Ел Ксур, Тунис, 5 април 1943 г.
Ел Ксур
Жан-Пол Белмондо във филма
АВАНТЮРИСТИТЕ
По романа на Пиер Синиак
Сценарий: Анри Верньой, Мишел Одиар, Пиер Синиак
Участват: Жак Вийере
Мишел Константен
Мишел Кретон
Матиас Хабих
Франсоа Перо и др.
Оператор: Едмон Сешан
Музика: Жорж Делерю
Режисьор: Анри Верньой
Обединени банки на Северна Африка
Слезте от машините!
Свободен сте.
Отстъпваме към банята!
Има стълба.
И какво ще правим сега? - Ще продължим мисията.
Да не мислите, че големите загуби... - Ей, войнико... Накъде биете?
Големи загуби... Изгубихме едва около 90% от състава си.
Но старшина Маузар не счита загубите за големи, ако са под 100 %.
Не мислите ли, че малките загуби, които претърпяхме,
изискват обяснение?
Има обяснение.
Задачата ни беше да вземем златото от банката,
да го натоварим и да го закараме до Сфакс.
Забавно. В самия център на войната
на разрушена и бомбардирана територия,
ние ограбваме банка.
Ефрейтор Берал, 2-ра морска пехотна рота, батарея "Мерсие".
И къде е твоята батарея "Мерсие"? - Разгромена е, старшина.
Нашето 105-мм оръдие удържа дълго, отбихме 3 атаки.
Дори унищожихме един танк, после ни нападна немска "щука".
Обстреляха ни с бръснещ полет, от височина 100 метра,
свестих се, търкаляйки се на улицата.
Никога ли не са ви обстрелвали от "щука"?
Кошмарно е. - Да, това е мощна машина.
Трябва да купим няколко, докато не е станало късно.
Слушайте ме всички.
Плюя на фрицовете, ще намеря с какво да им закова топките.
Задачата ни е да си тръгнем оттук с кола.
Когато се стъмни, ще опитам да се измъкна, пълзейки по земята.
Ще ми трябва помощник.
Е, господа, кой ще ме придружи?
Благодаря.
Не много отдавна при думите: "Доброволците - крачка напред",
всички легионери правеха крачка.
Времената се променят, драги Едуар.
Времената се менят, старшина, легионерите - също.
Точно така, старшина. Погледнете улицата.
30 войници убити с един удар.
Всичко така се е променило, че можеш да откачиш.
Затваряй си устата! А артилеристите?
Какво ще помислят за това? - Знаете ли, те нищо не мислят.
Съвсем нищо. А и аз не съм легионер. И не взимам участие във фокусите ви.
Ако искате да знаете, трябваше да ме евакуират...
Евакуират? Гледай ти... И защо?
Ами...
Докато не е станало прекалено късно. - В смисъл?
Ами... Струва ми се, че имам дизентерия.
Имаш предвид диария? - Не, диарията е, когато сереш рядко,
дизентерията звучи по-сериозно, така пише в медицинските справочници.
Обичаш да се бъзикаш, нали?
Стани!
При обръщение към старши по звание трябва
да застанеш мирно и да се обърнеш към него по устав:
"Обичате ли да се бъзикате, сержант Оганьор?"
Свободно.
Какво прави? - Сам не знае.
Когато дойде нощта, спира да се контролира.
Но защо се маже?
Винаги слага грим, когато излиза вечер.
Какво упоменаване в заповедта би ви харесало, старшина?
Нещо от рода на... "Старшина Маузар,
1-ви батальон от Чуждестранния легион загина със смъртта на храбрите
при опит да намери изход от безнадеждна ситуация"?
Това е гражданска позиция. Във войната няма ситуации без изход.
Точка.
Готов ли си, Борзик? - Тъй вярно.
Дръж. Не ги пилей, това ни остана.
Борзик, може ли да те помоля за нещо? - Разбира се.
Ако видиш там големия мъж, кап. Шлоцер, го заплюй в лицето.
Забранявам ти да обиждаш старшите по звание. Точка.
Тлъстият козел ни уверяваше, че тук няма фрицове.
Още го чувам как казва: "Сержант, това не е бойна операция,
трябва само да го съпроводите.
Утре вечер ще чукаме сфакските курви".
Не знам дали ще видим някога отново Сфакс,
но пък знам точно кой ни изчука.
Ти, с диарията, недей да смърдиш тук. - Точка по въпроса.
Как мислиш, колко има в сейфа? Знаеш ли?
Чух, че Шлоцер каза шест.
Шест какво? - Шест милиарда, в златни кюлчета.
И какво може да се направи с шест милиарда?
Нищо.
В това е цялата красота: можеш да си позволиш да не правиш нищо.
Идват.
Осветителна ракета!
Огън!
Спри, безсмислено е.
Спри, ще ни издадеш.
Ето че се върнахме там, откъдето започнахме.
Не, имахме три пълнителя, а вече ги няма. По-лошо е, отколкото беше.
