Жива е.
Донесете одеяло!
Забраних ти да ходиш там!
Слизаш в трюма! Не искам да те виждам до Марсилия!
Какво?
Жесток ли съм?
Знам го добре, даже се и се гордея с това.
Изчезвай!
Хайде всеки на поста си!
Вкарайте я на сухо, преди да е измръзнала.
Чакай!
Тръгвайте!
Наспахте ли се?
Върнете ми го!
Не бях виждал почерка от императора.
Върете ми писмото.
Няма да стане.
Какво искате?
Основателна причина да не ви предам.
Опитайте със сребро.
Обикновено помага.
Нямам.
Но имам приятели.
Ако разкажете за това писмо,
ще Ви намерят и ще Ви убият,
капитан Данглар.
Господине
създадох Ви много неприятности.
Не знам как да Ви благодаря.
Току-що го направихте.
Пазете се.
Госпожица...?
Анджела.
Едмонд.
Никога няма да забравя вашата смелост,
Но Вие забравете името ми.
Довиждане, Едмонд.
Довиждане, Анжел.
Морел иска да те види.
Токущо бяхме сменили вахтата край брега на нос Корс.
Вятърът беше силен. Бяхме на 200 фатома от корабокрушението.
Дайте бордовия дневник.
Плавахме през отломките, но Дантес спусна лодката.
Забраних му. Беше лудост.
Вярно ли е? - Да, сър.
Можеше да е някой от нашите. - Това аз го решавам.
Поех отговорността. – Заповядах друг
курс, а той се скочи.
Скочили сте?
Капитан Данглар не ми е забранавал да скачам!
Достатъчно.
Виждали ли сте такава наглост?
Г-н Морел, казвам ви, това момче е неуправляемо.
Не искам повече да плавам с него.
- Повече няма да плавате с него. - Предупредих те.
Защото вече няма да плаваш за мен.
Извинете?
Как можахте да я оставите да се удави?
Аз... аз мислех за вашия товар, г-н Морел.
Дантес спаси честта ми, Данглар.
- Капитан Данглар. - Вече не сте капитан.
Събирайте си нещата.
Ще Ви платя дължимото. - Не знаете коя е тази жена.
Знам какво направихте. И това ми стига.
Малкия, ела тук.
Бързичко де!
Гледай и се учи.
Нали!?
Истинските мъже не се крият
зад ранга си, нито под масата.
Представям Ви
моят внук, Максимилиен.
Много ми е приятно, Максимилиен.
Максимилиен, представям ти капитан Дантес.
Здравейте, капитане.
На колко години си...?
Капитан?
Да, покажете ми, че сте достоен за това, Едмонд.
Разбира се, сър.
Разбира се
А?
Спокойно...
Едмонд!
Не мога да повярвам.
Трябва... Трябва да ти кажа нещо.
Че ме обичаш?
Да... това. Но...
Не, няма "но". - Почакай.
- Но аз... - Не започвай отново.
Прегръщаш бъдещ капитан...
Ще ставаш...?! - Да.
Значи ще можем да... - Да. Ще можем.
Липсваше ми.
До после.
Едмонд!
- Жулиета. Как си? - А ти?
Прекрасно
Как си? - Това е Едмонд, синът на Луис.
Здравейте сър. - Добро утро
Къде е татко? Трябва да го видя. - Вкъщи.
Благодаря.
Усмихни се татко,
това е добра новина.
Сега ще се разплачеш...
От радост.
Толкова се гордея с теб
Капитан.
Казахте ли на г-н и г-жа де Морсерф?
Още не. Първо исках на теб.
Всичко ще се промени, татко.
Трябва да им кажеш.
Всичко е благодарение на тях. - И на теб също.
Не аз платих за твоето обучение.
Хайде, върви сине мой.
Отиди и отдай почитта си.
И така, тост! Вдигам чашата си
в памет на майка ти, Едмонд.
Тя много ни липсва,
а и роди най-младия
капитан на Марсилия!
Браво! - Аплодирайте го, не го щадете.
Точно така, прекрасно.
Освен това и
за Матилд Дантес, която
беше бавачка на бъдещ
герой на Франция,
един от най-добрите офицери на Европа.
Фернанд Дьо Морсерф, на вашите услуги!
Луи, ела и пийни с нас. Имаме повод.
Благодаря, сър.
По-късно, може би.
Моля Ви да смъмрите Мерцедес. Вече не ме слуша.
Ще видиш, че ще закъснее и за сватбата си.
А, най-накрая!
Извинете за закъснението...
Лельо. Здравей чичо.
Хорас от Балиос прави каквото
си поиска. Едва не го наплясках.
Извини ме Мерцедес,
но кой е този господин?
Това е кон мамо. От много добро семейство е.
- Здравей, братовчедке. - Здравей, братовчеде.
Едмонд.
Мерцедес.
Надявам се си готова за празника?! Едмонд има големи новини.
Да, да
Да, ще бъда капитан.
Капитан на Фараон. Вече е официално.
Наистина ли? - Ахм.
Браво. - За капитана!
Ооо! За твое здраве!
Радвам се за теб. - Аз също. Щастлив съм
Наздраве - Ще имаш ли нова униформа?
И нова заплата.
Ще може да се наслаждава
на живота, ще си прекарва добре.
Ще му го обясним.
Преди всичко ще мога да се оженя.
Това е нещо ново...
Ще ми бъдеш ли свидетел.
Не разчитай на мен! - Ами да!
Свидетел на гибелта ти! Мерцедес, кажи му.
Опитах, но той е лудо влюбен. - А, напълно луд.
И тя знае ли за това? И накрая, тя съгласна ли е?
Да от това, което тя ми каза,
Да, да. - Знам я.
Жулиет ли е?
Коя? - Шивачката с палавия вид.
Не! Не, не е Жулиет.
Не, тя е истинска жена,
много красива.
Не просто красива.
Хм?!
Мистериозна и завладяваща. - Да! Не, не
Да, да. - Но коя е?
Твоята братовчедка.
Мерцедес Ерера де Морсерф.
Ти?
Да - Ще се женим.
Напълно сте се побъркали.
Майка ти никога няма да се съгласи.
Мислиш ли, че мама може да ми откаже нещо?
Тогава ти ще я убедиш. Винаги си бил любимият ѝ племенник.
Амин!
Представям ви,
подписано от г-н Дьо Вилфор,
кралски адвокат,
заповед за арест на човек на име Едмон Дантес.
Последвайте ни.
Какво става?
Не, оставете го. - Това е недоразумение.
Тръгвай! - Пуснете ме.
Чакай. - Фернанд, направи нещо!
Какво става? Синът ми не направил нищо.
Това трябва да е недоразумение.
Къде го водите? Идвам с вас!
Заповедта е само за него, сър. - Лейтенант.
Лейтенант Фернанд де Морсерф.
Кажете на приятелите си да ни пуснат да минем.
Това е кралска заповед.
Аз ще се погрижа за това.
Моля, последвайте ни. - Едмонд!
Ще се върна, любов моя.
Едмон Дантес, г-н прокурор.
Оставете ни.
Винаги съм се възхищавал на моряци като вас, г-н Дантес.
Само от морето ме е страх.
Вярно е, тази безкрайна бездна.
Тези черни води.
Колко ли чудовища са готови да излезат и да ви погълнат.
В какво ме обвиняват? Защо ме арестуват на сватбата ми?
Имате ли враговег, г-н Дантес?
А... врагове?
Или ревнивци...
Токущо бяхте назначен за капитан, жените се за богата жена...
Може да сте накарали хората да завиждат.
Не знам, не.
Наскоро имах разногласия с член на екипажа,
но в какво може да ме обвини?
Не знам, за
шпионин на Наполеон, например.
