ПРЕДУПРЕЖДЕНИЕ Притежателят на авторското право е лицензирал това DVD (включително и музиката към него) единствено за домашна употреба. Определението "за домашна употреба" изключва използването на това DVD в клубове, влакове, болници, хотели, петролни платформи, затвори и училища.
Всяко непозволено копиране, редактиране, представяне, отдаване под наем, публично излъчване и/или ефирно излъчване на това DVD или на някаква част от него, е абсолютно забранено и всяко едно такова действие поражда гражданска отговорност или предизвиква наказателно преследване.
Някои хора чуват своите вътрешни гласове много ясно...
и живеят според това, което чуват.
Такива хора или полудяват,
или се превръщат в легенди.
Тристан Лъдлоу бе роден в Луната на падащите листа.
Зимата беше много тежка.
Майка му едва не умря при раждането.
Баща му, Полковника, го донесе при мен.
Увих го в меча кожа и го държах в ръцете си през цялата нощ.
Докато растеше, аз го научих на изкуството да убива.
Ловецът изважда още топлото сърце и го държи в ръцете си.
По този начин освобождава духа.
Полковник Лъдлоу имаше трима сина.
Но Тристан му беше любимият.
Аз също имах синове.
Но те си отидоха, завинаги.
Времената бяха лоши.
Полковникът се опита да помогне на народа ми,
но не успя.
Затова реши да тръгне по пътя си.
Искаше да остави лудостта зад себе си и да започне нов живот...
в планината.
"Забрави лудостта", казваше той.
Така живяхме много години,
момчетата растяха.
Алфред беше най-големият брат,
надраснал годините си.
Самуел беше най-малкият.
Братята му бяха готови на всичко заради него.
Гледаха го като писано яйце.
Една година, вече бях стар и не помня точно коя,
но беше в Луната на червената трева,
майка им, Изабел Лъдлоу, си тръгна.
Каза, че зимите в планината са много тежки за нея.
Каза още, че се бои от мечките.
Беше странна жена.
На следващата пролет не се върна.
След това не идваше често на посещения.
Алфред й написа много писма.
Но Тристан не искаше да говори за нея.
Светът му беше тук, при мен.
Всеки воин се надява да го постигне добра смърт.
Но Тристан не искаше да чака.
Тръгна да търси своята.
- Мечка ли беше? - Да, сър.
- Можеш ли да дишаш? - Да.
Махни си ръката.
Ти си безмозъчно и лекомислено момче.
Да, сър.
Бързия Нож ли те накара?
Можеше да си мъртъв. Само Господ знае как си оцелял.
Ще се оправи.
Имам тези писма, много писма.
Прочети ги.
Писани са от всички.
От Лъдлоу,
Изабел,
Самуел,
от цялото семейство.
Това е цялата история.
Всичко е написано тук.
13 април 1913 г.
Скъпа Изабел, знам, че не мога да променя нещата от миналото.
Боя се, че не се справям добре с възпитанието на синовете си.
Какво знам за децата? Учиха ме да командвам мъже.
Но това е много по-трудно.
Скъпи Уилям, хвърляш върху себе си твърде голяма отговорност.
Синовете ни ще намерят пътя си.
Те са своенравни, но...
кои сме ние, та да ги съдим?
Що се отнася до Самуел, имам важни новини.
Бил е поканен на чай у Ейми Лоуъл,
където срещнал и се влюбил в г-ца Сузана Финканън.
Знам, че това ще те изненада, но те са вече сгодени.
Идват в Монтана през лятото, за да я представи на братята си...
и на теб.
Затова Уилям, дръж се прилично...
и бъди галантен, както само ти умееш.
Ето го!
- Как си? - Добре, а ти?
- Самуел. - Татко, как сте?
- Радвам се да те видя. - Аз също.
Здравейте.
Татко, това е годеницата ми Сузана.
- Приятно ми е. - За мен е чест.
Това е Алфред.
- Кучето ви, госпожице. - Благодаря.
Прилича на кон!
Странно изглежда.
Това е Фин. Той е шампион.
Харесвате екзотични породи, така ли, г-це Финканън?
Да, г-н Лъдлоу.
Моля ви, наричайте ме Сузана.
- Алфред си е прост. - Млъкни.
Къде е Тристан?
Някъде. Познаваш го.
Ще ви посрещне вкъщи, аз ще се погрижа за това.
Добре ли пътувахте?
Тя е прелестно създание, Уилям.
Но загубата на родителите й не й се е отразила добре.
Мисля, че понякога се чувства съвсем сама на този свят.
Но сега си намери ново семейство, нали?
Германците са готови да използват хаоса в Хърватско,
за да хвърлят целия цивилизован свят...