Пълнителите нямаше да помогнат, трябва да ги ударим с оръдия.
Имаме гаубица. - Но батареята ти е разбита.
Хората са убити, но гаубицата оцеля. 105-милиметровото още действа.
И къде е? - От другата страна, в крепостта.
На по-малко от 400 м. оттук. - Чу ли, Боасие?
Той казва, че е на по-малко от 400 метра.
Борзик и Маузар не минаха и 50, глупако.
Свършиха им боеприпасите. Изпратете хора там.
Ханс, Вернер.
А ако се предадем?
Да, това може да ви се струва странно, но...
Не, напълно нормална мисъл,
но за съжаление в Легиона не е прието.
Откога? - От битката за Камерун.
30 април 1863 г.
Боже...
Вече виждах как вървя по Шан-з-Елизе и полицаите ми отдават чест,
докато прегръщам красиви жени.
А тук всички ще свършим под горещия пясък,
като в песента на Пиаф.
По дяволите! Немци.
Само двама са.
Вбесява ме пренебрежението им. Не ни оценяват, момчета.
Минаха вече 20 минути.
Ето ги.
Треперят ми коленете. - Само така ти се струва.
Нямаш колене, ти си есесовец, супер боец, ще застреляш всеки!
Не се оглеждай, изпъни се, мисли за Адолф.
Спри с тези глупости.
Идиот.
Е, старшина, май въздъхнахте с облекчение?
По-добре е да се срещнеш с лош французин, отколкото с добър немец.
Точно така.
Довиждане, старшина.
Всичко свърши.
Е, какво? - Ето я там.
Има още 200 метра.
За 200 метра с добра видимост могат да ни застрелят 200 пъти.
Окопай се тогава. - Не знам хубаво ли е или не,
но не се занимавате с дреболии. Затова олекнахте с 30 души.
Щом си толкова смел, отивай сам. - Чуй ме, Берал...
Берал, чуваш ли ме? - Чувам те отлично.
Ще се изкатеря на стената и ти ще дойдеш с мен.
Нужни са не само легионери, но и артилеристи.
Помниш ли онази песен? Как беше...
Когато мецкият артилерист напуска гарнизона,
всички жени от Мец излизат на балкона.
Да вървим.
Хайде, Берал.
Покажи ми на какво си способен.
Сигурен съм, че знаеш как да действаш с тази хубавица.
С други - едва ли, но точно с тази можеш.
Ще опитам.
Не бързай. Внимателно.
Проблемът е в прицела. Въздушното мехурче...
Завърти го. Цели се внимателно. Не дай боже да пропуснем.
Ще направим тези изроди на нежна и хубава кайма.
Кълцан бифтек, гарниран с кус-кус.
Обичам кус-кус.
Когато войната свърши, ще те почерпя с кус-кус.
Има едно бистро до Алма, знаеш ли го?
Знам "Никел", на пл. "Клиши". - Добре, ще идем там.
Ще идем където искаш. Само не пропускай, Берал.
Давай по-бързо. - Нали каза да не бързам?
Не съм казвал обаче да се прицелваш цяла нощ.
Отговорете на стрелбата!
Огън, Берал!
А в това бистро до Алма кус-куса с кокошка ли го сервират?
Кокошка с кус-кус е ерес. - Моят приятел го прави така.
Ама че глупак. Но какво ли се чудя... - Пак се държиш като грубиян.
Четвърта рота. Отговорете. - Капитан Улрих Дитерле на телефона.
ВХОД ЗА ВЪНШНИ ЛИЦА СТРОГО ЗАБРАНЕН
Знаеш ли защо старшината ще е "за"?
Защото не е глупак. Не е глупак и е реалист.
Може да стане, той вече е помислил за всичко.
Вчера вечерта той пръв влезе в банката.
Така ли е, Берал? - Точно така.
За мен ли говорите, момчета? - А, старшина...
За вас, за нас... За това, което ще е после.
За бъдещето. Защо?
Бъдещето е важно нещо. - Вижте например Боасие.
Мечтае да отвори хотел на Лазурния бряг.
Вие, сигурен съм, мечтаете за селскостопански земи.
Ще отглеждате цвекло. - Ниви?
Вие пък, та аз нямам пари. - Да, разбира се.
Нямал пари. Да, хич няма. - Шест милиарда, разделени на четири.
А 12 изстрела в гърба, делени на 3 - по колко се падат на човек?
Лош метод за водене на сметки.
Такъв е! Точка по въпроса!
Сержант Оганьор, заповядвам ви да си предадете оръжието.
Никакви заповеди, Маузар.
Вече няма нито сержант, нито старшина.
Заровихме нашивките си сутринта.
Всичко свърши. Сега ще си направим сдружение.
Знаете ли какво е това? - А вие знаете ли какво е разстрел?
На този етап, Едуар, разстрелите тук провеждам само аз.
Да не сте слънчасали?
Надявате се да ви помогна да ограбите банка, а, идиоти?