Моля?
Но... в това няма никакъв смисъл.
Намерихме тази библия във Вашата каюта.
Това Вашата библия ли е?
Името Ви е написано върху нея.
Да, но това не е престъпление.
Вярно е,
но вътре намерихме и заповед за мисия
подписана собственоръчно от Наполеон.
А това е престъпление.
Чакайте,
не, за първи път виждам това писмо.
Ако нямате врагове, кой би могъл да го мушне там?
Край брега на Кап Корс спасих млада жена от удавяне.
Тя благодари ли ви във Вашата каюта?
Не
Капитан Данглар я заключи там. Тя замина в Марсилия.
Можете да проверите.
Попитайте интендант Гаспар Кадерус.
Кадерус? - Да,
Какво знаете за нея?
Нищо
Господин Дантес...
Разпитвал съм десетки заговорници
и не мисля, че Вие сте един от тях.
Бих искал да помогна на приятел на Морсерф,
но имам нужда и от Вашата помощ.
Кълна се, че не знам нищо за нея.
Тя ми каза, че се казва Анжел.
Това е всичко
Това име...
Казахте ли го на някой друг?
Не
Дори и на този Кадерус?
Не
На никого. Честна дума.
Е, виждате ли, г-н Дантес, вярвам ви.
Ще трябва обаче да ви задържа още малко,
докато разпитам останалите от екипажа.
Ако потвърдят показанията Ви, в което не се съмнявам, ще Ви върна
при годеницата Ви, която ще има достатъчно време да ме мрази.
Разчитайте на нея.
Фернанд ще ти го върне.
Не издържам повече, тръгвам.
Нищо повече не можеш да направиш.
Ще се радваш ако не го пуснат.
Как може да говориш такива глупости?
Жерар, готов съм да гарантирам за Дантес.
Оставете ни за момент, господа.
Фернанд, съжалявам за твоя приятел.
Знам, че сте близки,
но ти не знаеш всичко.
Намерихме заповед за мисия от императора при него.
А двама от екипажа му казват, че е негов поддръжник.
Мисля, че разбирате сериозността на тези обвинения.
Той беше арестуван, преди да се ожени
за Мерседес и да се случи непоправимото,
но ако си готови да гарантираш,
ако мислиш, че тези двама мъже лъжат...
Ако си готови да поемеш този риск,
тогава ще го пусна.
Отговори еднозначно.
Не
Не?
Той не заслужава...
Какво не заслужава?
Името на семейството ни да бъде опетнено.
Ако Дантес ни е предал,
нека го сполети съдбата на предателите.
Мога да направя така...,
че нито един съдебен процес да не опетни репутацията на Морсерф.
Ще имам нужда от твоите показания.
Разбираш ли какво става?!
Затова млъкни!
Г-н Дантес? - Успяхте ли да говорите с прокурора?
Да, сър.
Това е ден, който няма да забравя.
Надявам се ще ме закарате до дома?
Не, за съжаление.
Хайде
Какво става? Какво става?
Пуснете ме
Обадете се на прокурора. Говорих с прокурора!
Обадете му се. Обадете му се!
Аз съм невинен! Нищо не съм направил! Пуснете ме!
Шшт, шш, шшш.
Ако беше виновен, щяха да те обесят.
Прибираме те, защото знаеш прекалено много.
Хайде
Спрете!
Пуснете ме!
Къде е той?
Не можах да направя нищо.
Мерцедес.
Остави ме.
Безмислено е.
Мерцедес... - Спри!
Моля те
Какво става, Виктория?
- Не се ли радваш да ме видиш? - Сестра ти е тук.
Мадмоазел Дьо Вилфор.
Живота в провинцията ви се отразява добре.
Съжалявам, че не мога да върна комплимента.
Бренди? Съжалявам, свърши ми морската вода.
Да, моята работа е да знам всичко.
Значи знаете, че Дантес е невинен.
Невинен..., да.
Кой в наши дни е виновен?!
Той не е направил нищо. Защо го затворихте?
За да спася теб.
Моят живот или вашата репутация?
И двамата сме в политиката.
В политиката не премахваш
човека, премахваш пречката.
Знаех, че служиш на Короната с жестокост,
но се надявах поне да си честен.
Защо не се предадеш вместо него?
Ще го направя, Жерар.
Ако откажеш да го спасиш, аз ще го направя.
Но по-удобно ти е никой да не знае нито за мен,
нито за Виктория,
твоята любовница,
и вашето дете.
Това си и мислех.
Жив ли си?
Жив.
Жив ли си?
Жив!
Жив ли си?
Жив.
Погледнете широко... Погледнете широко брега...
И кой знае пътя... Кой знае точно...
Кой е там? Има ли някой?
Има някой. Има някой.
Има ли някой?
Има някой. Има някой.
Има някой.
Кой си ти?
Хм, аз... Дантес, Едмон Дантес.
На колко си години?
Гласът ти звучи като на млад мъж. - Аз съм...
Вече не знам,
бях на 22..., когато ме затвориха.
16 май 1815 г.
Преди четири години.
На 26 години си.
Четири години?
И...
А ти, кой си ти?
Затворник.
Като теб.
Преди колко време?
Шшт!
Какво?
Идват. - Чакай.
Не ме оставяй..
Кой си ти? Кажи ми поне името си.
Вашето име!
34! Жив ли си?
Жив.
Чаках те
Наистина ли мислиш, че можеш да се измъкнеш оттук?
За шест години изкопах 30 м.
За да заобиколиш килията си и да излезеш навън,
ще трябва да копаеш два пъти по-дълго.
12 години?
Може би малко по-малко, сега сме двама.
За какво? Имаш други планове?
Не
Аз съм отец Фария.
Едмон Дантес.
Никога ли не си виждал това писмо?
Не, никога.
А ти знаеш ли защо си тук?
Да
Искаха да те накарат да млъкнеш, а мен да говоря.
Аз избирам хората, на които се доверявам.
Не знаеш италиански?
Не - Английски, арабски, латински, гръцки?
Познавам само морето.
Ако искаш, ще те науча.
С търпение и воля...
След 6 или 7 години ще знаеш всичко, което аз знам.
История, философия,
математика.
Това са...
Това са оръжия,
не по-лоши от това.
Хм.
Какво е първото нещо, което ще направиш
ако можем да излезем?
Пак ще намеря Мерцедес.
Какво ще правиш, ако тя не те чака?
Тогава нищо няма да ми остане.
Ще ти разкажа една история, Едмонд.
Преди 700 години,
в Йерусалим, по време на първия кръстоносен поход,
рицарите, отговорни за защитата на гроба
на Христос, създават ордена на тамплиерите.
В началото,
са били малко, но с огромна вяра.
Благодарение на техните победи,
орденът натрупва състояние...
Значителено.
Значително... значително.
Представи си най-голямото съкровище съществувало на Земята.
И...
С времето,
тяхната сила, тяхното богатство кара хората да завиждат.
И в петък, 13 октомври 1307 г., кралят на
Франция, Филип IV Красиви, нареди арестуването им
и конфискация на имуществото им.
Но никой никога не е намерил съкровището.
Знаеш ли...
Какво са направили тези рицари с това огромно богатство?
Не - Нищо!
Едмонд, нищо.
Твърде заети с отмъщение,
да накажат онези, които са ги предали,
умряха един след друг.
Е, почти всички.
Последният от тях
беше кардинал Спада.
В края на живота си, намирайки убежище на остров Монте Кристо,
той имаше време да обучи един последен рицар.
Този млад мъж се казваше...
Джузепе Фария.
Аз съм последният оцелял, Едмонд.
И знам къде е съкровището.
Половината от него
ти го подарявам.
Но какво ще правиш с това богатство?!
