не ме карай да чакам утре вечер.
Зная, че беше петък, когато Ед и аз си казахме довиждане,
защото на другия ден беше събота и нямаше къде да оставя децата.
- Какво искате да видите? - Искам да видя всяко животно.
- Искам да видя лъв. - Искам да видя мечките.
- Кога пристигнахме тук? - Александерплац.
Да вървим. Хайде.
- Не я виждам. - На грешно място сме.
Мислех си, че можем да повървим няколко преки.
- Какво правим? - Това не е зоопарка.
Извинете.
- Търсим зоопарка. - Пет пресечки.
- 'Киндерщрасе" №99? - Там на ъгъла.
Тук е страшно.
Какво правим?
- Деца, чакайте тук. - Къде отиваш?
Боже.
Помощ! Лина!
Бързо! Лина!
- Помощ! Лина! - Всичко е наред.
Лина! Помощ!
Бързо! Помощ!
- Добре ли сте? - Трябва да се приберем вкъщи.
В избата! Знам къде да се скрием!
Вижте! Зоопарка!
Тате!
- Тате, добре ли си? Бомбардираха ли те? - Те ни бомбардираха!
- Цялата сграда избухна! - Трябваше да си там да видиш!
- Били сте в Берлин?! - Ходихме в зоопарка.
- Трябваше да ме питате първо. - Съжалявам.
Никога не излизайте от Потсдам без да питате, моля.
Елате.
Ако дойдат отново, ще слезем в тайната ти стая, нали?
- Да. - В избата.
Ти каза, че там е безопасно. Че никой не знае за нея.
- Може ли да спим там долу? - Да. Те няма да бомбардират отново.
- Беше ужасно, тате! - Струва ми се, че имаше убити.
Вие сте невредими. Това е важното.
Деца!
Лина ?
Не си в стаята си.
Боях се да не си ни напуснала.
Защо да го правя?
Може би си научила достатъчно.
Това правиш, нали? За хер Химлер и неговите приятели.
За Гестапо.
Гестапо?!
Внедряваш се в къщата ми, за да разбереш дали не отстъпвам от принципите на Райха?
Дали не предавам поверените ми тайни?
Никога не съм работила за Гестапо.
Не е справедливо толкова красива жена да работи.
Нямам избор.
Имаш ли вечерна рокля?
Не.
Фон Караян свири Вагнер.
Прослава на нашата смелост.
Ще носиш една от роклите на жена ми
и ще си до мен утре вечер.
Боже мой, това е Олга Лейнер.
Познаваш ли я?
- Кого? - Олга Лейнер. Виж.
Да. Тя ти маха.
Сигурно се е припознала.
Лина! Лина!
Толкова е хубаво да видиш познато лице. Струваше ми се, че никой познат не е останал в града.
Фройлайн.
Аз съм Франц Дитрих, голям Ваш почитател.
- Познавате ли г-ца Албрехт? - Да.
Тя е състудентка на дъщеря ми.
Трябва отново да ни дойдете на гости някой път, и доведете очарователния си приятел.
И ако видите хубавото ми момиче,
предайте и да ми се обади.
Съжалявам.
Не можах да ги накарам да си легнат. Искаха да Ви чакат.
- Благодаря ти, Хилда. Лека нощ. - Лека нощ.
- Лека нощ.
Ще ги кача горе.
Хер Дитрих.
Късно е, Лина.
Твърде късно, за да говорим.
Лина?
Бягай! Вече ми се обадиха от Гестапо.
Те идват насам! Иди при Маргрете.
Скрий се за през нощта, или ще убиеш всички ни!
Ало?
Да.
Боже мой, къде си? Претърсват града за теб.
Погледни през прозореца.
Качи се.
Ела бързо.
- Добре ли си? - Да.
Всичко е наред.
- Посиняла си. - Студено ми е.
Ела. Не можеш да си представиш колко се тревожех.
- Фридрихс ми се обади. - Той ме отпрати.