Самуел! Не наричай този свят "цивилизован".
Майка ни каза за симпатиите ви към социалните реформатори.
- Все едно говорите за заболяване! - Напротив. Съгласен съм.
Майка ви ми е казвала за Бързия Нож. Бил ли е велик воин?
Да. Има за доказателство една торба скалпове, скрита някъде.
Но не се притеснявайте, сега е отдаден на баща ми.
Или по-скоро, те са отдадени един на друг.
- Говори ли английски? - Бърз Нож, говориш ли английски?
Той няма да се унижи да говори на английски. Нали, Бърз Нож?
Но внимавайте, защото разбира всичко прекрасно.
Ето го Тристан.
- Не ви ли хранят там? - Не много.
- Миришеш. - Липсвах ти, нали?
- Още ли си махмурлия? - Още съм пиян.
Не е ли прекрасна?
Това е Тристан.
Той говори ли английски?
За Бога!
Радвам се да ви видя. Надявам се заедно с грозния ми брат...
да намерите щастието.
Не му обръщайте внимание. Кучето ви е по-възпитано от него.
Престанете!
Това е стаята на майка ни.
Прекрасна е.
- Радвам се да те видя, Пет. - Аз също, госпожице.
Кое е Анджелика аргута?
Това.
Анджелика Сузана.
Ти сигурно си Изабел Втора.
Запознах се с баща ти и майка ти.
- На колко си години. - На тринайсет.
На тринайсет?
Когато бях на тринайсет, ме изпратиха в пансион.
Мразех го.
Да ти помогна ли?
- Ти ще се омъжваш за Самуел. - Точно така.
Аз ще се омъжа за Тристан.
Ще бъдем сестри.
Виждам, че сте се запознали.
Изабел Втора ми позволи да помагам.
Не искате ли да си починете? Сигурно сте изморена.
Не, изобщо не. Толкова е освежаващо.
Цялата тази красота е дар от Бога.
Не изглежда такъв дар през зимата, уверявам ви.
Къде е Самуел?
Вътре е. Баща ви го иска само за себе си.
- Много сте щедра. - Не, само щастлива.
Не се увъртай около нея ами ела насам.
Самуел иска да разбере за телетата от Шайен.
Влизай вътре.
Простете на баща ми.
Чувства се млад и силен като се държи с нас като с идиоти.
Заради неговата щедрост да славим името Божие. Амин.
Кажи на татко какво разправяше за Виена.
- За кое? - За Кайзера.
Той няма да ги спре да окупират Сърбия.
Нека не говорим за война на масата, моля.
Сузана е чула, че в Англия има мобилизация.
Ние тук сме изолирани от всичко, което става.
Слава Богу.
- Искате да изпълним дълга си. - Така ли мислиш?
Татко, с цялото си уважение...
Извинявайте, че закъснях.
Така бях опаковала багажа, че не можах да намеря нищо.
Благодаря.
"Падаше здрачът, девойка стоеше
"В гората
"Юзди на жребец тя държеше
"В ръката
"Не бях виждал такова красиво момиче
"Не бях чувал по-нежен глас
"Тя шептеше
"На друг принадлежеше
"На друг, завинаги
"Тя принадлежеше
"На здрача и на мъглата"
Скъпа Изабел, колко е странно да има изискана жена вкъщи...
и колко е вдъхновяващо.
Това, че тримата ми сина са отново у дома,
ме изпълва с такова задоволство, че искам да благодаря на Бога.
Това е приятелката ти!
На бас, че ще я върне обратно.
Печелиш.
Браво!
Изглеждате бели като сладолед.
Знам, че ще го направиш.
Готов ли си? Започваме.
По-леко с него, Сузана.
Алфред, играй на моето място. Трябва да говоря с Тристан.
Злепостави Полковника.
Хубава синина.
И аз я ударих.
- Тя ме обърква. - Не се и съмнявам.
Има си свои идеи и теории и е толкова...
- Тя е... - Какво?
Нищо.
- Как укроти кобилата? - О, не. Тя какво?
Тя е много страстна.
- Девствена ли е? - За Бога, Тристан.
- Ти повдигна въпроса. - Разбира се, че е.
А ти?
- Аз също. - Ще чакате докато се ожените?
Тя казва, че...
Сузана мисли, че...
Не.
Няма да чакаме.
И ти се опасяваш, че няма да оправдаеш очакванията й?
Предполагам.
Нещо такова. Не знам.
- Трябва ли? - Самуел, имаш дар от Бога.
Добър си във всичко, с което се захванеш.
- Сигурно и с чукането ще е така. - Тристан, престани!
- Тя е бъдещата ми жена. - Значи няма да я чукаш?