Ще направиш ли добро
или ще оставиш сърцето ти да се изпълни с омраза?
Отивам да изпразня торбата.
Едмонд.
Да?
Солено е.
Водата е солена.
Почти стигнахме. Въпрос на дни е.
Успяхме, успяхме.
Още малко ..
Назад! Бързо!
Отче?
Отче? Отче?
Така е добре.
Едмонд. - Не, не, не говори.
Отивам да извикам помощ.
Не
Твърде късно е.
Не бъди тъжен.
Ти беше единствената утеха в живота ми.
Господ ми го даде...
Малко късно, но ми го даде.
Не съм луд, Едмонд.
Знам
Съкровището съществува.
Знаеш къде да го намериш.
Ще отидем да го вземем заедно!
Не забравяй
Монте Кристо.
Отче?
Не ме оставяй
Жив ли си?
Жив!
Жив ли си?
Номер 17?
О, 17!
Отче?
Ей, отче
Ей! Мъртъв е, хвърлете торбата!
Кой е този?
Отчето.
Жив ли си?
Жив!
Жив ли си?
Ставай!
Казах да станеш!
Тревога!
Две...
Тревога!
И три!
Хей, нямаш работа тук.
Махай се!
Дойдох да видя Луи. Луи Дантес.
Познаваш Луи?
Да
Погребахме го, горкия Луи.
Много отдавна.
Не, не е възможно.
Умря от глад, когато умря синът му.
Искаше да иде при него.
Но неговия...
Но синът му не е мъртъв.
Съжалявам
И ти ли беше моряк?
Да - Хм.
Ще ти дам нещо за ядене. Но после изчезваш, нали?
А Мерсе... Мерседес?
А Фернанд Дьо Морсерф?
Трябва да са минали 7-8 години, откакто са идвали последно.
Двамата живеят в Париж от раждането на сина им.
Много си закъснял.
Избягвай Лигурско море и
неговите патрули.
Насочи се към Сардиния.
Можеш да спреш в Санта Тереза ​​Ди Галура.
Остров Монте Кристо е
западно от Тосканския архипелаг.
Ще се качиш от южния край.
Знам, че ще бъдеш поразен от строгата му красота.
Завиждам ти, ще го видиш пръв.
И така.
Там е.
Богатството на семейство Спада.
Останалото, Едмонд,
вече е твоята история.
История на човек, който държи света
в дланта на ръката си.
Моля те, давай. - Спрете.
Ще ти платя утре. - Не, не. Гаспар, махай се.
Г-н Кадерус е мой приятел.
На смъртния си одър Едмон Дантес ме помоли да
го споделя с онези, които имат значение за него.
Мислеше, че е бил изобличен от някой си Данглар.
Но беше сигурен, че двама мъже са му останали верни.
Той ми каза:
„Единият се казва Гаспар Кадерус,
"и вторият, Фернанд Дьо Морсерф."
Задръж си диаманта.
Никой от нас не заслужава нищо.
Чакай, сине мой.
Ако ти разкажа всичко, те ще разберат.
А те са богати и властни.
Няма нищо страшно, обвързан
съм с тайната на изповедта.
Седнете
Дантес беше прав за Данглар. Той беше този, който го изобличи.
Но Фернанд Дьо Морсерф? Той беше негов приятел.
Можеш ли да бъдеш приятел на този, чиято жена желаеш?
От любов към Мерцедес,
той пожертва Едмон.
Той ще живее, но за всички останали ще е мъртъв.
Хм.
Единственият, който би заслужил обичта на Дантес, е Морел.
Корабособственикът?
Само той се застъпил за него.
И провидението също му се отблагодари.
След арестуването на Дантес,
трябваше да върне Данглар като капитан.
Но Данглар предаде и него.
Унищожи половината му кораби,
уж потопени от пирати.
Разорен, Морел трябваше да продаде компанията.
И познайте кой я купи на безценица?
Данглар.
Два месеца по-късно корабите се появиха отново.
Но прокурорът от Вилфор не направи нищо.
Споделиха една и съща тайна.
Малката Виктория, любовницата на
Вилфор, се бе превърнала в мадам Данглар.
Сега е баронеса.
Морел умря в бедност.
А вие какво направихте, г-н Кадерус?
Вие?
Какво можех да направя
изправен пред капитан, граф и прокурор?
Ако бях по-смел, вероятно щях да свърша като нея.
Тя?
Анджела.
Беше отишла при брат си, за да спаси Дантес.
Отървах Ви от Дантес.
Вие ме отървете от нея.
Виждаш ли, и аз имам приятели.
И какво стана с нея?
Убита ли е?
Щеше да страда по-малко,
но Данглар имаше други планове за нея.
Продаде я на братя Мейлард, сутеньорите на Тулонския бардак.
Малката беше хубава,
получи добра цена за нея.
Ти знаеше всичко и не направи нищо.
Срамувам се, отче.
Един ден ще се върна.
И ще ти предложа шанс за изкупление.
Вече не идвам да ти се моля или да те търся,
но само да те предупредя:
Ще направя това, което ти не можа.
Отсега нататък аз съм, съдия и палач!
Искаш ли нещо?
Кой си ти?
Преди години,
ти ми каза:
„Няма да забравя вашата смелост, но забравете името ми.“
Не съм забравил нито името ти, нито смелостта ти.
Дантес.
Дойдох да те взема, Анжел.
За мен вече е късно.
Но можете да спасите детето.
Детето?
Когато пристигнах тук,
исках само едно:
Да отмъстя на брат ми.
Седмици наред търсих начин да избягам.
Един ден възможността се появи. Избягах.
С клиент.
Драпер от Париж.
Знаех, че Жерар е бил назначен там.
Намерих следите на Виктория,
неговата любовница.
Исках да продължа историята от там, където спря.
Беше адски студено.
Тази вечер...
Жерар трябваше да умре.
Нищо не можеше да ме спре.
Още усещам метала на ножа в ръката си.
Но нищо не мина по план.
Чух писък.
Плачът на Виктория.
Когато Жерар излезе в градината, той носеше сандък.
Последвах го.
Приближих се, когато...
чух приглушения плач на дете.
Не можех да го оставя.
Все още беше с кръвта на майка си по тялото.
Между отмъщението и живота...
Избрах живота.
Избягах с него.
Не познавах никого в Париж.
Така че се върнах при моя клиент.
Но братята Майлард го бяха намерили.
И ме чакаха.
Анджела...
Какво стана с детето?
Здравей, Андре.
Анджел ме помоли да те взема.
За какво?
Тя ще умре.
Ще те заведа при нея, за да се сбогуваш.
След това ще си тръгнем.
Ще започнем...
да се готим без да бързаме.
Ще се готим за какво?
За да отмъстиш, Андре.
Отмъсти си на тримата мъже,
които откраднаха живота ѝ,
твоя, и моя.
Искам да ги убия. - Би било твърде милосърдно.
Твърде лесно.
Не
Трябва да изтръгнем сърцата им.
Кой сте Вие?
Аз съм граф Монте Кристо.
Генерал де Морсерф реши днес да напусне армията
да посвети живота си на политиката.
Френската армия губи велик войник,
но Франция печели велик човек.
Фернанд Дьо Морсерф се
бие при Москва, в Лайпциг,
в Турция...
Навсякъде, с риск за живота си, той защитаваше
интересите за френското кралство.
Фернанд плати с кръвта си цената на
своята отдаденост и уважение към думата си.
Преди 10 години, когато съюзникът на Франция
Али Паша от Янина беше обсаден от турски
войски, полковник Де Морсерф залага всичко на карта.
Начело на ескадрон от доблестни войници
той постига пробив в тила на османците
за да дойде и да подаде ръка на своя съюзник.
