Лека вечер, господине. - До утре, Серж.
Ще затваряме, господине.
Съжалявам, но ще трябва да...
Бихме искали да поговорим с вас.
Ако искате оборота ми, нямате късмет.
Приберете си парите, ще говорим за миналото.
За миналото ли?
На 3 април 1974 е бил нападнат търговеца на диаманти Шабри.
Сигурно си спомняте за това? - Вие ченгета ли сте?
Работим за една организация, но имаме дори повече информация
от префектурата - понякога прибягваме и до информатиката.
Както и до това...
когато е необходимо.
Времената се промениха, г-н Миньо. Вярваме, че жертвахме фолклора,
за да повишим ефикасността.
Какво искате?
През 1974-та Шабри е бил нападнат. Опитал се е да се защити,
но е бил убит с два куршума - в корема и в сърцето.
От касата са изчезнали диаманти, оценени на 4 млн. Франка.
Следвате ли мисълта ми?
Диамантите не били намерени. Полицията арестувала престъпник
с доста незначително досие. Човекът имал лоша репутация,
слабо алиби и посредствен адвокат - осъдили го на 15 години затвор.
Той се казва Дарне и е бил ваш приятел.
Пет месеца по-късно купувате бирарията. - Спечелих от конни състезания.
Да, знаем това. Жак Дарне ще излезе от затвора след една седмица.
Искаме информация за него и искаме диамантите.
Вижте, момчета, с Дарне бяхме приятели,
но през 1974-та всеки хвана пътя си.
Наречете го разлика в поколенията - Дарне е с 10 години по-млад от мен.
Съжалявам, но нямахме истинска комуникация, Миньо.
Мисля, че сега ще се разберем по-лесно.
Или ще ни кажеш, и ще се прибереш спокойно,
или един кръчмар ще бъде жестоко убит от крадци, които са обрали касата.
Нека бъдем разумни, Миньо. Нямаш избор.
Не знам нищо за Дарне!
Как да ви кажа, като не знам нищо!
В повечето случаи глупостта и упорството вървят ръка за ръка.
Ти си осведомил Дарне относно Шабри в замяна на някаква нищожна сума.
Когато излезе, Дарне ще вземе големите пари. Помисли си.
Не виждам нито ченгетата, които се правят, че са ме забравили,
нито лешоядите, които се крият от ченгетата.
Но знам, че са тук. Имам хиляда франка и стари дрехи,
но нещо ми подсказва да стоя мирен и да изчакам.
ФРАНСОА ПЕРИЕ ПИЕР МОНДИ АН ПАРИЙО АНДРЕА ФЕРЕОЛ
АЛЕН ДЕЛОН
НЕУКРОТИМИЯТ
Сценарий КРИСТОФЪР ФРАНК
МИШЕЛ БОН ЖЕРАР ЕРОЛД ЖАН-ФРАНСОА ГАРО РИШАР АНКОНИНА
Оператор ЖАН ТУРНИЕ
Музика КРИСТИАН ДОРИС
Жак Дарне? Последвайте ни.
Адресът ти в Париж? - Претърси ме и не намери нищо.
Следващия път го прави законно или ще те вкарам в болница.
Имаш 48 часа, за да се регистрираш и да си намериш работа.
Майната ти!
"Льо Прони", слушам ви. - Господин Миньо?
Него го няма - Кога ще бъде там?
Не знам, болен е.
Свържете ме с апартамента му. - Той не си е у дома.
А къде е? - Не знам, ако искате да му...
Освободиха ме предсрочно. Излязох тази сутрин.
Може ли да вляза, или предпочиташ да стоя тук?
Дойдох на късмет. Мислех, че си се преместила.
Нямаш ли съпруг, или деца? - Не.
Имам чувството, че всичко си е същото, освен мебелите.
И аз - 8 години по-възрастна съм.
Само това ли? - Да.
Това не е малко.
Месеци самота, 2 години с мъж, който умря при катастрофа
и едно дете, което загубих.
Някакви господа минаваха, други пооставаха за малко.
А в момента? - В момента е спокойно.
Последният път, когато докоснах жена
беше тук. Преди 8 години.
За какво мислиш?
Че бих искала отново да ме докосваш,
но не си длъжен.
Все още ли работиш в... - Не.
Сега съм в "Крейзи хорс". - Гардеробиерка ли си?
Да. Трябва да тръгвам.
Имаш ли пари? - Да.
Тук, под кърпите са. Преди 8 години бях по-хубава, нали?
Аз също.
"Льо Прони", кажете? - Господин Миньо, ако обичате?
Вие ли звъняхте сутринта? - Да, госпожо.
Момент, ще ви дам един номер.
Благодаря ви.
Ще се върна към 5 ч.
Нищо ли няма да ме попиташ? - Би ли отговорил?
Не. - Затова.
Лека работа.
Да? - Аз съм, къде се губиш?
У Сюзан съм, крия се. - Криеш ли се?
Да, някаква банда новаци не нападна. Внимавай, дебнат те.
Искат информация за диам... - Млъкни! Не по телефона!
Трябва да се видим. - Помниш ли "хладилника"?
Помня го. - След 30 минути там. Искаш ли нещо?
Знаеш какво.
Много си красив така.
Ще го нося още 10 дни, иначе ще ми остане огромен белег.
Би било жалко.
Промених се, Жак. Вече не съм способен.
Страх ме е.
Ако беше стоял зад щанд 8 години, отдавна щеше да си откачил.
Прав си, в затвора беше страхотно.
Добре, криеш се, защото някакви новаци са те нападнали.
Кои са те? За кого работят? За Лорка? За Руджери или за Мартел?
Не ми се вярва. Пипнаха ме в бирарията, когато затварях.
Обработиха ме доста грубо, за да им кажа за теб и диамантите.
Ако не се бях измъкнал, нямаше да съм жив.