Не!
Мисля да бъда с нея.
Препоръчвам ти да я чукаш.
- Ти си невъзможен. - Ти отвори дума.
- Добро утро, полковник Лъдлоу. - Тристан отиде на лов. Не е той.
Не се притеснявайте за Тристан.
Това са Джон Ти и Джеймс О'Баниън. Магазинът е техен.
- Добро утро. - Добро утро, Алфред.
Издирваме човек, за който се предполага, че е по тези краища.
Казва се Том Кълън. Имам скица тук.
Какво е направил?
Познавате ли го?
ИЗДИРВА СЕ
Познавам го.
Пипнахме го, Джеймс.
Този човек мина оттук преди четири или пет години.
Поработи тук малко.
Беше тръгнал за Сан Франциско. Щеше да ходи в Австралия.
Австралия?
Или в Хонконг? Не мога да си спомня.
- Спомняш ли си, Алфред? - Май че беше Хонконг.
Да, Хонконг.
За какво точно го търсите?
- Ами той... - Това е личен въпрос.
Личен въпрос. Мислех, че работите за държавата, шерифе.
Господа.
"Чу се съскане, ужасяващ звук,
"който накара Рики Тики Тави да отскочи назад.
"Тогава малко по малко, от тревата...
"се показа главата на Наг, голямата черна кобра."
Мога да чета друга книга.
Германците са пробили при Армантиер.
Цялата Трета британска дивизия е обсадена в Белгия.
- Вестникът е отпреди седмица. - Успокой се.
С моя перфектен немски мога да стана офицер.
И ще водиш други млади момчета на заколение.
Вашите войници ви боготворяха.
Те бяха глупаци.
Това е повратен момент в историята на човечеството.
- Как може... - Как може какво?
Как може да стоим настрана?
- Вие ни учехте... - Да мислите за себе си.
- Да защитаваме, което е наше. - Да, това, което е наше!
- Загубихме двама братовчеди. - Които никога не сме срещали.
Не ми говори така, все едно не знам какво е война!
Не и такава война.
Така говореха и за Гражданската война, и за тази с индианците.
Вдигат такъв шум, за да си продават вестниците.
Това не е Индианската война. Тук става въпрос за агресия.
Няма да се говори повече за войни в тази къща!
Извинявай, Сузана.
Отивам в Канада да се запиша доброволец.
Отивам с него.
Съжалявам. Щях да ти кажа тази вечер. Знам, че ще разбереш.
Това е единственото почтено нещо.
ТЕРИТОРИИТЕ НА ДАКОТА
- Какво е това? - Книгата, която баща ми написа,
за да убеди правителството да преразгледа политиката си...
към индианците от Дакота.
- Самуел няма да се откаже. - Убеди го.
Какво е станало между тях?
Татко казва, че на нея не й е харесвало тук.
Мисля, че те са обичали повече идеала си един за друг.
Не го пускай.
Ще се грижа за него.
14 октомври 1914 г.
Скъпа Изабел, днес нашите синове напускат дома ни,
за да защитават Англия, която никога не са виждали.
Не съм способен да ги спра.
Опитах се да предпазя синовете ни от лудостта,
но сега те тръгнаха да я търсят.
Пазете се.
Не искам да тръгваш.
Довиждане.
Не се тревожете, татко.
Пази се.
Ще се върна с шлема на кайзера.
Ти само се върни. Това ще ме зарадва повече.
- Грижи се за Самуел. - Добре.
Полковник Лъдлоу ми заръча:
"Язди с тях до Калгари.
"Върни обратно конете."
"Глупаци", ги нарече той. "Проклети глупаци."
Но не даде на синовете си да ходят на война със стари коне...
били те глупаци или не.
Да отидем при тях.
Вземи си чинията.
Той ще се върне.
Може ли да се присъединим? Седни.
Чувстваме се самотни оттатък.
Сузана, седни тук.
- Как се казва тя? - Дама.
Дамата на Тристан.
В книгата дамата на Тристан се нарича Изолда.
- Знаеш ли коя е Изолда? - Не.
Декър, дъщеря ти има нужда от образование.
Тя може да пише и чете. Училището не е за нея.
- Не, аз ще й преподавам. - Мога ли да помагам?
Литература, история, математика...
С твоето разрешение, Декър, и твоето също, Пет.
Какво мислиш?
- За какво й е това образование? - За да живее пълноценен живот.
- Тя е мелез. - Не и в тази къща.
Тристан ме нарича мелез.
Казва, че съм половин катерица, половин ястреб.
Като свърши със шетането.
- За всички. - За вас, сър.
И за госпожицата.
И за момчетата.
За момчетата.
Тристан, върни се във взвода си.
