Може и да иска да започнем. Да започваме ли вече?
След половин час ли?! - До половин минутка.
Мога да се оженя и да се разведа за това време.
Питай, Дейвид.
В Рио те видях да пееш пред 300 000-на публика.
Стъписва ли те размера на такава тълпа?
Не. Колкото по-голямо, толкова по-добре. Важи във всичко.
Защо след толкова много хитове, "Императорът на рока" търси промяна?
Еха, "Императорът на рока"! В "Куийн" сме заедно от 13 г.,
и искам да направи нещо различно. Ще ми се да композирам куп песни
под които да стои името Фреди Меркюри.
Това не означава, че напускам "Куийн".
По-скоро, малко "частно".
ФРЕДИ МЕРКЮРИ ВЕЛИКИЯТ ПРЕТЕНДЕНТ
Сигурно ме е разочаровало това, че дълго отлагах соло албума си.
Сякаш се бях изчерпал, за да го направя.
Решихме, че се нуждаем от почивка, но идеята дойде от Фреди.
Имаше силно желание да направи нещо самостоятелно.
Той ясно заяви, че не напуска "Куийн".
Просто има идея, която иска да осъществи.
Мисля, че освен всичко друго,
Фреди искаше да разбере и какъв ще е финансовият успех от това.
Има песен, озаглавена "Г-н Лош", а това е главната цел. Харесва ми.
И защо е озаглавена "Г-н Лош"? - Защото това съм аз.
Липсват ли ти останалите от "Куийн? - Не.
Кой друг участва? Има ли изненади? - Да, аз.
Надявах се да участва Джеф Бек. Род Стюарт беше в града.
Появи се в студиото и сътворихме нещо заедно.
Имало е заявка и от Майкъл Джексън да участва.
Гледал ни е в Лос Анджелис. Вероятно му е харесало.
Запознахме се, той прояви интерес и започнахме да обсъждаме проекти.
Майкъл, предложи да запишат нещо заедно.
Фреди, отиде до студиото му.
Започнали да работят върху една-две песни.
Помислих си: "Той е на 25, аз на 37,
но е в този бизнес колкото и аз, защото го прави от дете."
За мен е доста стряскащо да говориш с някого на 25, като си мислиш,
че такъв младеж започва сега и можеш да го научиш на това-онова,
но не и Майкъл. - В началото започнали добре,
но ненадейно Фреди се обади и ми каза:
"Можеш ли да дойдеш в студиото и да ме измъкнеш оттук?"
Попитах защо, а той отговори: "Записвам с една лама".
"Всеки ден, Майкъл води тук домашната си лама.
Това е необичайно за мен. Писна ми и искам да приключа с това."
Мисля, че една от песните щеше да бъде включена в албума,
ако я бях завършил до края, но пропуснах този шанс.
До началото на записите се справях с всичко сам
и тогава осъзнах, че искам да остане така до края.
Не обичам да пиша песни-послания, като тези на Дж. Ленън и С. Уондър.
Харесвам да пиша песни за това, което ме вълнува.
А това, което ме вълнува са любовта и чувствата.
Мисля, че соло албума ми е изпълнен с тях.
Новоиздаденият албум "Трилър" на Майкъл Джаксън,
се продаде в 25 мил. тираж и "CBS" бяха спечелили добре,
така че в Ню Йорк им предложих сделка,
която те приеха.
Изглежда, че това беше една от най-лошите сделки за тях.
"CBS" означава: "Чеп, топки и удовлетворение".
Платиха авансово на Фреди повече отколкото "EMI" на "Куийн".
Ето защо след оповестяването на размера на сделката,
вътре в групата се появи известна жлъчност за това,
че Фреди, получава повече пари от "Куийн".
Нямаше завист. Все някога това щеше да се случи.
Всички чакаха да видят дали моя албум,
ще е по-успешен от последния албум на "Куийн".
В Мюнхен му харесваше, защото намери спокойствие.
Веднъж каза: "Толкова е хубаво.
Мога да ям наденичка на улицата, без да ме безпокоят.
Много съм щастлив. Мога да бъда обикновен човек."