Глупости трябваше да правите преди приемането ви в Легиона, не сега.
Това не се отнася за мен, аз не съм легионер.
Слушайте ме внимателно. Знаете как се нарича това.
Този е измислил нещо с дефектния си мозък. Това е обир.
Маузар, говориш за нещо, което не разбираш.
Обир е, когато маскирани момчета стрелят където им падне.
А ние не се целим в никого и не заплашваме никого.
Само прибираме френското злато, докато не са го заграбили немците.
Не може в теб да не са заговорили патриотични чувства.
И как мислите да отворите сейфа?
С нож за консерви? С тирбушон?
Виж какво ще ти кажа, Едуар. Грехота е да се подиграваш на другите.
Не е хубаво.
Господа, вече не ви очаквах.
Гражданите се евакуираха окончателно за последните 2 дни.
Аз се приготвих да напусна. Дойдохте точно навреме.
Казвам се Франсоа Ларош-Фреон.
Аз съм директорът на банката. На това, което остана от нея.
Старшина Маузар, 1-ви батальон от Чуждестранния легион.
Това, което остана от него.
Имаме заповед да доставим златото ви в тила.
А знаете ли къде точно в тила, старшина?
На първо време в Сфакс. - Пошегувах се.
Разбира се, аз съм в течение, но очаквах друг човек.
Как се казваше... Капитан Шлоцер. Правилно ли го казах?
Капитанът тръгна с нас, но падна под немските куршуми.
Чухме за престрелката. - Обстрелваха ни.
А оръдейните изстрели през нощта? - Ние обстрелвахме немците.
Войнишки истории... - Не ползвайте тази дума за себе си.
Вече не сте войници, вие сте обирджии. - Пак запя старата песен.
Старшината ни е стар войник. Бил се е в Норвегия, в Трондхайм.
Пушеше опиум и развратничеше наляво и надясно.
А той го следваше навсякъде. - Г-н Ларош-Фреон,
тези са решили да откраднат златото.
Легионер! - Сержант!
Старшина Маузар е арестуван за разпространение на антивоенни идеи,
имащи за цел да подронят морала на населението, затворете го.
Къде? - В кенефа, в мазето, където искате.
Ела тук, мерзавецо! Обърни се, нищожество!
Чухте ли, момчета? Какво му става?
Остави пушката, ако смееш. - Не бива така.
Нима мислиш, че ми трябва пушка, за да се справя с теб?
Ефрейтор... - Сержант.
Не смей да си вдигнеш задника от този стол, не помръдвай.
А ако той избие вратата? - Ще литнеш във въздуха.
А ако я отвори? - Ще идеш в стаята при него.
Слушам.
Господин директор, докъде бяхме стигнали?
Но аз мисля, че старшината...
Искате да кажете - затворника? - Да, щом така искате.
Стори ми се, че затворникът искаше да ви обвини в кражба.
И вие му повярвахте? - Честно казано...
Във всеки случай ситуацията значително се изясни. Обобщавам:
Първо: по заповед на капитана изпращат легионери в Ел Ксур
за злато за тила.
Второ: убиват капитана. Трето: старшината откача.
Четвърто: старши по звание остава сержант Оганьор.
Пето: господин Ларош-Фреон отваря сейфа.
Виждате ли, сержант, в обществото ни има хора,
които охраняват банки и такива, които ги ограбват.
Аз принадлежа към първата категория. И е доста късно да се променя.
Този глупак започва да ми действа на нервите.
И на мен. - Остави на мен.
Той сега ще обясни всичко.
Мръдни, че мозъкът ти ще опръска сержанта.
Давай, давай.
Говори.
Ще броя до десет, ако не проговориш, ще останеш без глава.
Едно. Две.
Три. Четири.
Пет. Шест.
Седем. Осем.
Девет. Десет.
По дяволите!
Никога не давай напразни обещания.
Кажете, сержант, някой помисли ли за хапване?
Боасие мислеше да сготви мозък.
Това е жена ми. Нетърпелива е. - Как така?
Госпожата е била в колата и вие не ни казахте?
Сержант, да знаете, че жена ми не знае шифъра за сейфа.
Добре.
Приемете почитта ми, госпожо. Сержант Оганьор,
1-ви батальон от Чуждестранния легион.
Елен Ларош-Фреон. Мъжът ми ще се бави ли още?
Не мога да ви кажа точно.
Преди секунди в тила му беше опрян автомат
и ако не бях спрял подчинения си,
сега нямаше да сте госпожа, а вдовицата Ларош-Фреон.
Не бих била огорчена. А какъв е проблемът?
Събитията се случват толкова бързо, че вече се обърках.
Старшината каза: "Крадат". Мъжът ви каза: "Аз пазя банката".
Подчиненият ми извади оръжието и каза: "Ще пръсна мозъка на тоя тъпак"!
Извинете ме за грубите слова. Изведнъж се чу клаксона.
Мъжът ви каза: "Жена ми".