Те са скучни. По-добре ти да ми пазиш гърба.
Сега, приятел.
3 февруари 1915 г.
Скъпа Сузана, ужасът на това място е неописуем.
Нищо не е както си го представях.
Пазете дистанция!
Тази вечер се моля за душите на тези, които загинаха,
а също така и за моята собствена прослава.
Лошо ли е да се окичиш със слава в битка както е направил татко?
Тристан и Алфред ме следят така, че няма да имам тази възможност.
По дяволите!
- Улучиха ли те? - Само драскотинна.
Сега виждам, че не баща ми е бил прав, а че аз съм бил наивен.
- Пусни ме, дявол да го вземе! - Стой долу!
Назад!
Ние предаваме телата си в Божиите ръце.
Влизаме в боя с чест,
изпълнени с увереност, и шептим името Му.
- Обречени сме тук! - Ще чакаме!
По дяволите!
Опитвам се да се предпазя от отчаянието,
но понякога ми се струва, че всичката човечност си е отишла.
Алфред ще се възстанови, но с Тристан са се отчуждили...
или е нещо по-лошо. Не мога да разбера.
Липсваш ми повече, отколкото си представяш.
Ти си всичко, което е чисто, спокойно и възвишено.
Затварям очите си и мисля за теб.
Сега съжалявам, че послушахме всички и не се оженихме.
Съжалявам, че тръгнах преди да сме били заедно...
както планувахме, моя любима.
Моля те, остани в ранчото и ме чакай.
Не давай на татко да се тревожи.
Знам, че Бог ще ме закриля, подпомогнат от Тристан,
който май е тук не за да се бие с германците, а за да ме пази.
И ти се пази, любов моя.
Твой Самуел.
Трябва да преведа това преди вечерното разузнаване.
- Алфред иска да те види. - Ще дойда.
Върви.
Къде е Самуел?
Превежда. Ще дойде.
Бива си я раната.
- Вино? - Махни го.
- Казаха, че ще получиш медал. - Да.
Връщат ме у дома.
Радвам се за теб.
Аз съм офицер. Хората ми имат нужда от мен.
Глупости!
Каквото остана от тях.
Доведоха Маккензи. Кракът му е зле. Той каза...
Какво?
Какво каза? Хайде! Какво има?
Че брат ти е заел мястото му в разузнавателния отряд.
По дяволите! Казах ти да стоиш с него!
Самуел!
Тристан!
Тук съм!
Не виждам!
Не мога да мръдна!
Идвам!
Не!
С теб съм.
Ще се оправиш.
Отиваме си у дома.
Господи, не!
Проклет да си, Господи!
Тристан, аз съм.
20 март 1915 г.
Скъпи татко и Сузана, освободиха ме от армията,
но още не мога да се прибера вкъщи.
Ще помоля дядо Лъдлоу в Корнуол да попътувам с него из моретата.
Що се отнася до нашия Самуел, изпращам у дома само сърцето му.
Алфред ще го донесе.
Погребете го в каньона, където той рисуваше птиците.
Твой син, Тристан.
Той беше най-добрият от всички ни, нали?
Лека нощ.
Това, което видя в нощта, преди Самуел да тръгне...
- Моля те. Недей. - Не. Аз искам.
Самуел бе този, когото обичах.
Добре.
Тристан ще се върне някой ден.
Баща ти ще бъде доволен.
Сузана щеше да се връща в Бостън със сутрешния влак,
но севернякът духа три дни и натрупа преспи върху релсите.
Полковникът настоя тя да остане до пролетта.
Къщата ще е много празна, каза той.
Че това още бил нейният дом.
Трябваше да я остави да си тръгне.
Но откъде можеше да знае какво ще се случи?
Вината не беше нейна.
Тя беше като водата, която замръзва в скалата...
и я разцепва.
Вината й не е по-голяма от тази на водата,
която разцепва скалата.
Знаеш колко много...
Знаеш колко много обичах Самуел.
И мисля, че знаеш...
В знак на уважение към него, исках да го кажа тук.
Мисля, че знаеш,
че те обичам.
От първия миг, в който те видях, като в роман.
Романтичното въображение на майка ми говори в мен.
Не правиш нещата лесни за мен.
Съжалявам.
Има ли надежда, че ти ще се научиш да ме обичаш?
Не по начина, по който обичаше Самуел, но...
достатъчно, за да...
Можем да изживеем живота си заедно.
Да бъдем щастливи.
Не мисля.
Не си много убедена. Може би има шанс?
Мисля, че това ще ти донесе само болка.
Защо не ме оставиш аз да преценя?
Не го счупих аз, но мога да го поправя.
Мога да сложа колелото обратно и мога да го извадя сам.