Не че това му харесваше особено много.
Мислиш ли, че от престоя си в Мюнхен... - Научих много ли?
Това, което научих, е да псувам. Като: ***! ***!
***! Това означава: "Оближи ми дупето".
Харесваше му, че живеем заедно като едно семейство,
което може да е било негова детска мечта,
защото е бил изпращан в различни училища
и е бил разделен за дълго от родителите си.
Фарок Булсара, Занзибар - 1946 г.
Бях поставян в условия да се грижа за себе си от ранна възраст.
Роден си в Занзибар? - Да, точно така.
На 7 г. постъпих в едно крайгранично училище в Индия.
Пътувах известно време между Занзибар и Индия, а после пристигнах в Англия.
Изключителен... социален катаклизъм.
Музикалните познания на Фреди са били от училищния хор.
Това е било вокалното му обучение. Всичко останало е от дарбата му.
Постъпих в художествено училище. Щях да бъда художник-илюстратор.
Мога да рисувам,
но по време на следването се интересувах много и от музика.
Включвах се в групи и се запознах с Брайън и Роджър.
После осъзнах, че репетирам песните ни повече от всичко останало.
Тогава реших, че ще опитам да изкарвам прехраната си така.
Или да го превърна в своя съдба.
Спомням си, когато отивахме на среща с мениджърите и Фред каза:
"Между другото, променям името си".
Попитахме: "Наистина ли?! И какво ще е то?"
Отговори: "Фреди Меркюри."
Превърна музиката на "Куийн" в купол,
и под него можеше да прави каквото си поиска.
Всяка песен попада в различна категория.
От стилове през 20-те, до рокендрола и балета...
Мисля си за деня, когато разбрахме, че сме първи в английската класация.
Тъкмо се настанявахме в един хотел
и разбрахме, че "Бохемска рапсодия" е заела първо място.
Четиримата заподскачахме в асансьора, но той блокира.
Помислих си: "Боже, група №1 в Англия
ще се задуши до смърт в този тъп асансьор."
Не се вместваме само в една категория.
"Куийн" е многообразие и то не може да се определи точно.
Всеки от нас си има задължения. Аз съм само по сценичните облекла.
Поверили са ми костюмите и писането на хитове.
Какво става, когато един от тях харесва песен...
А аз не я харесвам ли? - Да, това щях да попитам.
Няма да одобря нещо, което е слабо. - Значи и те могат да ти го кажат.
И те го правят, а аз им казвам да вървят на майната си.
Не мисля, че музикалната индустрия успя да разбере докрай Фреди.
Той винаги променяше стереотипа за себе си.
Караше ги да гадаят и поддържаше интереса на публиката.
През 70-те, този ресторант беше мой.
Фреди идваше и свиреше на пиано ето там.
Заедно с Елтън. Спомням си една вечер Клиф Ричард, пя.
Елтън свиреше на пианото. Фреди пригласяше. Беше шантаво.
Когато го срещнах за първи път, той не беше голяма рок звезда,
но се държеше като такава.
Изпълняваше се музика от "Кабаре" и навсякъде имаше котки.
Пълна лудница.
Винаги съм го познавал
като човек, чиито лични интереси се простират отвъд рок музиката.
Интересувам се от заобикалящото ме съвремие и е нещо като изследване.
Посещавам балетни спектакли и мюзикъли, за да се ориентирам.
Искам да създам интересни неща, непознати досега.
Познавах добре сър Дж. Локууд, председател на "EMI",
който беше и шеф на Кралския балет.
Двамата си допаднаха много. Беше невероятно.
Мисля, че Фреди имаше общ интерес към балета,
но чрез сър Джоузеф го разшири неимоверно много.
Той бе очарован от мащабността на балета. От неговата епичност.
Такова бе и отношението на Фреди, към собствените му изпълнения.
През 1979 г. ми каза: "Трябва да дойдеш в Колизея.
Ще играя с Кралския балет."
Обърнаха се към мен. Мислеха, че мога да танцувам.
Искаха да направя благотворително представление.
Тогава осъзнах, че изобщо не мога да танцувам.