Колко бяха? - Трима - един къдрав и още двама.
Как избяга? - Бутнах единия и хукнах през вратата.
Стреляха, изтичах навън и се скрих.
Изиграли са те, Пиеро. - Какво искаш да кажеш?
Един срещу трима - нямаш никакъв шанс да се измъкнеш.
Пуснали са те нарочно. Искали са да избягаш.
С какво дойде? - С такси.
Мислиш, че са ме проследили?
Мисля, че нарочно са те оставили да се криеш у Сюзан.
Осигури ми документи. Ще взема камъните и ще изчезна.
Ще се установя и ще ти изпратя дяла. Когато изчезна, ще се успокоят.
Няма да те оставят толкова лесно. Ако са ме проследили, те чакат долу.
Ако им избягаш, ще ме нападнат и ще ме накарат да говоря.
Трябва да се свърши с това. - Няма да воювам заради твоя страх.
Излизам от затвора и ченгетата ме дебнат.
Аз ще тръгвам. - Без диамантите ли?
Вземам ги. - Не.
Виж, можеш ли да се закълнеш, че на са те проследили?
Ако са професионалисти това не би било проблем за тях.
Виждаш ли? - Добре, да видим дали им стиска.
Имаш ли оръжие?
Хайде, идвай.
Не пали осветлението!
Кофата! - Какво?
Вземи кофата!
Когато ти кажа, я хвърляш с всичка сила.
Давай!
Тръгваме ли? - Къде са?
Трябваше да са тук, но ги няма. Хайде, ела.
Не разбирам. - У Сюзан ли се прибираш?
Ще отида у Сюзан. Явно не знаят къде се крия,
за теб не се знае. - У спокои се и искаш да се скатаеш.
На 50 години съм, Жак, не искам да се замесвам в това.
Обади ми се утре за документите, но за друго...
не разчитаи на мен. - Поздрави Сюзан от мен.
Да те закарам ли? - Ще взема метрото.
Прибираме ли се? - Не.
Налага се да вземеш отпуск. - Как така?
Не исках да те намесвам, но вече е късно.
Помниш ли Пиеро? - Миньо ли?
Тази нощ го убиха.
Опитват се да ме сплашат. Не искам да използват и теб.
Заради диамантите ли?
Руксел дойде преди 3 седмици в работата,
не знаех, че излизаш и нищо не разбрах,
но сега разбирам.
Той вече е комисар.
Ти ли уби търговеца на диаманти? - Не чете ли вестници?
Там пишеше, че ме е хванал пред касата, стрелял по мен и аз съм го убил.
А ти какво ще ми кажеш? - Нищо не казвам.
Ще те закарам във Версай, няма да мърдаш оттам.
Значи се налага да бягам. - Не си права, не мисля да се крия.
А какво смяташ да правиш? - Ще ги нападна.
Ще стане бързо и има 3 възможни изхода: Убиват ме,
Руксел ме връща в затвора или успявам и изчезвам с диамантите.
Ти ще си починала 3 дни - това ще е всичко.
Точно така.
Какво да правя във Версай? - Там няма да ти е зле в "Трианон".
Ще ме чакаш.
Трудно ми е да ти се ядосам.
Това е един красив затвор!
Отивам у вас, дай ми ключовете.
Не бъди глупава, трябва да разбера с кого си имам работа.
Да не би да нямаш представа? - Имам някаква идея, но не съвсем.
Не си спал цяла нощ, почини си преди да тръгнеш.
Почини си и за двама ни. Заключи след мен.
Ще ти се обадя.
По дяволите!
Добър вечер, имате ли резервация? - Не.
Бихте ли почакали? - Не.
Моля? - Искам да видя г-н Руджери.
Г- н Руджери не е тук. Ще се опитам да му се обадя.
Бихте ли почакали тук? - Ще почакам ето там.
За кого да съобщя? - Без имена - "един приятел".
"Един приятел"...
Виж ти!
Според календара ми трябваше да се появиш след 1987 г.
Предсрочно ли те освободиха? Радвам се да те видя.
Костюмът не е много на мода. - Имам по-сериозни проблеми от това.
Имам нужда от теб, Жино.
Виж, онзи Жино е мъртъв, аз съм 100 процента легален
и правя пари, правя деца и ги разхождам на Фонтенбло.
Понякога прекрачвам само счетоводните правила. Разбираш ли?
Сега ще обядваш, но без мен, защото ставам от маса,
и ще ми разкажеш. - Не съм гладен.
Виж, по петите ми са банда новаци.
Тази нощ убиха Миньо, сигурно си прочел във вестника.
Не, чета само спортната страница. - Знам само, че са на около 30 години,
и че ги ръководи един къдрав. Искам да знам кои са и кой ги праща.
Аз откъде да знам, Жак? - Знаеш какво е станало със старите.
За някои - да... - Мартел?
Мъртъв е. Оперира се от разширени вени, хирургът сгреши,
получи възпаление, ампутираха му крака, но беше много късно.
Умря два дни по-късно. - А Лорка?
Погребахме го преди 2 години. Получи инфаркт в банята.
Останах само аз, старият буржоа със своите деца и своите спомени.
Не аз съм ги изпратил, Жак.
Все някой трябва да им е казал. - Да им каже за какво?
Трябват ми документи. - Жак, приятелю, това е минало.
Ако искаш покрив, пари или жена - няма проблем, но дотук.
Опитай се да разбереш. - Стига, Жино!
Можеш да ми намериш документи! Знаеш, че ще си остане между нас.
Не ми говори за разходките в парка или ще се изнервя!
Къде да те открия?
Никъде. Ще чакам тук.
"При Жино", слушам ви.
Добре, ще го направим. Благодаря.
Ето ти един адрес, но може да е много скъпо.
Съжлявам, Жак. - За какво?
За всичко това, за промените, за времето, което е минало.