Аз казах: "Не се притеснявайте, ще се погрижа за нея".
Ами това е.
Сержант!
Попитай госпожата дали няма пушена сьомга или пай със свинско?
Или нещо, с което биха могли да се нахранят няколко храбреци?
Качвайте се.
Заповядайте в хола, а аз ще потърся в килерите.
Да ви кажа ли нещо, сержант Оганьор от 1-ви пех. батальон на Легиона?
Какво? - Мъжът ми е вироглав.
Това, че сте му опрели оръжие в тила, не ме учудва.
Този човек винаги казва "не". Това е като заболяване.
Единствения път в живота му, в който трябваше да каже "не",
този идиот каза "да".
Преди десет години, на сватбата ни.
Тъй като нямам омари,
вашите храбреци ще искат ли боб касоле, задушено говеждо и малко вино?
Ще искат, разбира се.
А ако случайно си спомните шифъра на сейфа, ще е чудесно.
Драги сержант Оганьор
от 1-ви пех. батальон на Чуждестранния легион,
признайте, дойдохте точно за това, нали?
Не, за две неща.
Първото беше това. Второто, отчитайки обстановката, ще бъде по-трудно.
Изпълнимо е, но не е просто.
Какво става там? Вече искам да ям!
Оганьор също е прегладнял.
Какви ги дрънкате? Какво имате предвид?
Имам предвид, че сержантът сега се търкаля с госпожа Ларош-Фреон.
Дори мога да ви опиша какво точно става там.
Нямате право да говорите така, откъде знаете?
Откъде знам ли? Всички го знаят.
Откакто господин Оганьор застана под знамената,
всички жени на рогоносци слушат една песен.
Израснал на парижките улици като Гаврош,
завършил средно училище в Левалоа-Пере,
аулата на ул. "Анатол Франс"...
А после - хоп, идват фашистите, разоряват страната му.
Правят комендатура в квартала му,
преименуват двореца Рокси в Солдатен кино.
Чуваш ли, Берал?
Лично съм го чувал да хленчи за училищния си двор,
правейки секс с жената на префекта Константин.
Трябваше да се обмисли. И той го направи.
В това му е силата.
Това просто ме уби.
Когато видях как фрицовете се настаниха в Левалоа-Пере,
направиха комендатура в аулата на ул. "Анатол Франс",
когато видях как преименуваха двореца Рокси на Солдатен кино,
кръвта ми кипна.
Не се запитах как се канят да прекроят Европа.
Знаех само едно - пристигането им в Левалоа ме вбеси.
Мен, Оганьор, роден на улица "Анатол Франс" № 18.
И оттогава се старая
да ги пратя обратно на Липовата алея, на Унтер ден Линден,
"под липите", както се изразяват те.
И се записахте доброволец? - Да, госпожо.
А защо в Легиона? Не е най-спокойното място.
Но пък е най-подходящото.
Това беше песента "Акордеонистът", изпълнена от Едит Пиаф.
Берал, чуваш ли ме? - Да, какво искате?
Лично аз - нищо, но не ти ли се струва, че постъпваш глупаво?
Не, глупаците не са охранителите, старшина.
Глупаци са затворниците, макар че аз никога не съм се имал за умен.
Кажи ми, умнико... Глупако, да не мислиш,
че африканското злато ще влезе в твоя джоб?
Мисля, че прекалено си се размечтал.
Знаете ли, старшина, мечтите са нещо лично.
Семейство Берал сме месари, следователно
мечтаем за месарница, със златото ще направя супер месарница.
Вече знам и къде ще е, избрал съм си. На ул. "Франсоа І".
Блестяща от хром и никел, тя ще е прекрасна.
Подът ще е от бял мрамор, Удино ще изрисува тавана,
той е известен художник-анималист. Ще има бичи, телешки, овнешки глави...
И главата на жена ми.
Не на тавана, естествено, а зад касата.
Емилиен, императрицата на Двореца на месото.
Надявам се, че когато сключат мир, ще ни посетите?
На колко години е жена ви? - На 29.
Това е добре, ще успее да се приспособи към живота.
В какъв смисъл?
В смисъл, че войните все някога свършват
и едва ли в деня на победата ще дойда в Двореца на месото,
по-скоро ще е в съдебната палата. Някога чувал ли си за военен съд?
Не.
А за Наказателния кодекс във военно време?
Не.
Дезертьорство във военно време,
обида с думи и действия на старши по звание,
кражба с взлом -
това ти стига най-малко за смъртно наказание и разжалване.
Някоя сутрин, по изгрев, ще те изведат в двора на затвора,
ще ти завържат очите и в пълна тъмнина ще чуеш:
"За стрелба! Прицелете се! Готови! Огън!"
Чуваш ли? - Чувам, старшина, чувам.
Забравих да ти кажа.
В девет от десет случая ще останеш жив.
Надупчен като решето, но жив.
Може би някой ще се смили и ще ти пререже сънната артерия -
на 5 см. под ухото, като в скотобойна, не ти ли напомня за нещо?