Този акт на безумна смелост за съжаление не
беше достатъчен, но всички французи го знаят:
„Ние не се бием с надеждата за успех!
"Не! Не, много по-красиво е бидейки безполезно."
По-добре ли си?
Не прояви достатъчно внимание към Йожени Данглар.
Татко. - Тя е с 2 милиона зестра,
в деня на сватбата си.
Фернанд!
Значи да обърна внимание на жената заради нейното богатство?!
По-добре един медал по-малко вместо състояние.
Синът ни е човек на времето си. Той е романтик, който вярва в...
Върнете медала!
Дръж!
Достатъчно.
Ако знаех честта на вашето посещение, щях да се подготвя за него.
Превод и тайминг: Jik-Tak
Остави! Вън!
Господа... ако знаех честта на вашето
посещение, щях да се подготвя за него.
Съжалявам, че ви посрещам в такъв безпорядък.
Във Франция съм само за кратко.
Графе, съжалявам за безпокойството,
но никога няма да можем да ви се отблагодарим за вашата помощ.
Сигурен съм, че той щеше да направи същото за мен.
Графе, дължа ви живота си.
Радвам се да те видя отново на краката си.
Ремонтирах го, дръжката се беше счупила.
Вече е твой.
Много Ви благодаря, но не мога да приема.
Вече имам дълг към Вас, който не знам как да изплатя.
Харесвате ли оръжия?
Заповядайте...
Това е едно от най-красивите ми оръжия в колекцията.
Пистолет в османски стил.
Да, но железният предпазител е гравиран с зеленина
показва, че това оръжие е по-скоро европейско производство.
От Венеция е, наистина.
Вие сте познавач.
Баща ми воюва срещу султан Хурсит
заедно с Али Паша.
Морсерф.
Вие ли сте известният генерал на Морсерф?
Много съм впечатлен.
Искате ли да го пробвате?
За съжаление ме очакват в Палатата.
Следващият път. - Ще отнеме само момент.
Заслужавате си
репутацията, генерале.
Нека променим малко целта, Алберт.
Припомнете ми никога
да не ви предизвиквам на дуел.
Благодаря Ви, че оставихте сина си при мен за няколко часа.
Нямам търпение да науча повече за този, с който ме срещна съдбата.
В неделя участвам в лова на барон Данглар.
Присъединете се към нас
Няма да мога, трябва да посрещна сина на принц Кавалканти.
Елата и двамата. Ще има достатъчно елени.
До скоро
Ще се видим в неделя, надявам се.
Всичко наред ли е?
Запазих малък метален сувенир от османския престой.
Пеенето ли предпочитате пред оръжейната музика?
Последвайте ме
Моля Ви да ми простите,
за неуважението към... жена Ви.
Тя не ми жена, а кръщелница.
След теб.
Хайди.
Какво прекрасно име.
Това е доста често срещано име в Гърция.
Може да се преведе като... "скромност" или... "невинност".
Мога ли да ви помоля да ме представите на Хайди?
Изглеждате надежден млад мъж.
Да, ще ви запозная с Хайди, но трябва да ми обещаете.
Ще го направя предварително.
Не се шегувам
Никога не се опитвайте да я съблазните.
Значи мислите, че съм опасен?
Не
Но тя е.
Ако не спазите обещанието, тя ще разбие сърцето Ви...
и нейното.
Но... - Тя още не е готова да обича.
Тайната на гласа ѝ се крие в миналото ѝ.
След убийството на баща ѝ тя е продадена на влашко племе.
Там я срещнах и я прибрах.
Знаете ли, има разбити сърца и
рани, които зарастват с години.
Те покриват с воал душата.
Никога не се опитвайте да повдигнете това було, Алберт.
Обещавам Ви
Добре.
Ще вървиш бавно, без да се оглеждаш.
Ще се обърнеш само когато те повикам.
Хайди.
Албер Дьо Морсерф, представям ви Хайди.
Радвам се да се запознем.
Радвам се да се запознаем, госпожице.
Ами ако не иска да се срещнем?
Ще поиска!
Изправи се!
Да стоиш изправен означава да оцелееш.
Да криеш факта, че си израснал в бедност, е оцеляване.
Разбираш ли защо, Андре?
Защото аз съм принц Андрея Кавалканти.
Кавалканти, това да не означава коза? - Какво?
Не изглеждай изненадан. Чуваш ли ме да казвам "какво"?
Отначало!
Аз съм принц Андрея Кавалканти.
Нямате акцент, принце. Как се справяте?
Един много строг учител ме накара да го разкарам с пръчка.
Селянин. Лактите!
Уважаеми графе,
радвам се да се запознаем. - Разрешете да Ви призная.
Френският живот все още ми е непознат, моля да ме извините, ако
обноските ми изглеждат твърде славянски, неаполитански или арабски.
Това е граф Монте Кристо и принц Андрея Кавалканти.
Господа. - Графе.
Принце.
Срещата с баща ти, колкото и да е трогателна,
не забравяй коя е твоята цел: Барон Данглар.
Благодарение на откраднатите кораби, натрупва богатството от търговия с роби.
Вашата репутация ви предхожда. - Не вярвай на усмивката му.
Той е брутален. Не само го знае, но и се хвали с това.
Може ли да Ви направя едно признание?
Френският живот е все още непознат за мен, ще Ви помоля да ме извините,
ако нравите ми изглеждат твърде славянски, неаполитански или арабски.
Когато си богат, никога не можеш да прекалиш с нищо.
Дъщеря му е слабото му място.
Принце.
Бароне.
Юджини. - Харесва ли Ви в провинцията?
Прекрасно е. - Тогава да вървим.
На конете, господа.
Окажете ми честта, графе.
Благодаря, но
много отдавна
се заклех да убивам само при самозащита.
Позволете ми аз да Ви защитя.
Прекрасно
Принце.
Заповядайте.
Да обядваме.
Юджини?
Благодаря. Сузане, представям ви принц Андрея Кавалканти,
италианското протеже на Монте Кристо.
Той ме покровителства.
Баща ми се страхува, че красотите на Париж ще ме накарат да правя глупости.
Говорите перфектно френски.
Много строга учителка ме караше да губя акцента си с пръчки.
Но това е ужасно. - Шегувам се, разбира се.
- Майка ми е французойка. - Какъв шегаджия.
Радвам се, че се присъединихте към нас.
Ръката на вашето протеже не трепна.
Животното дори не страда.
И ви го казвам като специалист в тази област.
Често ли участвате в ловните излети?
Много по-малко от преди. Модата е такава сега.
Извинете ме, че ще Ви откраднах графа, но искам да запозная някого с него.
Графе. - Господа.
Скъпа,
позволете да Ви представя граф Монте Кристо.
Мадам Дьо Морсерф. Моите уважения!
Всичко наред ли е?
Да няма проблем...
Емоция от срещата с човека, без когото щях да бъда обляна в сълзи.
Сър, дължа Ви живота на моя син,
и съм Ви крайно благодарна.
Хвалите ме твърде щедро за нещо елементарно.
Но се радвам, че Ви спестих мъката.
Помолих графа да бъде наш гост,
но той засега отказва.
Може би ти ще имаш повече късмет?
Ще ми доставите ли удоволствието и честта някой ден да бъдете наш гост?
Разбира се, госпожо.
Нека се оттегля. Не искам да Ви притеснявам.
Но... какво става?
Да се обадя ли на доктора?
Алберт.
Какво знаеш за този човек?
Мамо.
Винаги се отнасяш подозрително към новите
ми познати, но графът ми спаси живота.
Той е богат като крал.
Защо да се страхуваме от него?
Прав си,
страховете ми са откачени.