Върви да поспиш.
Какво?
Вижте.
Отивам в града, ако...
Добре дошъл у дома, синко.
Не можах да го спася.
Разбира се, че не си могъл.
Не можах да го спася.
Успокой се.
Добре ли пояздихте днес?
Извинете ме, татко.
Моля.
Кога смяташ да се ожениш?
Добро утро.
Проклет да си.
Ще се ожениш за нея.
- Да я направя честна жена ли? - Да!
Проклет да си.
Да, ще се оженя за нея, ако и тя ме иска.
Ако и тя те иска?
Обичаш ли я?
Или я прелъсти, само за да ме подразниш?
Не съм го направил.
Какво ще кажеш за Самуел?
Какво за Самуел?
Ти ми кажи за Самуел.
Всички обичахме Самуел. Той е мъртъв. Какво?
Колко удобно за теб.
Само защото я обичаш, ти прощавам. Веднъж.
Ако го кажеш отново, не си ми брат.
Веднъж.
Не можеш да я направиш щастлива.
Ще опитам.
Ще се провалиш.
Ще си тръгна днес.
Желая ви всичко най-хубаво и на двамата.
Довиждане, синко.
- Пожелай ми "на добър час". - На добър час.
7 септември 1915 г.
Скъпа майко,
мисля, че открих мястото си в света.
Хелена е град, станал модерен буквално за една нощ,
кипящ от енергията и жизнеността на нашето време.
Тук се чувствам жив.
Това ще свърши работа.
Има възможности за всеки, който се е посветил на работата си.
Вече придобих репутация на честен и почтен търговец.
АЛФРЕД ЛЪДЛОУ: Търговец на зърно и добитък
Мои приятели са някои от най-влиятелните хора в Хелена.
Те са твърдо решени да видят града процъфтяващ, както и аз.
Майко, благодаря ти за писмото. Ти знаеше за моите надежди.
Утешава ме това, че разбираш разочарованието ми.
Всяка нощ се моля на Бог да ми даде сили да простя на Тристан.
Знам, че ще ме разбереш.
Твой любящ син, Алфред.
Престани!
По дяволите!
Ако имаме момче, ще го наречем Самуел.
Ако е момиче, Изабел.
И аз още ще те обичам.
Ти ще ме търпиш, защото те обичам толкова много.
Нищо.
Получих вести от майка ти.
Казва, че Алфред се е свързал с проклетите братя О'Баниън.
Каза, че той се справя добре.
Той ще се справи, където и да е.
Освен при нас.
Вината е моя.
Не съм казал това.
Не мога да върна Самуел, нали?
Да не си посмял да го кажеш. Той беше в Божиите ръце.
Така ли?
Изгубили сме телета в каньона Камас. Сигурно е гризли.
Моята гризли?
Убий я.
Ще го сторя.
Не знам защо Тристан не уби тази стара мечка.
Старите хора казват:
"Когато човек и животно си пролеят кръвта,
"те стават едно."
Казах четири бири, г-н Сачлебен.
А аз казах "никакви индианци".
Той е цивилизован.
- Дай му бира. - Стой настрана, момче.
- Баща ми каза четири. - Той ме чу.
- Ще се споразумеем. - Дай му проклетата бира!
Казах ти да стоиш настрана!
Дявол те взел! Само глупак...
би се бил с човек, с 10 килограма по-тежък от него.
Сега той рови под бара за оръжие.
Нали така?
Искаш да ти счупи главата и да те убие на място ли?
Престани!
Да.
Искам четири бири. Веднага.
Миризливият съдържател не иска да сервира на индианци.
Назад.
Виждаш ли този човек?
Името му е Бързия Нож.
Той е уважаван индианец Крий. Взел е скалпа на много врагове.
Той е наш приятел и е жаден.
Мисля, че чу гласа на мечката дълбоко в себе си,
ръмжеше от тъмни, потайни места.
Ще се сбогуваш ли?
Колко дълго ще отсъстваш?
Не много. Няколко месеца.
При мен ще ти бъде по-добре.
Не.
Ако имахме дете...
или ако бях бременна, пак ли щеше да заминеш?
Да.
Само ми дай шанс.
Не прави така.
Погледни ме.
Моля те, погледни ме.
Ще те чакам.
Колкото и дълго да продължи.
Ще те чакам вечно.
Ще се върне ли?
Не знам.
Бързия Нож казва "да".
20 април 1918 г.
Скъпи Тристан,
минаха месеци без никаква вест от теб.
Единственият знак, че си жив, е пакет, пратен от Нова Гвинея,
покрит със странни букви и съдържащ туземска гривна.
Подарък за мен, може би. Не знам.