Ти виновен ли си за това?
Не. - Тогава не се извинявай.
Здравей, Дарне.
Аз съм Руксел, ако си забравил. - Вече комисар.
Значи си в течение? Добре.
Видя ли, че са убили Миньо? - Да.
Били някакви младоци, ако вярвам на свидетеля ни.
Били са четирима младоци в сива кола. Тези безделници ни създават главоболия.
Виждал ли сте се с Миньо? - Не.
А с Кларис Дешан? - Да, приюти ме докато стъпя на крака.
С какво ще се занимаваш? - С ресторантьорство. Говорих с Руджери.
Помните ли го? - Да, спокойствието, което той вдъхва...
Чудесно! Да забавим ли крачка? - Не.
Не ти уби търговеца на диаманти.
Беше прекалено опитен, за да направиш такава глупост.
Мисля, че си имал съучастник. Сигурно е бил аматьор.
Миньо те е обучил в касите, а другият е имал информация за доставката.
Може би човек на Шабри, който е бил принуден да го убие.
Каза ли нещо? - Не, слушам.
Според мен той си иска диамантите. Ти не го издаде
и очакваше да ти ги остави, но не! Той ги иска.
Като по случайност, клетият Миньо, който беше мирен 8 години,
бе застрелян един ден след като те пуснаха.
Притеснително, нали?
Или ти или той, Дарне. Аз трява само да чакам.
Така ще изиграя и двама ви. Какво мислиш?
Интересно е.
Добре...
Тъй като те не идват, аз ще отида при тях.
До скоро, приятел.
Саматан Себастиен, роден на 5-ти декември 1959г.
Голяма изненада! Спокойно си следехме г-н Дарне
и ето, че падаме в черна дупка и се оказваме със същия този Дарне.
Забавно, нали?
Кой те изпрати?
Грешиш, татенце.
Ако искаш, вземи парите ми, но аз не те познавам.
А Миньо? - Кой е пък този?
Добре.
Започвам отначало. За кого работиш?
За Жерар Сова. - Едрият къдрав мъж ли?
Да, но не той е шефът. Кой му дава нареждания?
Не знам, аз съм само изпълнител.
Защо убихте Миньо?
Миньо отдавна беше мишена на Сова, но трябваше да го пречукаме пред теб.
Това беше условие. Тогава ние...
По-добре говори, вместо да се хвърляш срещу пистолета.
Откога ме следите? - Чакахме те на "Остерлиц".
Оттогава не сме те изпускали. Шестима сме, не беше сложно.
Защо не ме убихте? - Имахме други заповеди.
Сова беше в течение за всичко. Знаеше, че ако не намериш Миньо,
ще отидеш при гаджето ти.
Чакахме те и при Руджери, видяхме те и с ченгето.
Ти нямаше много варианти. Както и за диамантите...
Така ли? Разкажи ми за диамантите.
Преди да те арестуват през 1974г., си си бил у вас, после в Гарш
и в банката. Руксел те е арестувал там.
Скрил си диамантите на едно от тези 3 места.
Откъде знаеш всичко това? - От Сова - той знае всичко.
Знае ли какво съм правил в Гарш? - Не, но...
Какво има? - Нищо. Смешно ми е.
Ти си един стар глупак, татенце.
Казах ти безполезни неща, но докато ме слушаше
приятелите ми се погрижиха за мадамата ти във Версай.
Грижи се за мен, ако я искаш цяла.
Ще трябва да ни размените, плюс диамантите - това се подразбира.
Да, подразбира се.
Хотел "Трианон", слушам ви. - 312-та, ако обичате.
Вече е късно, имаме принцип... - Заврете си го някъде, Нестор! 312-та!
Добре, господине.
Добре ли си, Кларис? - Спах, разхождах се, пазарувах
и вече не знам какво да правя. Кога ще дойдеш?
Веднага! Заключи се и не отваряй. - Значи ме искаш само за себе си?
Облечи се и ме чакай!
Кой е? - Аз съм, отвори!
Готова ли си? Взимай багажа и да тръгваме!
Къде отиваме? - Не знам, засега си с мен.
Кажи ми или ще си умра невежа? - Тръгвай.
Пет закуски ли си изяла? - Да, беше ми скучно!
И телефонната сметка. Колко прави това?
Казах ти, че не искам...
...да си умра невежа. - Недей да говориш.
Боли, по дяволите!
Аз съм комисар Руксел, даите ми показанията му.
Заповядайте, комисар.
Познанството с теб е опасно, Дарне - първо Миньо, сега и Кларис.
Дали следващият ще е Руджери?
Знаеш ли, че предлагат 10% награда за диамантите?
Официалната стойност на диамантите сега е не по-малко от 6 милиона.
Хубава сума, нали?
Подарък от колегите за повишението.
Златна е.
Диамантите явно са на сигурно място, но не можеш да ги вземеш. Къде са?
Десетте процента ли искаш? - Диамантите са в теб!
Не си се върнал в Париж за дяла си, защото теб щяха да убият,
а не приятелите ти. Следиш ли мисълта? - Не.
Напротив. Щяха да те убият, за да не ти платят,
но ако не са у тях, не могат да те убият.
Не и докато не ги вземеш. Затова избиват останалите -
убиват Кларис и Миньо, всички, които могат да ти помогнат материално,
за да опреш до диамантите.
На 40 години си, с твоето досие и с твоята гордост,
надали ще започнеш работа. И те го знаят.
И затова изчакват. Нямаш шанс, Дарне.
Може ли да тръгвам? - Разбира се, свободен си.
Почакай! Ще те закарам до Париж.
Защо? - Защото имам желание.
Не и аз. - Не ми убивай доброто желание.
Вдигаш ми кръвното.
В колата ти е студено. - Парното се развали.
Би трябвало да се справя, стига да ми се довериш,
и ще ти дам 10-те процента.