Г-н кралски адвокат, за мен е чест,
в качеството ми на лейтенант от кралската армия,
да удостоверя, че името Едмон Дантес е
свидетелствало в мое присъствие и многократно
на симпатия към узурпатора и желанието
му да вземе оръжие, за да свали монархията.
Тези думи ме завладяват, защото Едмон Дантес беше мой приятел,
но не мога да оставя това престъпление да остане ненаказано.
Виждал съм твърде много мъже да умират заради предатели на страната.
Така няма да преборите безсънието.
Не се боря.
Страхувате се от кошмарите си?
Страхувам се, че няма да имам повече.
Те ми помагат да държа раните си отворени.
Виждали ли сте я пак?
Да
Беше ли толкова красива, колкото я помните?
Мислех, че мъката ще я промени.
Вероятно е била краткотрайна.
Очите ѝ не бяха като на жена, която е плакала твърде много.
Ще си възвърне вкуса на сълзите, когато загуби съпругът си.
Пас съм.
200...
И 500 отгоре.
Аз се отказвам.
Нямаше да те поканя на моята маса, ако знаеше как да играеш.
И така.
Останахме само трима.
Ще ви оставя сами.
Два чифта.
Браво
Флеш.
Имам твърде много сърца.
Изчезвам, преди да разоря баща си.
Хайди, Алберт. - Да, това е...
Иди и виж тези дами. - Нещастен в хазарта, щастлив в любовта.
Харесва ми вашия принц.
Очарователен е.
Едва го познавам, честно казано. С баща му сме съдружници.
Добро семейство, без съмнение.
Ако под "добър" имате предвид "богат", да, второто по богатство в Италия.
Хм...
Второто?
Значи знаете и първото?
Не ме карайте да съм нескромен.
Е, накрая хора по-богати от мен.
Семейството му мечтае да го види как се жени за момиче в Париж, но...
Ако синът е непостоянен като бащата, пазете се.
Бъдете сигурни,
не вярвам на никой като цяло.
И по-специално на чужденците.
Аз самият съм чужденец.
Вие, графе, това не се брои. Ти си граф.
И се римува, видяхте ли?
Ти си поет.
Говорейки за чужденци,
чухте ли, че Безпристрастен е купен от англичанин.
Разбира се,
някой си Халифакс. Богаташ е, изглежда.
Купува вестници, за да разпространява фалшиви новини
и спекулира на фондовия пазар.
Бандит от най-лошия вид.
Май не го харесваш много този богаташ.
Да кажем, че харесвам много хора, но
наистина мразя само определени хора.
Да мразиш англичанин не е грях, а здрав разум.
Тръгвате ли вече?
Почти полунощ е. Каретата ще се превърне в тиква.
Алберт.
Госпожице ...,
щяхте да забравите ветрилото си.
Благодаря, господине.
Разчитам на теб? - За какво?
Елате на вечерята,
която организирам скоро в Париж. Намерих вече квартира.
Ами... разбира се.
Добре.
До скоро
Графе.
Мадам Дьо Морсерф.
Тръгвате си, когато се връщам?!
Не търсете причина.
Искам да помоля за извинение.
От мен? За какво?
За световъртежа ми онзи ден.
Напомнихте ми за някой, когото познавах
и почина при трагични обстоятелства.
За момент аз...
Пак започвам, не мога да намеря думите.
Съжалявам, че ви напомням за този лош спомен.
Не се притеснявайте, мина ми.
Толкова по-добре.
Пожелавам ви лека вечер.
Графе.
Алберт.
Хейди.
Не трябва да ти пиша, така че не ти пиша.
Не трябва да се срещам с теб...
Следователно не предлагам да се срещнем в "Цветната градина",
утре в 5ч.
Това място, където утре няма да бъда,
съдържа най-мистериозните цветя в Париж.
Вие идвате от страна, наречена страната на облаците и жасмина.
Можем да разчитаме на Парижкото небе за
облаци, а аз ще имам жасмин в бутониерата си.
Така че няма да Ви кажа до утре.
И не Ви казвам, че откакто Ви видях, гласът Ви
и лицето Ви никога не са ме напускали.
Алберт.
Няма ли да ни остави?
Много е предан на графа,
но има слабост към мен.
Това е "Стрелиция".
Откъдето идвам, имаше едни по една пътека към морето.
Наричат ​​я още "Райската птица",
pasărea paradisului.
Pasărea paradisului?
Браво!
Как така нямате годеница?
Или може би имате?
Баща ми иска да се оженя за дъщерята на барон.
Но аз...
Търся нещо, което вероятно никъде го няма.
Неуловим чар, който за жените е това, което е аромата за цветята.
Или като вкусът на плода.
Не знам дали Парижанките обичат да ги берат или опитват,
но не и аз.
Не това имах предвид, простете. - Дразня Ви просто.
Ще дойдете ли на вечерята на графа в Събота?
Не, ще послужа като алиби на майка ми,
която избягва социалния живот като чума.
А Вие...?
Не познавам майка Ви,
не знам какви са вкусовете ѝ,
но споделям отвращението ѝ.
Нито той, нито майка му ще дойдат на вечерята.
Но Фернанд де Морсерф ще присъства.
Нещо грешно ли казах?
Не ми разкажеш ли за Алберт?
Няма нищо за разказване.
Нормално е да се съмнявате.
Да се ​​страхуваш. Разбирам го,
но когато му дойде времето, трябва да си спомниш...
Нямам нужда да ми напомняш
какво направи баща му с моя.
Имаше наглостта да ме целуне.
Благодаря,
Внимателно. - Разбира се.
Скъпи приятели.
Добър вечер, Виктория.
И аз очаквах да е по-зрелищно,
но няма смисъл от физиономии.
Със сигурност ще има изненади вътре.
Хм...
Изглежда нямате голям апетит.
Ядох свинско и пилешко.
Къщате е... красива.
Въпреки всичко се чувствам изненадан.
Нищо не ви убягва.
Мислех, че човек като Вас ще избере по-централен квартал,
като... Шанз Елизе или Сен Жермен.
Купих тази къща, защото ме посъветваха да не го правя.
И за какво?
Казаха ми, че е обитавана от духове.
Уж преди години е станало гнусно престъпление.
Внимавайте, тук е кралският прокурор.
Вярно е
Едно дете било пожертвано.
Ужасно.
Все пак купихте къщата?!
Добре сте направили.
Тези истории за призраци са глупости,
измислени от злонамерени слуги,
или ревниви съседи.
Грешите прокуроре.
Обиколил съм Азия и Индия,
и е трудно да се върнеш,
без да разбереш, че наистина има свят...,
невидим, населен с духове.
Когато посетих тази къща, аз...,
веднага разбрах...
Имах странното усещане, че тук е извършено убийство.
Затова помолих
да остана сам до сутринта. - Но...,
не Ви ли беше страх?
Ако съвестта ви е чиста, призраците не ви преследват.
Говорят с теб.
И какво Ви казаха? - Но да, какво Ви казаха?
Същата вечер се настаних тук.
Точно пред тази камина.
Пуших малко опиум, за да бъда по-възприемчив.
Няма друго подобно, което да разшири спектъра на вашето съзнание.
И в сладостта на дима...
все едно... полетях.
Чувх почукване в стените.
После второ.
Докоснах с ръката си...
и чувх писъци от горния етаж. Качих се по стълбите.
Писъците се превърнаха в... стонове.
Идваха от стая в края на коридора.
Бутнах вратата и се озовах в една стая.
В средата имашр легло.
Сложих ръката си там,
и виждях жена, която се гърчи от болка.
Тя раждаше. Сама..., изоставена.
Крещеше...
И тогава усетих присъствие на гърба си.
Изведнъж...
Ужасяваш дамите графе.