Още ли искаш да знаеш какво става тук?
Цените на добитъка продължават да падат, а зимата не свършва.
Защо не пишеш?
Не искаш да се връщаш и се боиш да ми кажеш ли?
Алфред се справя добре.
Бизнесът му включва финансови операции в Чикаго и Вашингтон,
но това са неща, които не разбирам.
Иска да изпрати Изабел Втора в частно училище в Чикаго.
Но тя не иска да напусне ранчото. Мисля, че тя също те очаква.
Тристан, не знам къде да пратя това писмо...
и нямам причини да вярвам, че ти искаш да го получиш.
Пиша го само за себе си.
Ще го скрия, заедно с всички недоизречени между нас неща.
12 декември 1919 г.
Скъпа Сузана,
Станах ловец.
Кажи на Бързия Нож, че тук има животни, неописани в книгите.
Аз съм убивал всичките.
Сузана, това, което бе между нас, е мъртво.
Като мен самия.
Омъжи се за друг.
Изглежда си имаме компания.
Дойдох да ми дадеш благословията си.
Благословия?
Тези господа и...
И много други, мога да допълня.
Искат да се кандидатирам.
За какво?
За американския Конгрес.
Така високо оценяваме сина ви.
Какво мислите да получите в замяна, господа?
Какво имате предвид?
Говоря на прост английски. Какво искате за себе си?
Не мисля, че тези господа...
Ти пита ли ги, или мислиш, че те ще те подкрепят от патриотизъм,
или заради личните ти качества?
Забравяш се, татко. Вече не съм дете.
Конгресът...
Конгресът е правителството. Аз работих за правителството.
Проблемите, които ние...
Индианците! Индианците бяха проблем в онези дни.
Няма нищо по-гротескно от това да изстреляш куршум срещу дете.
Или пък да избиеш цяло село докато спи.
Ето така правителството реши този проблем.
Оттогава то с нищо не ме е убедило, че е помъдряло,
или че се е научило на човечност.
Е, господа.
Баща ми, към когото храня дълбоко уважение, казва,
че правителството не притежава нито мъдрост, нито човечност.
Тогава аз приемам за мое задължение като негов син...
да науча американския Конгрес на мъдрост и човечност.
Благодаря за благословията.
Господа.
Господа, изчакайте ме в колите.
Разбира се.
Добре ли си?
Всичко между нас е мъртво. Като мен. Омъжи се за друг.
Не знам какво да кажа.
Тристан винаги е бил див.
Заради това и го обичаш.
Така ли?
Предполагам.
Той те обича.
Тя ще бъде жена на брат ти.
Да. По-добре му напомни за този факт.
Той не е тук да се защити.
Не, но виждам, че ти си тук да го защитиш,
въпреки че той изостави нея и теб.
Няма да говоря за това кого още изостави.
Проклет да си.
Не обвинявай сина ми за смъртта на Самуел!
Самуел избра да бъде войник, а войниците умират,
изпратени на смърт от паразити като теб.
Дяволите да те вземат!
Проклет да си!
Ти също!
Затваряй си устата! Нея я остави!
Махай се от къщата ми и от земята ми!
Защо? Защото искам да служа на страната си като теб?
Или защото като теб обичам жена, която не ме обича?
Твоят любим Тристан я използва и я изостави.
Алфред, недей.
Аз я обичах!
И още я обичам.
Той я открадна от мен.
Истината е, че той я открадна от Самуел преди войната.
Бог да ми е на помощ, ще те убия.
Ето, прочети писмото на любимеца си Тристан.
Заслужаваш да си щастлива.
Същата вечер по-късно намерихме Полковника паднал край огъня.
Не можеше да се движи.
Косата му бе побеляла за една нощ и се бе превърнал в старец.
След това Тристан не изпрати повече писма.
Годините си минаваха,
чухме, че някой го е видял на кораб,
плаващ по река, на която бял човек не е ходил преди.
Чувахме разни истории.
Странни истории.
След това минаха дълги години без никаква вест.
Беше изгубен за нас. Само това знаехме.
Но всяка година,
в Луната на падащите листа, сънувах, че гласът на мечката...
е утихнал и че Тристан може отново да се върне.
Но след това идваше зимата. И поредната пролет.
Той не се връщаше.
Какво прави сега?
Тристан!
Тя е зла стара кранта, но е за теб.
Добре дошъл.
Старче!
Къде е татко?
Получи удар преди няколко години. Не може да говори.
Иска да празнува.
ЩАСТЛИВ СЪМ
Аз също съм щастлив.
Татко, това е за теб.
"На полковник Уилям Лъдлоу, от неговия син Тристан."
Не знаех.