Този път пропуснахте ли нещо? - Щом настояваш...
След екзекуцията отрядът марширува покрай трупа.
Вече ще ми е все едно.
По дяволите! Съвсем близо е!
Нищо не виждам.
Да идем на втория етаж, от там се вижда по-добре.
Елен!
- Според мен вика теб.
Познаваш ли го? - Разбира се.
Два месеца ни виси на врата. - Хубаво е, че си добре сложена.
Елен.
Елен! Любима!
Престани! Ти побърка ли се?
Може тайно да ме викаш на балкона, за да ти хвърля въжена стълба,
но няма да търпя изстрели по дома си и тъпите ти тевтонски шегички!
Нямам вече началници. Да вървят по дяволите!
Пропътувах 200 км, за да те видя, госпожо Ларош-Фреон.
Доволна ли си? - Много.
Тогава ме целуни!
Знаеш ли, много мислих над думите ти за златото.
Права си, не трябва да го оставяме там.
Никой не се кани да го оставя там, приятелче. Спокойно.
Този пък кой е? - Един приятел.
Серж. Оганьор, 1-ви пех. батальон на Чуждестранния легион.
Оберлейтенант Карл Бренер, 21-ва танкова дивизия.
Извинете.
Оберлейтенант, бъдете любезен да сложите ръце зад гърба си.
Кажи...
Когато отвориш сейфа, ако изобщо го отвориш,
къде ще откараш всичкото това злато? - Не знам. В Нигер или в Либия.
И къде ще го скриеш? Ще го закопаеш под някое дърво ли?
Наистина ли ме мислиш за такъв дръвник? Ще му намеря място.
Да допуснем...
Но както произведенията на изкуството и породистите животни,
така и златото има своя собствена съдба. Не го забравяй.
Кюлчетата са номерирани, номерата се знаят от банките и полицията,
ще трябва доста да почакаш, преди да го пуснеш в обращение.
Само ще си мечтаеш за живот на милиардер, а ще си бедняк.
Някога ще ти омръзне и за да почувстваш вкуса на живота,
ще започнеш да разказваш на курви и бармани.
Ще те намерят с прерязано гърло в някой бардак в Хартум или Бенгази.
Интересна версия. Сигурно има още?
Когато мъжът ми работеше в столицата Тунис,
често ходехме при някой си Боб Търнър. - За когото си ми разказвала?
Не разговарям с теб.
Сега Боб Търнър е в Ливан. Той работи с пари.
Наричат го Перача.
Може да изпере банковото злато така, както переше пари за мафията.
Когато жълтият метал се превърне в зелени хартийки,
ще остане само да ги разделим на три.
Между кого? - Търнър, мен и теб.
А моите приятели? - Така наречените ти приятели
юридически се наричат съучастници.
А ако работата се размирише, ще се превърнат в свидетели.
А свидетели не ни трябват. - Искаш да ги отстраним всички?
Всички. - И мъжът ти ли?
Казах - всички.
Какво има?
Колкото повече те гледам, толкова по-малко разбирам,
как жена като теб, с мозък, приличащ на задника ти,
може да измисли нещо подобно.
Момчета, донесох ви храна. Застелете масата.
И пригответе килия за пленника.
Скъпа, много се тревожехме. - Напразно, скъпи.
Какво става тук?
Защо никой никого не пази? И къде е Боасие?
Боасие е в мазето. Чака те. Горе ръцете или ще стрелям.
Що се отнася до мен, практически ми е невъзможно.
Къде го намери? - Оберлейтенант Бренер, 21-ва танкова.
При какви обстоятелства бяхте взет в плен?
Срещнах го на пътя, той попита познавам ли старшина Маузар.
Казах, че имам честта. Той попита: "Наистина ли"?
Казах: "Разбира се". Май и във Военното училище са чували за теб.
Майната ти!
Затвори си плювалника и отивай в мазето,
защото на всички ни се гади от теб. Вие вървете първи.
Момент.
Забравих да ти кажа, Берал... Знаеш ли какъв си?
Плужек. Лайно.
Артилерист.
Разкажете му за сънната артерия, старшина.
Боже, да не го наплаши с любимата си дрънканица?
Разбира се. Разказах му за военния съд,
докато ти си й разказвал за ул. "Анатол Франс".
Всички се забавлявахме. Хайде, напред.
Стой.
Влизайте.
И какво мислиш за всичко това?
По-лошо няма да стане.
Интересно, защо този фриц се е върнал в Ел Ксур?
Не мисли повече за това, Берал.
Какво ще правите със сержанта? - Защо толкова те интересува?
Той каза, че мисли за теб. Не ме карай да го повтарям.
Напразно ми го казахте. Сега пак ще се разстроя.
Не му обръщайте внимание.
След като дълго са играли ролите на персонажи на Курталин,
офицерите все повече напомнят герои на Фройд.
Нямам предвид вас, а него.