А на нас ни е интересно.
Продължавайте, умолявам Ви.
Преодолейте го, разваляте веселбата.
Обръщам се треперещ.
И в този момент
чувам шепот в ухото си.
Глас на дете.
Глас на дете, което
ме молеше да го освободя.
Накрая намерих врата,
която не бях видял в тъмното.
Бутам я.
Стълби..., водят към градината,
и в този момент се върна..., гласът на детето.
Шептеше ми, че е бил сам толкова дълго, плачеше.
Викал майка си.
Цялата нощ...
търсих, но...,
градината беше твърде голяма.
И какво... какво направихте?
Извинете ме?
Градината беше твърде голяма...
Какво направихте после?
Да
На следващата сутрин копахме.
Навсякъде.
Изкоренихме ябълките, обърнахме пътеката...
И нищо.
Поръчах да докарат прасе за трюфели от Перигор.
И помогна ли?
И прасето не намери нищо,
та вечерта ги изядохме.
Страхотно!
Казах Ви, че е просто легенда.
Точно легенда.
Поне така си мислех и аз. До вчера.
Докато набивахме
факлите за приема,
една от тях се счупи в нещо.
Разкопахме там и...
открихме сандък.
Какво от това?
Какво имаше вътре?
Не знам
Как така не знаете?!
Чаках вас... за да го отворим заедно.
Ами ако има тяло?
Ще го погребем както подобава.
Прокуроре, може би искате
Вие да го отворите?
Моля Ви, не го отваряйте. - Съвземи се де.
Абракадабра!
О, не знам какво е вярно
в тази история, но Вие графе сте страхотен фокусник.
Как е възможно? Говореше така, сякаш е бил там.
С всички тези подробности... Мислех, че ще полудея.
Успокой се, моля те.
Къде е тялото на детето ни? - Не знам.
Ти ли го закопа там? - Да
Каза ми че е мъртво! Каза ми го!
Разбира се, че беше мъртво.
Е, къде е тогава? - Не знам.
Къде е детето ни? - Не знам!
Млъкни, ти си истеричка! Аз не знам
Успокой се!
Знам само, че
до седмица ще знам
кой е този Монте Кристо,
откъде идва, какво иска
и защо говори пред нас за децата, които сме погребали.
Данглар е фрашкан с пари.
Ще повярва на този,
който не му иска. Морсерф ми има доверие,
защото спасих сина му.
Остава Вилфор.
Кралският прокурор.
Винаги е подозрителен.
И след тази вечеря, Виктория ще поиска обяснения.
Така че, за да успокои нея и най-вече себе си,
ще започне да разследва.
И понеже научаваме повече от злобарите,
ще отиде да види врага на графа.
Лорд Халифакс.
Какво искаш да знаеш?
Ако мога да му навредя, за мен ще е удоволствие.
Графът бил ли е някога в Париж? Твърди, че не.
Ако вече е идвал тук, щях да знам.
Но тогава, знаете ли къде е бил преди 15 години?
Да. В Индия.
Но...
Трябва да кажа,
че тогава още ми беше симпатичен.
Но после...
После какво?
Една вечер разпитах един
слуга, който го търсеше.
Но...
Монте Кристо беше развил страст към тези диваци,
с техните езически богове, тяхната абсурдна магия.
Нелепи суеверия.
Затова ме предизвика на дуел.
Заради слугата?
Да! Заради някакъв си туземец!
Можете ли да повярвате?!
Горещо е, не мислите ли? Каква жега!
Донеси ми ветрилото, за бога!
Задушаваме вече!
Не това.
Благодаря.
Хм. А Вие,
господин Дьо Вилфор?
Какво Ви е направил?
Нищо.
Не знам дали да го причисля към приятелите си или към враговете си.
Ако Ви беше враг, вече щяхте да го знаете.
Не е ангел, но не е човек, който работи подмолно.
Хм.
Но...
Бъдете внимателни.
Господин прокурор.
Ако Ви стане приятел,
това ще Ви направи мой враг.
Разбира се.
Да
Благодаря ви, г-н Дьо Вилфор, беше много
приятно да си поговоря с вас, но имам много работа.
Благодаря
Господин прокуроре.
Виктор.
Графе
Пригответе конете, прибираме се.
Сега, когато Вилфор свали гарда,
можем да подготвим атаката си.
Отивам на юг.
Връщам се за партито на Данглар за 20-тия рожден ден на дъщеря му.
Разчитам на теб Андре,
за да се сближиш с нея.
А ти Хайди, да омагьосаш Алберт.
Стреляй.
Браво.
Може да побере до 600 негри, 700, ако ги натъпчеш, но...
аз съм хуманист.
Нарекох го Херкулес.
Майка ми е казвала, че това е линията на хората с голямо бъдеще.
А това е твоята... линия на любовта.
И тук виждам, че...
Трябва да ти кажа нещо
Да
Мног те харесвам,
но не мога да те обичам. - Знам.
Няма да ми дадеш чувствата,
които изпитваш към Сузанита.
Това ще бъде нашата тайна.
Ще я пазя само за мен.
Знам какво е двойствен живот.
Да не можем да кажем кои сме.
Аз ще бъда твоето алиби.
Дойде време за изкупление.
Преживявам всяка секунда
от тези моменти с Вас насън.
Ще нося в нощта спомена за очите Ви,
и не искам да говоря с никого,
за да не хабя ехото от думите Ви
което още трепти в сърцето ми.
Пазя ревностно бележките ви,
заради представата, която ми дават за Вас,
но и преди всичко заради спомена, който ще нося завинаги,
за онзи момент от живота, струващ колкото цялия ми живот.
Ще се видим по-късно. - До скоро.
Принце.
Юджини. Този празник е като Вас, оживен и радостен.
Благодаря, Андрея.
А очаквате ли и граф Монте Кристо сред гостите си?
17.
17?
Вие сте 17-ият, който ми задава въпроса.
И какво отговаряте на всички?
Че няма да има 18-ти. Ето го.
Извинете ме.
Мис
Графе. Как мина пътуването? - Чудесно.
Благодаря ви. - Юджини чака с нетърпение
да Ви види отново, госпожице.
Графе, ще ми позволите ли?
С удоволствие.
Графа знае ли, че сме се виждали?
Нищо не съм му казала.
Възможно ли е да се досети? - Един господ знае на какво е способен.
Красиви са, нали?
Толкова нетърпеливи за живота.
Винаги бързаме да сме щастливи.
Нали?
Окажете ми честта да ви хвана под ръка.
Искам да се поразтъпча.
Ръката Ви трепери.
Май Ви е студено.
В моето семейство имаме студени ръце, но топли сърца.
Това ще ни стопли.
Нашето грозде не е толкова добро, колкото в Сицилия,
но ще се насладите на нашето северно слънце.
Съжалявам
Моля да ми простите, но...
Никога не пия.
Ще хапнете ли нещо поне?
Ще трябва пак да откажа.
Господин графе, по арабски обичай, стават приятели завинаги онези,
които споделят хляб и сол под един покрив.
Знам го този обичай, мадам.
Но ние сме в Париж, а не в Танжер.
Тук няма вечно приятелство и не споделят хляб и сол.
Но все пак..., ние сме приятели, нали?
Разбира се.
Защо да не бъдем?
И така, при липсата на хляб и сол, споделете с мен някои спомени.
Какво искате да знаете?
Вярно ли е, че толкова много сте видяли,
пътували...,
и страдали?
Какво Ви кара да мислите така?
Очите Ви.
Казват, че всеки пътник или търси нещо или да бяга от нещо.
Намерихте ли го?
Не съм завършил пътуването си.
Сам ли живеете?
Нямам нито сестра, нито син, нито баща.