Нож, това са бивни на глиган, направени от един воин от Ява.
Той също беше велик мъж.
Нося и други неща, за майка, за малкия Изи и Сузана.
Какво има?
Кажи му.
Алфред и Сузана...
се ожениха преди няколко години.
Брат ти вече е конгресмен.
Имат голяма къща в Хелена.
Така трябваше да стане.
Цените на добитъка стигнаха дъното след края на войната.
На Полковника му беше все едно. Изгуби почти всичко.
Ще си го върнем, ще развъждаме коне...
или нещо друго, ако трябва. Пак ще печелим.
Казва, че Алфред е гласувал закона за сухия режим.
Така ли?
Искаш да правя алкохол?
Падат добри пари от това, ако знаеш как да го правиш.
Майната му на правителството.
Майната му.
Майната му на правителството.
"Вечно" се оказа много дълго време, Тристан.
Знам.
Ето.
Не я искам.
Казаха ми, че е вълшебна.
Че който я носи, ще бъде предпазен.
Задръж я.
Не искаш ли да видиш Алфред?
По-добре да не го виждам.
Предай му поздрави и поздравления.
Той те харесва.
Добре дошъл.
Изабел?
Искам да го вземеш.
И аз имам нещо за теб.
Върнах го обратно.
От Йерапетра е.
- Това е в... - Крит.
- Да, в Крит. - Знам къде е.
Баща ти ме учеше на европейска история.
За теб съм още малко момиче, нали?
Благодаря, Тристан.
КАНАДСКО УИСКИ ЗЛАТЕН ЕТИКЕТ
Ще се видим след два дни.
Не ме чакай, Сам, ще се оправя.
По това време Тристан навлезе в тихата половина от живота си.
Мечката вътре в него бе заспала.
Трудно е да се познае щастието.
Времето минава и твърде скоро се чувстваме защитени.
Чух най-странната новина.
- Така ли? - Да.
Тристан...
се е върнал.
Да, знам.
Знаеш?
Откъде знаеш?
Видях го.
Искаш да ми кажеш, че той е имал смелостта да дойде да те види?
Не, искаше да види теб, но си помисли, че ще се ядосаш.
Прав е бил.
Какво каза?
Да ти предам поздрави...
и поздравления.
Колко съм глупав.
Каза ли ти новината?
Е, какво мислиш?
Хайде, това е абсурдно,
да се ожени за Изабел Втора.
Тя практически е наша сестра.
Тя не е на повече от деветнайсет, нали?
Двайсет.
Не мога да си представя как Декър го е позволил.
Сигурно е мислил за щастието на дъщеря си.
Щастие?
С Тристан?
От всички хора ти най-добре знаеш, че това е невъзможно.
Аз не съм Изабел Втора.
2 юни 1921 г.
Скъпи Тристан,
радвам се да чуя за предстоящата ти женитба.
Сигурно баща ти е много щастлив.
Изабел Втора му е като дъщеря,
защото е кръстена на майка ти.
Изглежда така е било писано да се случи, нали?
Проклятие.
Хайде, ела.
Самуел Декър Лъдлоу.
Скъпи Тристан,
с Алфред много се зарадвахме на новината за раждането на сина ти.
Надявахме да имаме наше дете, но аз вече се съмнявам в това.
Знам, че Алфред често мисли за теб.
Очаквам с нетърпение деня, в който ще се видим отново.
Синът ти носи благородно име. Знам, че ще е достоен за него.
Предай поздрави на Изабел Втора, на баща ти и на всички останали.
Твоя завинаги, Сузана.
Остани си със здраве.
Добър вечер, господа.
Искахме да поговорим с теб за някои неща.
На всяка цена.
Както много добре знаеш, ние продаваме алкохола в града.
Ти беше дребен търговец. Аматьор, честно казано.
Но напоследък доставките ти се увеличиха.
И моето търпение взе да се изчерпва.
Затова следващия път, когато ни се изпречкаш,
ще ти бъде за последно.
Извинете. Благодаря.
Сигурно се чудиш защо още не си умрял.
Защото конгресменът Лъдлоу е твой брат.
Това е единствената причина.
Кенет, Томас.
- Боб, как я караш? - Радвам се да ви видя, сър.
Виктор, как си?
Шерифе, още ли ви мъчи настинка?
Ще се видим по-късно, сър.
Не можеш ли просто да поздравиш?
Здравей, Алфред.
Здравей, Тристан.
Кой е този млад мъж?
- Самуел. - Здравей.
Здравей, Самуел.
Тя е красива.
Здравей, Изи.
Нека да видя.
Коя е тази госпожа?
Аз съм леля ти Сузана.
Познавах чичо ти Самуел, който загина във войната.