Пя на живо с предварително записана музика,
като в същото време бе направляван по сцената от 18 балетисти.
Това включва и онзи момент, когато скача. Където той просто...
Изчезва зад стена от танцьори
а 20 секунди по-късно, те го издигат нагоре
и той се появява, вече облечен в сребристо.
Като балетист щях да съм невъзможен.
Но мога да си вдигна краката много високо.
И на края, той изпява последната строфа от "Бохемска рапсодия",
преобърнат напълно с главата надолу.
В началото на 80-те, той живееше предимно в гей обществото на Ню Йорк.
Закупи чудесен апартамент на 52 етаж на 52 улица.
Оттам се открива гледка към моста.
Прекарваше си много добре.
Посещаваше баровете всяка вечер. Обожаваше, Дона Съмър.
Това определено повлия и върху творчеството му.
Получавахме повече медийно внимание за това, че си е пуснал мустаци,
отколкото, ако например - беше опитал да се самоубие.
Беше кулминацията на гей философията за върховно удоволствие и наслада.
Мисля, че Фреди изживя този живот извън Англия,
защото му осигуряваше повече анонимност.
А и той не беше единственият, който го правеше.
Всички употребяваха наркотици.
Така че комбинацията от всички тези неща и огромният успех...
Започваш да мислиш, че ти е позволено всичко,
и можеш да водиш фриволен живот без никакви последствия.
Обичам да експериментирам.
Харесвам "черните" ритми, харесвам диското.
Това е видно в "Hot Space". Бяхме в лек застой и аз предложих:
"Нека направим нещо такова."
Трябваше да принуждавам останалите трима да се съгласят.
Сега ме мразят за това, защото не оправда очакванията.
Фреди, търсеше специфично звучене,
което е приемливо само за определени заведения.
За мен е болезнено да си припомням, защото беше много напрегнато.
Имаше множество творчески моменти,
но също така доведе и до конфликти, което беше неприятно.
Още се караме като деца.
Попаднем ли с Брайън в една стая, и след 5 минути...
Прескачат искри. - Да. Още не съм го шамаросал...
но има време. - Това беше смешно.
Когато започнах работя с групата, едно от първите неща,
което каза Фреди, бе: "Трябва ти личен антураж."
Какво ли е пък това?! После разбрах, че става дума
за някой, който се грижи за всички досадни работи.
Някой, който да прави това вместо мен.
Познавах, Пол Прентър и го назначих.
Пол Прентър, играеше важна роля в личния живот на Фреди.
Той показа на Фреди, какво би могъл да направи.
Какво имаше на разположение в нощните заведения като цяло.
Прентър, прекъсваше творчески усилия и пориви.
В такива моменти, той ходеше нервно напред-назад в апаратната,
поглеждайки към часовника. Вече е 19:00, вече 20:00.
Време е за нощен живот.
Осигуряваше компаньони, наркотици и всякакви благоприятни възможности.
Колкото по-малко за него, толкова по-добре.
Определям влиянието му като много пагубно
във възможно най-лошият смисъл на думата.
Не вярвам "Куийн" да изнасят концерти, когато станат на 60 г.
Дори да е така, те няма да ползват услугите ми.
Пол Прентър бе съмишленик на Фреди в белите.
Ако е имало критики отправени към него,
той не се е опитал да ги опровергае
или просто... да не се намесва.
Това е щяло да бъде от голяма полза.
Групата отхвърли Пол Прентър, а той предполагам искаше
да отдели Фреди от групата. Частично го постигна.
Фреди го назначи при себе си и му плащаше лично,
когато групата го отхвърли и не го искаха около тях,
защото смятаха, че той влияе негативно.
По време на последното ни турне в Америка, той беше този,
който отговаряше на телефонните обаждания.
Беше посредникът, когато се обаждаха за интервюта.
Той казваше на всички, че Фреди не се интересува,
което невинаги... беше вярно, защото го познавам.
Вече ни е ясно, защото тази информация достигна до нас.
В общи линии този тип, този личен асистент
успя да вбеси цяла Америка.
След като си толкова известен,
това пречи ли на способността ти
да поддържаш приятелства.