Това изобщо не е забавно - да затвориш хищника в клетка.
Хищник, когото доскоро наричахте кръвопиец.
Г-н Ларош-Фреон, независимо от уважението ми към вас,
не желая да обсъждам Оганьор с цивилни.
Този хищник, командвайки 11-ти противотанков взвод,
направи чудеса на предната линия.
Искате ли да ви разкажа за нещо, което направи днес?
Консервата е чудна, нали, Берал? - Да, хубава е.
Извинете, не я претоплих.
От 10 години не съм ял студена консерва.
Ако не броим вчера, когато вечеря у баба си.
Скъпа, мислиш ли, че това интересува господата?
Разбира се, мили.
Трябва да знаете, че когато армията я няма,
нямаме никакви развлечения. Освен в неделя бридж с хидроинженера.
Сега ще си спомни за Жилбер. - И за Жилбер, и за Жан-Пиер.
Всички любовници на мъжа ми по правило са съпруги на моите любовници.
Къде е виното, ефрейтор? - При мен, старшина.
Ще кажете, че до днес сме си въобразявали,
че сме в Париж, но нашият Париж е твърде екзотичен.
Сами виждате - на улиците с имена като в столицата има бамбукови колиби.
Елен, според мен трябва да спреш.
Трябваше да ме спреш преди десет години, мили Франсоа.
Как мислите, драги военни, какво биха казали клиентите му,
ако знаеха, че председателят на Северноафриканските банки
е пратил жена си да проституира в квартала?
Момичето ми, щом ще се изповядваме пред всички,
не ти ли се струва, че проституцията ти е призвание?
Мило. Много мило.
Къде, госпожо? - В мазето.
Ако задържаните умрат от глад, няма да можете да ги изправите пред съда.
Задържаните не са на гости. Така е по-добре.
Ромео, знаеше ли, че твоята Жулиета се е продавала на мюсюлмани?
Наслушах се на всякакви глупости. - Къде?
Всичко са само клюки. - Да върви по дяволите.
Горе говорят само за това и те поздравяват.
Май сутринта си се представил добре. - Майната ти.
Можеш да си навреш тази храна в задника.
Да бе... Само да изляза и набързо ще я излапате.
Ще видите...
Като попаднете в истински затвор, ще си спомняте за добротата на Маузар.
А ако ожаднеете, изпикайте се в консервената кутия.
Пий си своята пикня!
Я виж.
Някой е направил нещо страхотно тази сутрин.
Пригответе колата, господа.
Ей, събуди се. - А, да.
Берал, махни релсите.
Ако няма да ви затрудни, тръгнете първи.
За да видим, ако има някакъв проблем.
Ако стане нещо с колата или багажът изпадне...
Защо това влече след себе толкова мръсотия? Имам предвид леките жени.
Тръгваме ли? - Да, сега.
Господи.
Какво е станало с него?
Пикал е на кабела под напрежение. Точка по въпроса.
Станало е много бързо, не е почувствал нищо.
Съвсем нищо.
Първо по члена му е пробягнала някаква искра.
Не трябва да го оставяме тук.
Слушай внимателно, Маузар. Боасие сяда зад волана.
И ако стоиш кротко, всичко ще бъде наред.
Имам ли думата ти, Маузар? - Да тръгва... Ще видиш.
Върви, Боасие.
Е, останаха само трима свидетели - очевидци,
както ги наричаш.
Три не е хубаво число. Повече харесвам двойката.
Направих глупост, изпращайки Боасие. Изобщо не мислех, че Маузар ще стреля.
Да, и не мислеше, че мъжът ми ще пази сейфа.
Мислеше, че Берал ще пази Маузар.
Мислеше, че Маузар ще остане хладнокръвен.
И докато продължаваш да се лъжеш в хората,
си намери ново доверено лице.
Какво решихте? Какво ще правим?
Не сме решили нищо конкретно.
Елен мисли, че трябва да се отървем от теб.
Не си съгласен, надявам се? - Но и не съм отказал. Още мисля.
Може би това ще ти помогне в мисленето.
Тук са американците, тук - французите и англичаните, обсаждащи Тунис.
Горе са италианците, а тук - немците.
Отстъпват, но да не ги изключваме.
Да тръгнем на юг и ако ни провърви, ще минем покрай
този планински хребет, ще пробием линията на Ромел и ще идем в Батауа.
И там, приятелю, ще те запозная с най-великия мошеник в света.
Алсид Каруенде. Говори ли ви нещо?
Ясновидецът от Буганда? - Защо ясновидец?
Накара два милиона адепти
и всички източноафрикански магьосници да повярват,
че ще се възнесе на небето жив. А сега печели от религиозен живот.
Преди пет години се прочу с просфорите си.
По време на причастие храмовете са претъпкани.
Знаеш ли какво слага в тях? - Кокаин.
Сега вярваш ли ми? - Признавам, това ме обнадежди.
Значи няма да ходим при Търнър?