Размисли. - А вие какво ще получите?
Убиеца на Шабри. - Аз съм убиецът.
Не си ти. Ако си ти, утре ще подам оставка.
Е? - Добро предложение.
Съгласен ли си? - Не, казвам, че е добро.
Ако знаех къде са диамантите, щях да се съглася, но не знам.
У Кларис ли да те карам? Ще запечатят апартамента чак след 11 ч.
Тя е мъртва, коте.
Съжалявам.
Ивет Шабри е на телефона. - Доктор Шабри, ако обичате?
Съпругът ми почина преди 8 години! - Извинете, търся Жан-Марк Шабри.
Доктор Шабри ли? От години не съм виждала племеника си,
но знам, че работи в "Шартр". - В "Шартр" ли?
Благодаря ви, госпожо. - Няма защо.
Не искам. - Какво?
Това, което продавате. - Нищо не продавам.
Тогава какво искате? - Може ли да опитаме отначало?
Вие госпожа Шабри ли сте? - Да.
Марк Бароа, приятел на съпруга ви.
Името ми е непознато, но май сме се срещали. Влезте.
Заповядайте.
Седнете.
Значи сте приятел на бившия ми съпруг? - Бивш ли?
Съдът още не се е произнесъл. Не знаехте ли?
Не съм виждал Жан-Марк от... - От колко време?
От 8 години. - Наистина ли?
Бях в чужбина. - Предполагам, че ви дължи пари.
Откъде знаете? - Мъжът ми се промени, господин...
Бароа. Как така? - Той е отрепка, алкохолик и е луд.
Виж ти.
Извинете.
Ще ви върна парите. Колко ви дължи?
Не сте длъжна да плащате дълговете на мъж, с когото се развеждате.
Той в Париж ли е или е още в "Шартр"?
Ще обядвате с мен, децата ще обядват в стола на училището.
Ще хапнете ли омлет? - Да, разбира се.
Той на заем ли ги е взел? - Да, за да си направи кабинет.
Чичо му щял да му ги даде и тогава щял да ми ги върне.
Чичо му беше убит.
При обир - той търгуваше с диаманти.
Хванал ги на място и са го убили. Рохки ли?
Моля? Да, но не много рохки. - Баща ми го доведе тук, но се пропи.
Колко ви дължи? - 15 хиляди франка.
Ще ви върна парите, имам възможност - така е по-добре.
А къде е Жан-Марк? - Знам, че вегетира на ул. "Конвансион".
Приемам. - Какво приемате?
Вие да ми ги върнете, но не с чек. - В брой ли? Ако смятате, че...
Нито с чек, нито в брой.
Веднага ли тръгваш? - Да.
За Париж ли? - Принципно да.
Какво щеше да правиш с парите? - Живея ден за ден, нямам планове.
Ще ме вземеш ли? - Не, ще е глупаво от твоя страна.
След седмица или месец заминавам в чужбина, по-добре ме забрави.
Да, знам. Искам само това, което би ми дал.
След това ще заживея отново като провинциална буржоа.
Няма проблем. - А децата ти?
Аз съм, мамо. Вземи децата, заминавам за Париж.
Не, за два или три дни.
Чудесно. Люсиен кашля, давай му сироп.
Пази Виржини да не пресича сама улицата. Целувам те и ще ти се обадя.
Готово. Имаме три дни. Нямаме време за губене.
Да, влезте!
Няма случайности и изненади. Непрестанно наблюдение! Нетърпимо е!
Приятен апетит. - Благодаря ви.
Не мога да се откажа от неочакваните неща.
Аз мисля така. А ти? - Съгласен съм с теб.
Какво ще правим после? Ще излезем или ще си легнем?
Прави каквото искаш, аз имам работа.
Ще ме зарежеш ли? - Ще издържиш ли един час?
Много трудно, но щом трябва.
Жан-Марк Шабри? - Първи етаж, последната вляво.
Чукайте силно, сигурно е пиян. - Често ли е пиян?
Непрестанно.
Сега и хилядарката ми откраднаха.
Изглеждаш уморен, Жак. Уиски или мартини?
Един пръст уиски и много сода.
Трябват ми пари, Жино. - Няма проблем, скъпи Жак.
Трябва да знаеш, че лихвата е 25% само на надеждни хора.
Ти си надежден, нали? Искаш ли? 10 бона? 20 бона?
Повече ли? 40 бона? Имам възможност.
Няма да те пришпорвам да ми ги връщаш. - Може да ме убият.
Когато дойде, след смъртта на Миньо, не мислех, че ще живееш дълго,
но си още жив. Намери ли новаците? - Още не, но и това ще стане.
Трябва ми и оръжие, Жино. Имаш ли? - Не би трябвало да е проблем.
Жино? - Да?
Днес си по-различен. - Предния път създаваше проблеми,
а сега ще ми донесеш пари. Само това ме вълнува, Жак.
Ето.
40 хил. Франка и един чисто нов "Питон".
Ти си истински приятел. - Не съм. Пистолетът ти струва 8 хиляди,
а го купих за 4 хил. - след 6 месеца ще прибера 64 хиляди.
Не мисля, че точно това наричаш приятелство!
Когато излизах от затвора, мислех, че Мартел, Лорка или ти ще ме чакате,
за да вземем диамантите. - Забравяш нещо -
всички знаят, че не ти уби търговеца на диаманти,
и че не си го издал. - За чест ли говориш?
Наричай го както искаш.
Чакай малко.
"Средата претърпява пълно израждане
и традиционният бандитизъм и уважаваните съдии,
които затваряха престъпниците на топло вече не съществуват.
Напълно неприемливо насилие ги замести. Новодошлите са въоръжени
и не отстъпват пред нищо. " И така нататък.
С такива мръсници си имаш работа, Жак.
Утре могат да ме рекетират и ще платя, защото съм извън играта.