Да, така е, защото мисля,
че е трудно за другите да ме приемат като обикновен човек.
Сигурно има моменти, когато се нуждаеш
да се обърнеш към някого. - Нямам много такива познати.
Единственият, за когото предполагам, че намекваш, е Мери.
Тя е моя отдавнашна приятелка.
Макар и да сме разделени в момента, аз често се обръщам към нея.
Когато се запознахме, той живееше с Мери и котките, и Лайза.
Мисля, че за него най-трудното нещо беше да не нарани Мери.
Не съм присъствал
когато са провели онзи важен разговор,
но той добре осъзнаваше, че ще я постави в неудобно положение...
Че ще я постави в много трудна позиция.
Няма нещо, което Мери да не е преживяла.
Така че тя е единствената, за която мога да се сетя.
Обикновено се грижа сам за себе си...
или...
се справям с трудностите си по свой собствен начин.
Вероятно има моменти, когато искаш да споделиш живота си с любим човек.
Да, но няма кандидати за това.
Колкото съм по-искрен, толкова повече ме нараняват.
Буквално станах на "решето от белези" и вече ми писна от това.
Трудно се съжителства с мен. Погледнато от една страна...
колкото са повече неблагополучията ми,
толкова по-добри ще са песните.
Когато открия подходящият човек ще имам дълготрайна връзка.
Целите на групата, цялото това търсене на добри парчета...
Изглежда, сякаш сега се справям благодарение на отминали беди.
И... Чакай, не исках да кажа това.
Не, наистина нямам представа, какво ме очаква в бъдеще.
Каза, че останалите момчета не са в Лос Анджелис.
За другите от "Куийн" ли говориш? - Да, а ти какво си помисли?
Забравих им имената. - Престани с тези глупости!
Това са Брайън, Роджър и Джон. Понякога и аз ги забравям.
Но вие всъщност не дружите, нали? - Не.
Характерите ни се различават и затова харесват други неща.
Аз обичам да ходя на опера и балет, а те се придържат към рокендрола.
Харесваше да слуша гласът на Павароти.
Просто заради контрола, заради невероятната тренираност
на този глас и звученето, което можеше да възпроизведе.
Веднъж му предложих: "Защо не го чуеш на живо?"
Той се съгласи.
Взех билети. Бяхме в първа ложа.
Фреди, промълви: "Харесва ми. Той е добър!"
Във втората част, дойде ред и на сопраното.
От момента, в който прозвуча гласът,
челюстта на Фреди... просто увисна.
Беше изумен от това, което чува.
Бях в "Ковънт Гардън", където имаше рецитал на Монсерат Кабайе.
С периферията на лявото си око забелязах ръкомахане.
Погледнах в тази посока и в ложата видях Фреди.
Той се бе надвесил напред, ухилен до уши и сочейки към сцената.
Държеше се като 12 г. хлапе, което току-що е видяло "Бийтълс".
Изражението на лицето му... Той беше...
Той беше толкова възбуден от това представление.
Каза: "Сега вече чух най-добрият глас на света."
Бях в Мюнхен за прослушване на албума "Г-н Лош".
Всички се бяхме събрали в студиото.
Беше странно прослушване, защото виждах,
че Фреди бе леко отегчен и слушаше разсеяно.
Беше някъде по средата на албума, когато ненадейно
той каза: "Спрете го! Искам да ви пусна нещо друго."
И той пусна... запис на оперна певица.
После каза: "Това е най-прекрасният глас на света.
Знаеш ли коя е тя?" Отговорих: "Не."
А той: "Това е Монсерат Кабайе.
Тя притежава най-прелестното сопрано на света
и аз искам да пея с нея."
Всички ние сме се събрали там, за да прослушаме неговият албум.
Спогледахме се, а аз го попитах: "Сериозно ли говориш?"
"Напълно - отговори той. Искам да пея в дует с нея."
Фреди, притежаваше невероятен музикален нюх.
Сигурно в този начален етап е седял там, мислейки си:
"От това няма да се получи нищо." Вероятно заради това ни прекъсна
и каза: "Нека послушаме, Монсерат Кабайе."