Не е имал избор. Наблюдават го.
Ето. Това, което искам, е да излезеш от тези дрехи, да пуснеш горещата вода,
и да си вземеш топла баня, докато мисля какво да правим. - Маргрете...
- Може би да промениш външния си вид. - Маргрете!
- Трябват ти документи. - Маргрете, имам информацията.
На микрофилм.
Местоположението на комплекса е в Пеенемюнде.
Добре.
Много добре.
А къде е микрофилма?
Скрих го. Исках да съм сигурна, че си сама.
- Къде? - Навън. В релефонната кабина.
- Онази отсреща? - Да.
Добре. Ще го взема.
Вземи си топла баня. Подстрижи си косата.
Ето ножица.
Лина? Престорих се, че говоря по телефона, така че никой не би заподозрял защо съм там.
О, Боже, прости ми!
Съжалявам. Съжалявам.
Прости ми.
Те скоро ще са тук. Сигурна съм, ще се погрижат за теб.
Какъв лош край за нас.
Защо сега?
Защо не го направи по-рано?
Наблюдавахме Дитрих.
Когато попадна в къщата му, си помислихме, че можем да те използваме, за да извлечем информация.
Дали е предан...
Братовчедките ми?
Съжалявам.
Работя за Райха.
И да ти призная, с изключение на теб,
не съм имала полза от евреите.
Обувките и дамската и чантичка. Скочила е през балкона!
Претърсете двора! Намерете я!
Всички вън! Измъкнала се е!
Бързо! Вън!
Трябва да е в сградата.
Не би могла да продължи по улиците.
Виж това.
Как се слиза в мазето?
Съжалявам. Спокойно, спокойно.
Добре.
Това е болкоуспокояващо.
Няма защо да се тревожиш за болката.
Имам нужда да ми говориш, чуваш ли?
Облегни се на рамото ми.
Готова ли си? Да тръгваме.
Аз съм дотук. Ще ме разпознаят дори преди нея.
Късмет.
Здравей.
Умирам.
Забрави за умирането.
Не ти е разрешено да умираш.
Никога преди не съм те виждала изплашен.
Не искам да те изгубя.
Искам да съм с теб.
Завинаги.
О, Боже.
Нямаше да кажеш това, ако не беше сигурен, че умирам.
Обичам те.
Швейцарската граница! Всички пътници да излязат!
Линда.
Швейцарската граница!
Всички навън за проверка от немска страна!
Добре, да вървим.
Стойте настрана! Тази жена е болна!
Отстъпете! Пуснете този мъж да мине!
Какво и е на жената?
Дайте ми документите си.
Дайте ми документите си!
Какво и е на тази жена!
Тези документи са с изтекъл срок.
Като офицер от SS би трябвало да знаете това.
Искам обяснение.
Искам обяснение!
Виж какво му има на гърлото!
Стой!
Направете нещо!
Те са от немската страна!
Помогнете им!
На швейцарска земя са!
Бързо, моля! Бързо!
Никой не се изненада, че Ед е твърде упорит, за да умре.
С един куршум, строшил коляното му, и с друг, пробил белия му дроб,
той беше в съзнание, за да чуе новините за бомбардирането на Пеенемюнде
14 дни по-късно.
Значи успяхте да изнесете микрофилма?
Да.
Намерили са го здраво стиснат в ръката ми, след като са ме завели в болница в Швейцария.
Беше скрит в ръкавицата ми,
знаейки, че ще бъде свалена, ако ме преглежда доктор,
и пропусната, ако бях претърсвана от враг.
Много хитро.
Откъде научихте това?
Гледали ли сте филма "Зората на победата"?
Трябваше да се досетя.
Това са синовете ми. Ще ги покажат ли по телевизията?
Разбира се. За нас ще е удоволствие.
Това е съпругът ми.
Ед, ела. Ела тук.
Помогнете ми.
Г-н Лийланд.
Благодаря Ви много, и на двамата.
Превод от английски за subs.unacs.bg: ironcross