Не ми казвай, че ти помагам от сърце. - Все пак, благодаря, Жино.
Ще се погрижа да разбереш къде са диамантите, ако ме убият,
за да си върнеш парите. - Не ми давай причина да те гръмна.
Имаш ли къде да отседнеш? - Не.
Имам стая за прислуга. Не е лукс, но е по-дискретно от хотелска стая.
Къде се намира?
Това е, приятелю.
Обикновено е, практично е.
Нали не ми пробутваш гарсониерата си? - Да кажем, че ме укрива понякога.
Хиляда франка на ден, телефонът е допълнително.
Тук ще си на спокойствие. Като у дома си.
Леглото е празно, но можем да го уредим. Само кажи.
Едно младо момиче на 22 години, мило и свежо - само се обади.
Според мен едно мило момиче струва колкото всички успокоителни на света.
Колко струва милото момиче? - 1500 за цялата нощ.
Кажи й да е тук в 22 ч.
Как се казва? - Долорес.
Перфектно. - Благодаря.
Колко ви дължа? - 2950 франка.
Какво да правя с това? - Вземете ги или ги продайте,
или ги дайте на 6-мата, които ме следят. Благодаря, приятен ден.
Не беше на погребението на Кларис, нито на това на Миньо.
Май не си падаш по погребенията.
Какво ще желаете? - Едно мартини.
Притеснявах се за теб. Притеснявам се да не си изпатиш.
Полицаите ти след мен определено ще си изпатят.
Мои хора ли?
Бях забравил, докато не получих доклад за смъртта на Жан-Марк Шабри,
последван от доклад, че си бил в хотел "Льотеся" с жена му.
Всичко това ме заинтригува.
По дяволите!
Жан-Марк Шабри уби търговеца.
Собственият му племеник? Лекар отгоре на всичко?
Млад лекар, целящ да се установи, а семеиството му не му помагаше.
Вечер пиехме заедно на улица "Дю Бак", накрая ми разказа за чичо си.
Решихме тримата с Миньо да го оберем.
Когато чичото дойде, започна да стреля
и Жан-Марк му отвърна.
Аз дори не знаех, че има пистолет.
На следващия ден ме арестувахте. Това е.
С две думи съм сбъркал напълно човека? - Напълно.
Диамантите никога не са били у мен. Излязох от затвора и си търся парите.
Кой уби Жан-Марк? - Според портиерката, един посетител,
дошъл е преди теб - едър и къдрав. Бил е добре облечен.
Като тези, които убиха Кларис и Миньо.
По дяволите! Жена ми ще готви агнешко за обяд,
не искам да прегори. - Жена ти, тонът ти, цигарите ти -
не гледаш ли много криминални филми?
Не разбирам за какво говориш.
Госпожа Шабри ли? Тя напусна хотела, господине.
Така ли? Благодаря.
Отворено е.
Можеш да запалиш лампата.
Добър вечер.
Би ли затворила?
Заключи, ако обичаш.
Точно така.
Не се ли познаваме? - Чантата ти!
Постави я плавно на масата.
Работиш в ресторанта, това извънреден труд ли е?
Ще пием ли по нещо? - Сипи си, знаеш къде е.
Какво искаш? - Каквото ми сипеш.
Не е това, което си мислиш. Обикновено Жино ме пази за себе си.
Така ли?
Няма значение. - Кое няма значение?
Че нямаш желание.
Къде отиваш?
Жино ме изпрати, но... - Знам.
Не беше длъжна.
Би ли загасил?
Знаеш ли,
Жино беше много щедър с мен, но това надминава всичко.
Има ли жена в живота си?
През 1974г. Бях дете, но помня вестниците.
Баща ми казваше, че добре че не си върнал диамантите.
От 4 години съм с Жино, бях на 18.
Трябваше да се разведе и да се оженим. Все още чакам.
Италианците не се развеждат лесно. И си стоя на касата.
Това нормално ли ти се струва? - Зависи.
Цяла нощ ли ще ми разказваш живота си?
В ресторанта аз вдигам телефона, тои често говори пред мен,
като че ли не го чувам.
Ще ме вземеш ли, ако ти разкажа? - Защо да го правя?
Иначе той ще ме убие.
Онзи ден, след като тръгна, се обади на Силвиан Шабри.
Видях те и веднага се сетих за това. Вярно е, кълна се!
Не й звъни за първи път! Чух го да говори и за Миньо и Кларис
с един чест посетител Жерар.
От два часа си тук и вече го предаваш! За глупак ли ме вземаш?
Напротив! Заплашва ме, че ще ме убие, ако го напусна!
Без теб жимотът ми ще премине между касата и леглото му!
Ти си единственият ми шанс и няма да имам друг!
Този Жерар за когото каза, да не е един едър и къдрав?
Точно така.
Онази сутрин се случи нещо. Жино дойде рано и в лошо настроение
заедно с Жерар и още един.
Говореха си в дъното на залата за един, който не беше с тях.
Себастиен Саматан.
Проклетият Руджери.
Ще ме вземеш ли с теб?
Да, Долорес, ще те взема с мен.
Наричай ме Натали, не се казвам Долорес.
Добре, Натали.
Ти си само дете.
Знаеш ли? - Какво?
Той сигурно се притеснява.
Задръж. За вълка говорим...
Ти май взе да се забравяш. - За какво говориш?
Долорес още ли е с теб? - Да, ти да не си й баща?
Малката много ми допада. С нея се разбрахме за 48 часа.
Добре, а кой ще е на касата тук? - И още нещо - връщам и гарсониерата.
С Долорес ще отидем на хотел. - Там не ти ли е удобно?
Напротив, но трябва да съм по-близо до едно място, нали разбираш?
Да не си се уплашил от нещо? - Не, този път ги заблудих.
Ще взема знаеш какво и ще ти изпратя парите по нея.