Имам само Хайди, която, сигурен съм, скоро ще ме напусне.
Как може да живеете така,
без нищо, за което си струва да живеете?
Обичах една жена.
Исках да се оженя за нея.
Преди много години.
Но дойде войната и ни раздели...
Мислех, че ме обича и ще ме дочака,
ще ми остане вярна до гроб.
Но когато се върнах,
тя беше омъжена.
Може би имам по-слабо сърце от другите.
Страдах повече от необходимото.
Това е всичко. - Тази любов остана ли в сърцето Ви?
Обичаме истински само веднъж.
Нали?
Виждал ли сте я отново?
Никога.
Никога?
Никога.
Простихте ли ѝ за страданията си?
Можем да простим само на тези, които ни молят за прошка.
Ами ако Ви поиска прошка днес?
Купете Безпристрастен! Флотът Данглар е откраднат от Марсилия!
Безпристрастен, дами и господа! Безпристрастният!
Купувайте!
Как може да се откраднат кораби от пристанище посред бял ден?
Поне застраховани ли бяха?
Ти как мислиш?
Акциите на Данглар се сриват на борсата.
Но благодарение на армейския телеграф,
Данглар бързо ще разбере, че всъщност нищо не се е случило.
Трябваше да му откраднете корабите.
Побеждава този, който е търпелив!
Спасен сте. На корабите им няма нищо.
Какво? - Безпристрастен излъга.
Дангларската флота е неподвижна
на вода, закотвена в пристанището на Марсилия!
Благодаря, благодаря ви приятели.
Данглар ще запомни думите ми и ще си помисли...
Че това е интрига на новия шеф на Безпристрастен,
нашия скъп лорд Халифакс.
Точно така
Монте Кристо беше прав.
Англичанинът използва вестника за да спекулира на мой гръб.
Трябва да се публикува опровержение.
Изобщо не.
Не разбирате, необходимо е...
Шшт!
Чувате ли?
Слушайте
приятният звън.
Този хубав красив звук.
Звън на падащи монети.
И аз не разбирам.
Помисли де..., той знае нещо, което още никой не знае.
Представете си: Играете покер и знаете играта на опонента си.
Какво правиш?! - Ще вдигна мизата.
Акциите ми са на дъното.
Ако ги купя обратно след два дни, ще направя огромна печалба.
Най-добрият ми удар.
Да изкупите обратно вашите акции?
Колко ще отнеме?
500 милиона. - 500 милиона?
500 милиона. Но трябва да го направим днес.
Преди пазарът да затвори и преди тази измет Халифакс да го направи.
Къде да намерим 500 милиона до довечера?
При най-големия враг на лорд Халифакс.
Съжалявам, бароне, но...
Морето винаги ми е носило лош късмет.
Няма да купя вашите акции.
Графе. - Въпреки това,
никога не отказвам да помогна на приятел и да накажа враг.
Ще Ви заема тези пари и можете да правите с тях каквото поискате.
Мога да ви гарантирам лихва от 20%.
Не, не ми трябва никаква лихва.
В Сицилия казват:
"Не забогатявай на гърба на приятел!"
Настоявам.
Имам изготвена ипотека върху целия си имот.
Не че струва 500 милиона, но...
200 милиона, със сигурност!
Не, бароне, вашата дума ми е достатъчна.
Във Франция казваме:
"Добри сметки - добри приятели!"
Така да бъде. Заради приятелството приемам вашите лични гаранции.
След седмица ще съм ви възстановил парите.
Ще накараме този Халифакс да се задави.
Жалбата е готова.
Сам ще се погрижа да повдигна обвинения срещу него в процеса.
Нямам търпение да видя в съда това разобличение.
Лорд Халифакс, собственик на Безпристрастен,
призован днес да отговаря
на обвиненията в клевета,
напусна спешно страната.
Но той изпраща свой представител
да се яви пред съда в 14 часа.
Г-н съдия, комедията продължи достатъчно дълго.
Не сме на театър.
Моля, представителят на г-н Халифакс да се яви.
Какво правиш още не е свършило.
Аз съм представител на лорд Халифакс.
Тук съм пред вас, защото Безпристрастен
е обвинен в излъчване на фалшиви новини.
Но тук твърдя пред вас,
че корабите на Данглар наистина са изчезнали.
Какъв лъжец, моята флота е в Марсилия!
Това е фарс, Ваша чест!
Какво доказателство имате?
Ваша чест, просто се свържете с капитана на Марсилия.
Значи упорствате в твърденията си?
Упорствам и се подписвам, господин съдия.
Но искам да го направя под истинското си име.
Имате и фалшиво?
Хората ме познават като Андрея Кавалканти.
След години на улицата ме приюти голямо и
богато семейство от италианската аристокрация.
Израснал съм крадец
и в крайна сметка станах принц.
Не е много правилно, но е много по-приятно.
Тук, в Париж, най-накрая намерих истинския си баща.
Роден съм на 3 ноември 1815 г.
В Отьой.
Може ли обвиняемият да представи доказателства за това, което твърди?
Скоро, господин прокурор.
Търпението ви ще бъде възнаградено.
Аз съм копеле на френски аристократ и неговата любовница!
Майка ми не знае, че съм жив, защото...
баща ми ѝ е казал, че съм умрял при раждането.
Увил ме в кърпа и ме заровил жив.
Говорите, господине, за опит за детеубийство.
Щеше да се случи
ако леля ми не ме беше изровила от земята.
Кого обвинявате?
Той е влиятелен човек...
Всички го познавате.
Герба му е върху рази кърпа.
Баща ми...
който искаше смърта ми, е човекът, който стои пред мен.
Прокурор Вилфор.
Тишина!
Или ще опразня залата. - Клевета!
Ще Ви съдя!
Г-н Кавалканти,
разбирате ли сериозността на обвиненията си?
Няма да се задоволя с кърпа, дори и окървавена.
Прокурорът сам ще Ви предостави доказателства за това, което казвам.
Ама ти бълнуваш! - Татко.
Не карайте майка ми да идва да свидетелства.
Мисля, че вече е страдала достатъчно.
Процесът се отлага до нови
доказателства. Опразнете залата!
Първия.
Край, Виктория, да вървим! Извинете.
Оставете ни да минем.
Защо не ми каза истината?
Баща ти ме искаше за зет, но...
Не е възможно, майка ти е и моя майка.
Не забравяй линиите на живота.
Бъди щастлива, сестро.
Графе!
Тази история няма смисъл. Абсолютна глупост.
Корабите ми вчера все още бяха в Марсилия. Аз...
Ще ми трябва... малко време, за да ви възстановя заема.
Да...
Не Ви остана нищо, бароне.
Всичко, което е било Ваше, вече е мое.
Единственото, което Ви остана е този костюм.
Напуснете Париж и може би няма да позволя жена Ви
и дъщеря ви да умрат от глад.
Но Графе, какво ми...
Прекалено жесток ли съм, бароне?
"Знам го добре, даже
се и се гордея с това."
Заведете бързо жена си у дома.
Много е пребледняла.
Втория.
Татко!
Това е за Анжел.
Дръпнете се!
Не!
За какво?
Не плачи...
Знаехме, че ще свърши така.
Знаехме го.
Хайди!
Той не се подчини.
Не се подчини?
Не се подчини на какво?
Вие го научихте само на омраза.
Вие му сложихте този кинжал в ръцете.
В момента говори болката ти.
Обичах го като син.
И мен ли обичате така?
Готов сте и мен да пожертвате за вашето отмъщение?
Не е отмъщение.
Това е справедливост.
Не забравяй сълзите си, Хайди,
виковете на майка ти и кръвта на баща ти.
И името на този, който ги е предал.
Не забравяй името му!