Любимият ти Търнър е на 5000 км. Откъде бензин, идиотко?
Може ли да помолиш шофьора си да не се изразява така?
Нима той е с нас като шофьор, а не като съучастник?
Както го пожелае господинът.
Впрочем, господинът изобщо не би трябвало да идва.
Убий го. Обичам те. Елен.
И защо не го направи? - Сигурно щях да го направя.
Но, както и ти, мисля.
Време е да си покажем чувствата, но не е време за нежност.
Госпожо Ларош-Фреон, свършихте вашата част от работата.
Получихте своето парче от сладкиша.
Моето парче? Това ли наричате мой дял?
Вие заграбихте 10 тона злато.
А ми оставяте само 300 кг. И това ли е моят дял, негоднико?
Госпожо Ларош-Фреон, да забравим за малко за златото.
Ще се промъкваме в Черната Африка.
В страната на крокодилите и мухите це-це.
Много неподходящи места за млада дама.
Готов съм. - Извинете ме, дългът ме зове.
Тръгваме. Потегляй!
Майната ви!
Долни боклуци! Да пукнете дано!
Ще пукнете!
Майната ви!
Не съм казвал, че с нея се живее. А само че има сладко дупе.
Трябваше да я вземеш. Какво друго да ти кажа?
Как мина завземането на Ел Ксур? - Елен не ти ли разказа?
Питам теб.
Ако не се боях да не те обидя, бих казал, че мина отлично, както винаги.
Вие сте отвикнали от такива действия. Откога не си бил в Париж?
Четири години. - А аз бях преди три седмици.
В отпуск. Ако не ти е приятно да говоря за това, кажи.
Не, всичко е наред. Как е в Париж?
Париж си е Париж.
Фоли Бержер... Минете, госпожице...
Разходки... Морис Шевалие... Момичетата от Плас Пигал...
Елен беше права. Трябваше да те застрелям.
Дългите колони от немски и италиански пленници
предвещават скорошна победа.
Във времето, в което 8-ма армия държи под контрол
южната част от обкръжението, 9-ти британски корпус
и 19-ти френски корпус нанасят решителен удар на север.
Чухте девети информационен бюлетин.
А в Берлин как казват "Минете, госпожице"?
Имам чувството, че скоро ще се окажем там.
Ако се стягаш за там, трябваше да ми го кажеш.
Не вървим в тази посока.
Докато чакаме...
... няма да е зле да дремнем.
Аз ще дежуря пръв. Кога да те събудя?
Ако нямаш претенции, аз ще съм пръв. Не искам още да спя.
Приятелю Пиеро, нали не мислиш, че ще те убия, докато спиш?
Какво казах? Защо си помисли това?
Добре, прав си. Колкото по-малко се караме, толкова по-добре.
И е време да съставим план за действие за през нощта.
Старата барака още работи. Да помислим откъде да намерим гориво.
Виж, тук има нещо, което помага на всички африкански дивизии.
Ако ще проверяват, по-добре да не си в танка.
Слез тук. - И?
Ще пропълзиш до края на лагера и на изхода ще те взема.
И ако случайно ме забравиш, ще продължа на стоп.
"Слушайно не отивате ли в Левалоа, тругарю?"
Не ми ли вярваш, приятелю Пиеро? - Какво искаш?
Не вярвам на никого, Карл.
Но ако изведнъж ти дойде на ум да се върнеш в 21-ва дивизия
и направиш на глупак легионера Оганьор,
приятелят ти Пиеро ще те разкъса на парцали, ферщейн?
Извинете, лейтенант, трябва да е станала грешка.
Танк № 215 в този момент трябва да е в района на Хамамет.
Прекалено далече сте стигнали.
Изпълнявам специална мисия. - Покажете заповедта, ако обичате.
Мисията е секретна. Без писмени указания.
Момент.
Сега се връщам.
Свържете ме с щаба на 21-ва танкова дивизия.
Вие сте луд.
Говорите ли френски? - Малко.
Достатъчно е.
Не разбирам какво прави вие. - Сега ще разбереш, татенце.
В пазвата имаш достатъчно взрив, за да гръмнеш част от лагера.
Сега ще излезеш спокойно, ще дойдеш до края на лагера,
там ще спреш и ще извикаш на хората си: "Всичко е наред".
Предупреждавам те, знам как е на немски.
Докато вървиш, ще се целя в гърба или в краката ти.
И ако кажеш нещо друго... Бум!
Бум-бум. Ферщейн?
Обърни се. По очите ти виждам, че ме разбра.
Върви.
Всичко е наред.
По дяволите, не може тук да има море.
Какво значи това на френски?
Ако снощи не бях скочил на танка, когато забрави да ме вземеш,
нямаше да имаш удоволствието да ме видиш сега, драги Карл.
Та какво каза, когато мислеше, че си сам?
Казах, че тук не може да има море, то трябва да е зад гърба ми.
За да се окаже зад гърба ти, трябва да обърнеш картата.
Или танка. Което ще направя сега...