Дочуване. - Дочуване, драги ми Жак и успех.
Май вече съжалява, че те е изпратил. - И аз така мисля. Кога тръгваме?
След 10 минути. - По дяволите!
Сигурно са тук. - Едрият, който е на пейката е Роберто.
С Жино си говорят на италиански. - Добре.
Би трябвало да има и друг отсреща или дори и зад нас.
Не виждам никого. Ето там, дребният чернокос на терасата.
Отлично. - Ще вземем ли такси?
Метро - не искам да ни изпуснат в задръстванията.
У нас не е хубаво и Жино всеки ден ми обещаваше по-хубаво място.
Приспадаше наема от заплатата ми и не търсеше ново място.
В началото вярвах на обещанията му, но после разбрах.
Един ден му казах нещо, а тои ме изгледа странно
и ми каза с леден поглед: "Разбери, че нямаш избор"
и разбрах, че би ме убил, но не би ме пуснал.
Вземам го с мен. Той е с мен навсякъде, носи ми късмет.
Готова съм.
Да не съжаляваш? - Не, няма.
Хайде, да тръгваме.
Нямаше нужда от това. - Ти си тук само за 1 час.
Ако не се обадя до час, вземаш стая във "Франтел".
Разходи се, похарчи малко пари, и без това са на Жино.
Ще ти се обадя. На тръгване ще оставиш чантата ми
и кажи, че задържам стаята. - Нищо не разбрах.
Ще ме чакаш един час... - Разбрах,
но не искам да тръгваш.
После ще имаме време. - Това са само думи.
Мисля, че ни следят от известно време.
Това беше предвидено. - Така ли?
Тук, вдясно има железарски магазин. Ще спрем и ще ме изчакате там.
Махни това, по дяволите!
Върни се в колата,
ще проверя дали няма друг изход и ще доида веднага.
Не мърдайте.
Ела да си играем или си зает? - Да, зает съм.
Ще вземем вашата кола. Роберто, ти ще караш, а ти - до него.
Ще гръмна първият, кихнал без разрешение.
Какво ще правиш? - Знам, че обичате изненадите.
Изненадите за Кларис и Миньо бяха невероятни, не съсипвайте моята.
Ние имахме заповеди. Бяхме в Марсилия по заповед, Руджери...
Да, знам. След 50 метра спри в ляво.
Точно така.
Ето.
Искахте диамантите, нали? Сега ще ги изкопаете.
Ще разкажете на Жино как сте ми помогнали да ги вземем.
Роберто, честта е твоя.
Къде? - Тук. На 1 метър дълбочина.
Остави лопатата там! Твой ред е.
Ти да не мислиш да... - Какво?
Отиди да седнеш, Роберто, заслужи си почивка.
Франсоа Прадие, улица "Ж уфроа" 72.
Отвори ми!
Кой е? - Роберто.
Много тъпо! Май ти счупихме уредбата.
Нека те информирам какво става.
Знаеш, че изпратих Себастиен в болницата
и убих Роберто и приятеля му малкия...
...Кристиан.
Споделиха, че си бил с тях при смъртта на Миньо,
а също така и за Кларис, нали така?
Изкажи се, момче. Нямам време за губене.
Добре, ела да седнеш.
Ръцете!
Кажи ми за Силвиан Шабри.
Те с Жино са заедно.
Как се запознаха? - Чрез Сова.
Къдравият ли? Не разбирам.
Сова беше болногледач в "Шартр" и спеше с нея.
Казала му каквото знаела от мъжа си за смъртта на чичо му и за диамантите.
Как е станал болногледач? - Бил е 5 години в Поаси.
Беше се отказал, но заради Силвиан пак влезе в играта.
С Роджери? - Да.
Силвиан и Роджери се запознаха и тои ме нае.
Сова извика екип от Марсилия.
Май отбелязаха гол?
Може ли да пуша? - Разбира се, момчето ми.
Кажи ми...
...откъде Сова знаеше, че диамантите са или у Миньо, или у мен, или в Гарш?
От Жан-Марк. Той те е проследил.
Умирал от страх, но искал диамантите. Загубил те в Гарш, но те видял после
пред банката, където си бил арестуван. От страх да не проговориш, се пропил
и така се издънил - казал на жена си.
Това е.
Да, това е.
Господин Дарне, преди 10 минути ви оставиха съобщение.
Събудете ме утре в 8.30ч. - Да, господине.
Качете ми бутилка минерална вода. Каквато и да е.
Да? - Аз съм.
Настани ли се? - Да.
Получих съобщението ти. Ти как си? - Добре съм.
Идваш ли? - Не тази вечер.
Имаш ли още пари? - Луд ли си? Почти нищо не съм харчила.
Бях на кино и след това се прибрах. Странно е, като че ли съм в друг град.
Не можеш ли да дойдеш? - Не. Ще се видим утре.
Добре. Целувам те.
Аз също.
Влезте!
Добър вечер. - На масата, ако обичате.
Бихте ли сложили табелката, за да не ме притесняват?
Жино, аз съм. Притеснявам ли те? - Не, слушам те.
Трябва да те видя. Камъните са в мен, но две ченгета ме следят.
Къде си? - В Булонкия лес.
Там селски телефони ли има? - Не ми е до шеги, Жино.
До водопада съм, от Гарш се опитвам да избягам от ченгетата.
Побързай, чакам те. - По-добре ти ела тук.
И дума да не става! Ще преминавам границата, имаш 20 минути.
Добре, идвам. - В твой интерес е.
Тук нещо не е наред.
Ало?
Да?
Ало? - Аз съм.
Събуждам ли те? - Жак? Какво има?
Нищо, не можех да заспя и си мислех, че си сама в леглото.
Ти сама ли си? - Нямаш ми доверие, нали?
Или мислиш, че работя за Жино, или си влюбен.