Ако ме обичате
като аз Ви обичам, не се опитвайте да ме видите отново.
Вие сте твърде благородна, ще ме разберете.
Нужни са ми сили си да се преборя със себе си и да пия сълзите си.
Бъди щастлива далеч от мен, Вие го заслужавате.
Алберт?
Алберт.
Вие сте луд.
Не можете да останете.
Хайди, познавам Ви от кратко време...
Бягайте
бягайте от мен, както се бяга от чумата.
Ще Ви направя нещастен. - Избягайте с мен.
Кълна Ви се Хайди,
вместо отчаяние, обещавам Ви щастие.
Не ме познавате. Не познавате графа.
Хайди...
Ако ме обичате, както аз Ви обичам...
кажете ми сбогом.
Умолявам Ви.
Сбогувайте се!
Така и ще направя,
пред лицето на господ, който вижда сърцето ми...
Пожелавам Ви щастлив живот без спомена за мен.
Сбогом, любов моя.
Този поглед.
Без Вас животът ми е загубен.
Обречен съм да страдам.
Какво ще правите?
Бъдете сигурна, ще изпълня обещанието си.
Кажете ми, че няма да се самоубиете?!
Какво значение има за Вас?
Във Вашите очи аз вече съм мъртъв.
Да бягаме.
Хайди.
Ако искате да се присъедините към семейството на Морсерф,
Алберт заслужава да знае
твоята история.
Ако ще мълчите, ще бъда принуден да говоря вместо вас.
Необходимо ли е да говоря
от твое име?
Графе, моля Ви.
Хайди е момичето...
Достатъчно!
Сама ще му кажа!
Баща ми беше знатен човек, известен като Али Тебелин.
Паша от Янина.
Бях на 10 години
когато го убиха пред мен и пред майка ми.
Беше френски офицер,
наш съюзник.
Пронизан от дузина куршуми,
баща ми намери
сили да се изправи
и да застреля предателя,
като му извади окото.
Повече не видях майка си.
Този офицер ме продаде като роб
на влашко племе от Балканите.
Името му беше... - Стига толкова.
Алберт.
Манипулирахте ме от самото начало. - Предупредих Ви.
Използвахте ме. - Може да съжаляваш за думите си.
Мислите, че ще ме уплашите? - Не ме предизвиквайте.
Алберт, недей.
Графе!
Взехте ми всичко, освен името, което опетнихте.
Не!
О, графе, умолявам ви.
Г-не, ръкавицата е хвърлена.
Ще Ви я върна утре на разсъмване.
Нямате ли жал?
Имаха ли за Едмон Дантес?
Погледни ме,
отдавна не съм човек, а оръжие на сляпата съдба.
Фернанд Дьо Морсерф ще преживее това, което преживя баща ми.
Ако убиете Алберт,
вече няма да можете да кажете: „Бог е зад мен, Бог е с мен“.
Ще бъдете убиец.
В библията пише, че синовете ще плащат за престъпленията на бащите си.
Джакопо, последвай я.
Остави ни, Джакопо.
Госпожо...
Защо сте тук?
Едмонд, няма да убиеш сина ми.
Какво име казахте?
Твоето.
Пред вас не е
г-жа Дьо Морсерф, а Мерседес.
Не ми е познато това име.
Познах те веднага щом те видях.
И дори без да те видя, щях да позная гласа ти.
Умът ми се бореше, но сърцето ми знаеше.
От тогава те чудя какво искаш от Морсерф.
Фернанд, искате да кажете.
Нали помним първите имена.
Виновникът съм само аз.
Нямах сила да се справя с твоето отсъствие.
На мен ми липсваше вяра, когато ти умря.
На мен! - За какво? Защо останахте сама?
Защо отсъствах?! Защо ме арестуваха?!
Защо ме обрекоха на смърт?
Аз не знам...
Предполагам, че вече не Ви пише любовни писма,
но лесно ще разпознаете почерка му.
Ето.
Виж, Мерцедес.
Ето какво написа съпругът Ви
на Вилфор преди 20 години.
Трябва да отмъстя, Мерседес. Длъжен съм!
Тогава отмъсти, Едмонд.
Но на виновниците.
Отмъсти на Фернанд, който те предаде, отмъсти на мен, но пощади Алберт.
Ако знаеше как се молех...
Ако знаеше всички сълзи, които пролях...
Може би загубихте баща си също от мъка?
Виждали ли сте любимия човек в обятията на вашия враг?
Виждали ли сте всичко това? - Не
Да
Но виждам мъжа, когото не съм спирала да обичам
готов да стане убиец на сина ми.
Какво искаш Мерцедес?
Синът ти да живее?
Ще живее.
Благодаря,
благодаря ти, Едмонд.
Вече те виждам такъв,
какъвто винаги съм те мечтала, какъвто винаги съм те обичала.
Време е да се сбогуваме.
Да се сбогуваме?
Ако се откажа от моето правосъдие,
значи се отказвам това, което ме държи жив.
Дуелът ще се състои утре.
Сбогом, Мерцедес.
Г-н Алберт де Морсерф,
вие публично предизвикахте граф Монте Кристо.
Дуелът ще се проведе на 20 крачки, по мой сигнал.
Първия изстрел е Ваш.
На позиция.
Тръгвайте, господа.
Огън!
Виждам в очите ти искрица разочарование.
Никога няма да Ви простя, че отнехте живота му
и с това изтръгнахте сърцето ми.
Значи си го обичала.
Обичах ли го?
Всичко ме караше да го мразя, но любовта е необяснима?
Колкото и да се опитваме да вразумим себе си, твърде късно е.
Загубил си си ума.
Сърцето ми казва, че не е било случайно.
Но вместо да слушам този глас, аз слушах Вашия.
Погубих и него и мен!
Какво ще правя с тази любов, която не му дадох?
От тези думи, които не му казах?
Каза му ги.
И той ги чу.
Алберт...
Графе!
Бягайте сега.
Бягайте и не позволявайте на никого да открадне щастието ви.
Едмонд!
Едмонд, покажи се!
Чаках те...
Най-накрая показа истинското си лице.
Първо искам да видя твоето Фернанд.
Да разбера кой си всъщност.
Така че тръгнах по твоите стъпки.
Бил съм навсякъде, където и ти.
Срещнах ги всички:
Вашите приятели, вашите братя по оръжие, вашите врагове, всички...
Кого не си предал?
На кого си останал верен?
Навсякъде показахте истинското си лице.
Изгубих вяра в хората,
в деня, в който ме предаде.
Трябваше да ме убиеш.
Никога не е късно.
Ставай
Погледни ме!
Убий ме.
В мъртвите винаги откриваме величие!
Винаги съм готов да простя.
Но ти не си опростен.
Мерседес, дойдох да се сбогувам с теб,
там където животът ни откъсна един от друг,
преди 21 години.
Оттогава толкова неща умряха в мен
че човекът, когото познавахте, вече го няма.
Обещах да те обичам до края на дните си
и даже след това,
и винаги ще те обичам, но вече не мога
да ти донеса щастие.
Мога само да те утеша.
Твоя син ще бъде щастлив.
Алберт и Хайди ще изживеят живота, която ние не успяхме.
Щастието на децата ни,
ще ни надживее, ще вкусят сладостта на любовта.
С това писмо изживявам последните си мигове с теб.
Всичко след това ще са само спомени.
Ще ги взема с мен в морето,
единственото място, където всичко е хоризонт
и няма следи от хората.
Живей и бъди щастлива.
Никога не забравяй,
до деня, в който съдбата не ни събере отново,
че цялата човешка мъдрост е събрана в две думи:
Чакай и се надявай.
Едмон Дантес,
граф Монте Кристо.
Превод и тайминг: Jik-Tak