Но без теб. Слез или ще стрелям.
Какво значи това? - За теб войната свърши.
Демобилизиран си.
И тъй като униформата вече не ти трябва, ще ми я дадеш.
За спомен от нашето приятелство.
Престани! Откачи ли?
Предупреждавам те, че следващия път ще мине през теб.
Не, не, не... Кръста също.
Надявам се, че разбираш грешката си? С тази работа няма да се справиш сам.
Аз няма да съм сам.
Може ли да науча кой ще е вторият?
Приятелят ти Алсид. Алсид Калуенде.
Ама че си боклук. - Я престани!
Оставям те на най-хубавия плаж в Африка,
връщам се към тежкия войнишки труд и съм боклук?
По-добре да се застрелям, отколкото да слушам такива приказки.
Докарахте ли златото? - Докарахте ли парите?
Да. - И къде са?
В истински сейф, в истински град, с истински полицаи и истинска банка.
Отлично. Как ще действаме сега?
Карл по пътя ли го загубихте?
Жалко. Харесвах го. - И той много ви уважаваше.
Казваше: "Приятелю, ще видиш, ще стигнем в Батауа
ще те запозная с Алсид Калуенде, най-ловкия мошеник на света".
Така ли каза, с Алсид Калуенде? - С Алсид Калуенде.
Разочарован ли си? - Не. Учуден съм.
Алсид Калуенде не звучи по американски.
Твоята униформа също не отговаря на белвилския ти акцент.
Честността няма граници. - Така е.
Утре сутринта ще бъда на мястото с нужната сума.
Половината в долари, половината... - Не, дай всичко в долари.
68 000 долара, термос с чай и три кроасана.
Ако съм заспал дълбоко, чукай силно.
Или тихо се промъкни и ме погъделичкай със 100-доларова банкнота.
Окей, ще дойда.
Серж. Оганьор, 1-ви пех. батальон на Чуждестранния легион.
За сержант Оганьор! Хип-хип!
При нозе!
Свободно!
Ходом марш!
Сержант Оганьор!
Генерале!
Госпожо Шантрел, позволете да ви представя героя на деня - Оганьор.
Господин Шантрел, председател на Обединени банки на Северна Африка.
Радвам се да се запознаем, сержант.
Задължение сме на сержанта за връщането на шест милиарда.
Е, почти.
На непрофесионалистите от такива числа започва да им се върти главата.
Генерале, надявам се, че сержантът е получил подобаващо възнаграждение?
Възнаграждения получават цивилните,
а военните или ги повишават, или ги наказват.
И какво наказание му измислихте? - Ще бъде обявено утре пред строя.
На сержант Оганьор, 1-ви пехотен батальон от Чуждестранния легион,
със заповед на армията се изказва благодарност за подвига в Ел Ксур.
Рискувайки собствения си живот, Оганьор спаси имуществото на Франция.
Неговото храбро поведение... Какво?
Извинете, генерале,
може ли вместо "храбро" да сложите "героично"?
Мама ще се гордее с мен. - Както кажете.
Неговото героично поведение коренно променило ситуацията,
в която достойнството на нашата армия можеше да бъде загубено.
Благодаря, генерале.
Сержант Пиер Оганьор. Имате толкова хубаво френско име.
От Париж ли сте? - По-хубаво от това, госпожо.
От Левалоа.
Знаете ли ул. "Анатол Франс"? - Да, сещам се.
Помните ли двореца Рокси? Живеех на същата улица.
В трапезарията би могъл да се събере и Кинг Конг.
Когато Хитлер прекръсти Рокси на Солдатен кино, кръвта ми кипна.
Казах си: "Левалоа вече не е Левалоа."
И избрахте Легиона? - Направих най-правилния избор.
Позволете ми да се полюбувам на честния човек, сержант.
Това е такава рядкост в нашето общество.
Единствения банкер, когото познавах, скоропостижно умря.
Имаше очарователна жена. - За разлика от него?
Не се канех да кажа това. Исках да кажа "като него".
И какво стана с тази очарователна дама?
Ужасно е.
Любимият й мъж трагично загина пред очите й.
И оттогава я наричат Лудата от пустинята.
Скита се из пустинята, бъбрейки нещо несвързано.
Например скоро ме помисли за друг. - Как така?
В мъката си бълнува за легионери, които са завладели немски танк
и искали да откраднат с него злато от френската банка.
Трябва да се направи нещо! Искате ли да кажа на генерала?
Не, госпожо. Тук не е нужен войник, а лекар.
Не трябва да я застрелят, трябва да я лекуват.
Сержант Пиер Оганьор. - Да, госпожо?
Очите ти са пълни с тайни.
Ти си агресивен и див, но си и нежен, и романтичен.
Кажи ми - кой си ти? - Искаш да знаеш кой към аз?
"Аз бях най-богатият човек на света.
Златото ме погуби." Блез Сандрар, "Златото"
Превод: yvetted
Редакция: Best Ripper