Влюбен. - Тогава ела и ще се разберем.
Не, минах възрастта да излизам в 2 ч., за да ходя при момиче.
Предпочиташ момичето да ти се яви. - Точно така.
Ще се видим утре. Лека нощ.
Спри, Дарне и не мърдай!
Качвай се отзад.
Госпожа Шабри? Каква изненада!
Жино е умно момче, кажете му, ако не издържате повече така.
Ще спрем на някое местенце и ще се разберем набързо.
Стига да имаме време, не знам каква е програмата.
Програмата е ясна, драги Жак. Вземаме диамантите, убиваме те
и те хвърляме в Сена. Претърси го, Силвиан.
Бъди по-мила, ако обичаш.
Извинявай, това е... по навик.
Не са у него.
Къде отиваме сега? - В Сен Клу.
Съжалявам, Жино, но никога няма да вземеш диамантите.
Къде е Натали? - Не се ли казва Долорес?
Тя си тръгна, Жино. Мисля, че й беше писнало от теб.
Когато се обади, знаех за Прадие и се досещах за Роберто и Кристиан.
Днес следобед имахме уговорка у Прадие.
Знам къде са диамантите. В Гарш.
И още не си ги взел.
Нужно ли беше да убиваш Шабри? - Всичко, което правим е нужно, Жак.
Затова Силвиан преспа с теб и ти изпратих и Натали.
Къде е тя?
Ако е паднал и косъм от нея, ще умираш мъчително, драги Жак.
Сигурно си полудял, че е спала с мен, нали?
Давай, трябва да се прибера до час.
Докато не получим диамантите, не можем да те убием,
но можем да направим смъртта бленувам сън за теб.
Точно това смятаме да направим.
Ако Руксел не търсеше Силвиан, и ако Натали беше с мен,
нямаше да отлагаме, но е добре да размислиш малко.
До скоро, момчето ми.
Жак?
Защо не се обадите се на полицията?
Чухте ли? Долу е!
Има катенар! Имате ли чук в колата? - Откъде да имам? Аз карам такси!
Хиляда франка! - Това е влизане с взлом!
Две хиляди! - Нямам чук, но с крика би могло...
2 хиляди, донесете го!
Как си, Жак?
Добре ли си? Главата ти! Имате ли нож?
Да, ето.
Защо си тук? - Много е просто!
Искаше да ти се яви момиче, нали? И аз излязох... Ръцете!
Хванах такси и дойдох пред хотела, когато Жино те хвана и ви проследихме.
Невъзможно е. - Кое е невъзможно?
Таксиметровите шофьори се съгласяват да следят коли само по филмите.
Трябваше да го насърча малко.
Колко й взехте? - 27 за пробега и...
Така става. - А и парите са на Жино.
Именно.
Да се прибираме вече, искате ли? - Да.
Хайде. - Внимавай, главата ти!
Жино защо те изпрати? - За да спечеля доверието ти.
Какво ти стана? - Сигурно мислиш, че това правя.
Не. - Значи ми имаш доверие?
Никак даже. - Така ли?
Да, но ако още работеше за него, нямаше да ме освободиш.
Естествено.
Искам да правим любов.
Някой чука!
Кой е? - Полиция!
В лошо настроение ли станахте? - Натали Дюмон - кукличката на Руджери.
И, естествено, сте били тук тази нощ? - Да, защо?
Две дълги кафета с мляко и едно късо.
Помниш ли Силвиан Шабри?
Намерихме я с мъж в хотелска стая - и двамата са мъртви.
Забележи, че мъжът е едър и къдрав.
От бреговата охрана са намерили тяло.
Мъжът се казва Прадие.
Убит е със същия пистолет, с който е убита и Шабри и къдравия.
Живеел е на ул. "Ж уфроа" с някакъв си Жилбер.
Издирваме го. - Той ли е убиецът?
Може би. - Виж ти.
Дами, господа. Извинете.
Руксел, бихте ли?
И блузата ми, ако обичате? Ето там е.
С колко захар? - Без захар, благодаря.
Мисля, че ще имаш големи неприятности, Дарне.
Нямате нищо срещу мен. Не съм мърдал оттук.
Не сме мърдали оттук, нали? - Притеснявам се да го кажа,
притеснявам се от него, но тази нощ... - Да?
Ние не само спахме. Дори спахме много малко.
Имайки предвид това, което правехме бих забелязала,
ако Жак беше излизал.
Натали Дюмон, лежала в изправителен дом за кражба и укриване на вещи.
Освободена преди 12 месеца. На твое място бих внимавал, Жак.
Може да изчезне с камъните. - Какви камъни?
Убийците на Кларис и Миньол се убиват помежду си.
Рецепционистът, момчето на етажа и тя свидетелстват, че си бил тук.
Добре, но сигурно и ти имаш пръст. Имаш договорка с Руджери.
Как така? - Даваш му дял от парите,
за да прочисти около теб. Той е стрелял.
Стой, за мен е.
Слушам?
Зарежи това, Льобон. Ще се видим в управлението.
Нов траур във фамилята? - Жино Руджери също си е бил у дома.
Така ли?
Заедно ли ще останете? - Така мислим.
Нищо не разбирам.
Кой е убил Сова, Прадие и Силвиан Шабри?
Жино, разбира се. Още кафе?
Ще изчака вечерта и тази нощ ще ме хване, ще ме накара да проговоря.
Ще ме убие и ще сложи в ръката ми пистолета, с който е убил останалите
и спокоино ще си вземе диамантите. Руксел ще гледа отстрани.
Добре измислено. - Да, но ти се измъкна.
Да, но ще се явя въпреки това.
Ако стане най-лошото, не бива диамантите да изчезнат завинаги,
затова ще направим следното...
Бих искала два билета за Мадрид. - За кога?
Тази вечер, за последния полет. - Сега ще проверя.