Мисля, че приличаш на него.
И дядо така казва.
Той беше добър и много смел.
Дядо казва същото.
Дядо каза, че като порасна, ще ми даде пушката на чичо Самуел.
Ще дойдеш ли да я видиш?
С удоволствие...
някой път.
Той е чудесно момче.
Така е.
Как е татко? Добре ли е?
По-добре не може да бъде.
Иска ми се...
Простете, че се намесвам.
Извинете ме, но сме готови за речта ви.
Ще дойда след минута.
Благодаря.
Ще се видим ли скоро?
С удоволствие.
Кенет.
Какво става?
Върви. Вземи Тайнърт.
Май пропусна дупка, Бърз Нож.
Той може да кара всякак.
Исусе!
Имаме информация, че превозвате стока, нарушаваща сухия режим.
Ако имате предвид каса ирландско уиски за баща ми, да.
Ще ви помоля да я предадете.
Той ще е разочарован.
Не.
Свалете го долу.
Свалете го.
- Да се махаме оттук, Джон Ти. - Има един плик в джоба му.
Хайде, Джон Ти.
Брат ми ти каза...
да не ни се пречкаш повече.
Вдигнете го и го сложете в колата.
Не искам да го виждам.
Съжалявам. Толкова съжалявам.
Татко не иска да ме види дори и сега?
Обвинява правителството за Изабел...
Трябва да поговорим за нещо.
Полицаят, който си ударил, едва не е умрял.
Всички разбират защо,
но трябва да признаеш вината си и да прекараш 30 дни в затвора.
А полицаят, който стреля?
Получи...
порицание.
Братята О'Баниън?
Нищо.
Трябва да се примириш. Беше трагичен инцидент.
Чуй ме.
Примири се.
Забърка се в голяма каша.
Изчакай една минута.
Толкова съжалявам.
Всички я обичахме.
Как си?
Добре.
Така и не дойдохме на гости.
Държах реч завчера.
- Така ли? - Да.
Първата ми публична проява.
Беше за...
Беше за отговорностите на жената в...
Хубаво е, че те виждам.
Съжалявам.
Понякога сънувам,
че аз съм майка на децата ти.
Исках тя да умре.
Може би исках и Самуел да умре.
Нямаш нищо общо със смъртта му. Нито със смъртта на Изабел.
Така ли?
Върви си.
Върви вкъщи при Алфред.
Къде беше?
Излязох да се поразходя. Имах нужда от разходка.
Какво правиш вкъщи?
Лекарят ти ми се обади, каза че си пропуснала часа.
Обадих се тук, нямаше те и аз...
Чувствам се много изморена.
Отивам да си лягам.
Спечели я. Връщам я вкъщи.
Алфред.
Следвах всички правила.
Човешките и Божиите.
А ти...
не спази нито едно от тях.
А всички те обичаха повече.
Самуел, баща ми...
Дори собствената ми жена.
Искам да остана насаме с нея.
Знаеш ли, когато умря Самуел...
Когато умря Самуел, аз проклех Господ.
Нима прокълнах всички около себе си наравно с мен?
Ти не си прокълнат.
Няма да го позволя.
Не си прокълнат!
Добре.
Това е пистолет за джентълмени. Малък, но много мощен.
Това искаш като пораснеш, нали? Пистолет.
Самуел, ела тук!
Върви при Пет.
Вкарай го в къщата.
Чудесно момче.
Знаеш, че не сме тук да те арестуваме.
Заведете ме в гората. Не искам синът ми да вижда.
Да приключваме.
Полковник Лъдлоу.
Какво става тук?
Какво става тук ли?
Не трябва да си гений, за да се сетиш, че те ще дойдат за теб.
Да.
Да?
Искам да те помоля да се грижиш за децата ми.
Грижи се за Самуел.
Братко, за мен ще бъде чест.
Колко много исках да им взема скалповете.
Но не бях ги убил аз.
Същата нощ погребахме телата...
и хвърлихме колата в дълбок вир по горното течение на Мисури.
Спомням си, че като беше момче,
си мислех, че Тристан никога няма да доживее до старини.
Оказа се, че съм сгрешил.
Сгреших за много неща.
Тези, които го обичаха най-много, те умряха млади.
Той беше скалата, в която те се разбиваха,
колкото и да се опитваше да ги предпази.
Но той имаше честта си...
и дълъг живот,
видя как децата му растат и създават семейства.
Тристан умря през 1963 г.,
в Луната на пукащите дървета.
За последен път са го видели на север, където ловът е добър.
Гробът му не е отбелязан, но това няма значение.
Той винаги бе живял на границата,
някъде между този и нереалния свят.
Застигна го добра смърт.