Всичко ли е наред? - Излитаме в 23. 10ч.
Сложи това в чантата си. Не мога да държа 6 млн. В хотелска стая.
Искаш ли да ги видиш? - Не, по-късно.
Не се връщай там. Имаш каквото искаше.
Можем просто да тръгнем. - Не, трябва да умре.
Защо? - Заради Миньо и Кларис.
Защото така искам. - А ако не се върнеш?
Ако ме няма в 22.45ч., ще хванеш самолета.
Остани в Мадрид максимум 24 часа. Лондон, Амстердам - където поискаш.
Ще продаваш диамантите един по един.
Не отивай, Жак. Имам лошо предчуствие.
Не се притеснявай. Жино може да дойде само по тъмно и аз ще съм там.
За последен път поемам риск. - Именно!
Сто пъти съм го гледала на филм - последният път убиват главния герой.
Точно когато мислиш, че е успял. Това е съдба.
Не, не е съдба, а филмова комисия. - Какво?
Нищо. Ти си още дете.
Не е точно така.
Помниш ли какво ти каза Руксел? Натали Дюмон -
осъдена да лежа до пълнолетието си и освободена преди 12 месеца.
Казах ти, че съм била с Жино тогава. Защо не питаш за това?
Не те ли вълнува това? - Не, интересува ме как се държиш.
И забрави вече за Жино, освен ако не се върна довечера -
тогава ще трябва да внимаваш. Ще трябва да бягаш.
Той ще те следва навсякъде.
Не те ли е страх, че ще изчезна с диамантите?
Не мърдай, драги Жак. До стената с ръце на главата!
Обърни се.
Мислеше, че ще дойдеш първи, и че ще ме хванеш ли?
Не се получи. Знаех, че ще се върнеш.
Хайде, момчето ми, да поговорим на спокоиствие.
Обърни се.
Свали ръцете.
Така. Кой те освободи? - Натали.
Къде е тя? - В една хотелска стая с диамантите
В 22 и 30 ще се обади на Руксел. - Защо на него?
За да му каже, че си ме убил,
и за да вземе 10% награда от застраховката на диамантите.
За да говоря като Руксел, съм си направил сметката.
Не знам защо ти играеш тази игра и защо уби собствените си хора.
Заради диамантите, драги Жак.
Не можех да те отвлека, защото по един или друг начин,
Руксел щеше да стигне до мен. Исках да стане по друг начин.
А и за 6 млн., човек може да забрави за буроазните си навици.
Сега ме заведи при Натали. - Не.
Честно казано, не мисля, че имаш избор.
Добре, но ще трябва да делим. - 25 процента без да смятам дължимото.
И вземам момичето. - Добре.
Спри.
Ти ще караш.
Далече ли е? - Не.
Няма смисъл да бързаме. - Не се притеснявай.
Казах да намалиш! - Сърцето ли те свива?
Спри или ще... - Ще стреляш ли? Не се притеснявай.
Какво чакаш, Жино? Давай! Пистолетът ти е напълно безполезен.
Ще ни убиеш! - Не, ще убия само теб, Жино.
Сбогом, Жино.
Жак?
Бях в банята. Да не си помисли, че...
Не. - Е?
Тук съм.
Тръгваме ли? - Тръгваме.
За Мадрид. Благодаря.
Последвайте ме, моля. - Самолетът ни излита.
Проверка на документите, няма да ви бавим.
Е?
Няма ли да се сбогувате? - Излитаме след 9 минути.
Чудесно. Ще побързаме.
Твой ред е Льобон.
Какво мислиш за това? - С тези глупости ще изпуснем самолета.
Не се притеснявай, твоят самолет няма да излети без мое разрешение.
Имаш ли остър нож, Льобон? - Най-добрият нож, шефе.
Какво е това, Дарне? - Кое?
Какво е това? - Камъните, за които говорехте.
Натали, затвори куфара.
Какво ще правиш в Мадрид?
Ще отидем в Андалузия, имам любими места там,
и има много слънце. - Някакви средства?
Ще караме с каквото имам, после ще видим, ще се справим.
Тя ще проституира. - Защо не? Ако се налага.
Много ни е приятно, Мегре, но... - Изчезвайте!
Всъщност... - Какво?
Ти не ми вярваше. - За какво говориш?
За диамантите. - Никога не е имало диаманти.
Аз имам грижа за всичко останало. - За кое останало?
Остави това на мен!
Господин Дарне? Госпожице? Полиция. Имате ли 2 минути?
Да. - Може ли? Благодаря.
Познавате ли Дино Руджери? - Да.
Намерен е мъртъв. - Мъртъв ли?
В автомобилна катастрофа. Всъщност е бил убит.
Два куршума в главата. - Виж ти!
Предполагам, че можете да оправдаете времето си на 13-ти през деня?
Да. Поотделно ли ще ни разпитате? Нали такава е процедурата?
Имам чувството, че ще ми кажете едно и също нещо.
Твърде възможно е. - Добре, благодаря ви.
Надали са дошли само за това. - Не, дошли са да преровят стаята ни.
Докога ще продължава това? - Това беше.
Това бе последният коз на Руксел. Ние ще тръгнем довечера.
Така ли? Накъде?
Буенос Айрес. - И защо там?
Какво ще правим там без пари? - Преувеличаваш, имаме 6 милиона
и не сме съвсем бедни. - Диамантите ли?
Естествено. Преди да тръгна от Париж си изпратих колет в пощата там.
Стегни куфарите, Долорес. Аз ще платя хотела.
Жак? Целуни ме преди това.
"Наистина бях влюбен в нея, но няма да и кажа,
че диамантите всъщност се намират в централната поща в Рио.
Много съм си патил, за да се доверявам на когото и да било".
Превод: АНЕЛИЯ ДИМИТРОВА
Субтитри: АЛЕКСАНДЪР СТЕФ АНОВ