Защото смятам, че той още тогава,
седейки в студиото в Мюнхен е осъзнал,
че вероятно е сътворил албум, който не е от най-добрите му.
Как се приемат песните от този албум, Фреди?
Коя според теб е най-успешна?
Нямам представа. Тази, която е най-продавана.
Това всъщност бе единственият му самостоятелен албум.
Имаше нашата пълна подкрепа. Всеки път, когато ходех до Мюнхен
ме канеше да изпея нещо, като поддържащ вокал.
Отбивах се, но нямаше никакъв напредък.
Бе на същия етап както месец преди това.
Беше ужасно и просто в пълен застой.
Нямаше нищо ново.
Той подцени обема на работа.
Когато Майкъл Джексън, успее да издаде 3 или 4 хита,
зад тях вероятно стоят около
60 текстописеца и 900 песни.
А той вършеше всичко сам.
Бих искал моя албум да е по-добър от последния албум на "Куийн",
защото това ще е предпоставка при следващия албум на "Куийн", да кажем:
"Този ще трябва да е по-добър от албума на Фреди Меркюри."
За съжаление албумът нямаше успех.
От гледна точка на "CBS", това е било финансова загуба,
защото платиха скъпо за него.
Фреди винаги казваше: "Печеля добре. Показва ми, че се справям,
че хората харесват работата ми." Сега трябва да е бил изненадан,
защото предварително му бе заплатено добре,
но това не беше реална печалба, защото албума не се продаваше добре.
Почитателите на "Куийн", бяха разочаровани от това,
че Фреди записва отделно от групата
Съществува риск да загубиш феновете си, когато постъпваш така.
Мислиш ли, че им харесват промените?
Бих искал, но не ми пука. Честно казано, правя какво си искам.
Не съм се закахърил за това, какво ще си купи утре някоя си Мери.
Така не може да се твори, защото няма как да угодиш на всички.
Фреди, мразеше неуспехите,
а този албум беше такъв.
И поради тази причина, той премина на следващото стъпало. Незабавно.
Значи ще се завърнеш в "Куийн"? - О, да. Без съмнение.
Дори и... - В противен случай ще стана автомонтьор.
Мисля, че той се завърна... доста смирен.
Следващият проект ще бъде нов албум на "Куийн".
И кога... - Скоро.
Ако не се изпокараме до тогава.
Добре. Благодаря ви много.
Как ти въздейства, когато разбереш, че си спечелил публиката.
Винаги го правя.
И как ти е повлияло това. Всяка вечер пееш пред публика.
Това всъщност е част от моята роля. Длъжен съм да ги спечеля.
В противен случай... няма да се получи нищо.
Аз трябва... Мое задължение е да ги завладея
и да ги накарам да почувстват, че си прекарват добре.
Притежаваше дарба да общува с цялата публика.
Бе изумително да го наблюдаваш.
На сцената създаваш впечатление,
че си доста непостоянен и променлив, Фреди.
Такъв съм си.
Лекомислен съм... и ми харесва да се забавлявам.
Има ли по-добър начин от това, да го направиш пред 300 000 души?
Просто пощръклявам.
Обожаваше, въодушевяваше се от усещането за връзка с публиката.
И мисля, че причина за това е, че самият той е бил почитател.
Бил онзи неизвестен фен, който е гледал Джими Хендрикс,
и Джими Хендрикс е осъществил магическата връзка с него.
И смятам, че това е дало на Фреди, усещането, че всичко е възможно.
Присъствието му беше осезателно.
Дори и да си онзи пълен несретник,
който може напълно да вбеси някои хора,
когато си там в публиката,
знаеш, че си един от малцината избрани.
Гледал съм го и от първите, и от последните редове,
и никога не съм усетил, че съм по-далече или по-близо.
Непонятно ми е как го постигаше.
Всички, които ме гледат на сцената
си мислят, че аз съм такъв - арогантен и изобщо какъвто ме виждат.
А вижте ме сега! Всъщност съм доста скучен.
Много хора те смятат за саможив. - Да, малко съм си такъв.
Но, не като Грета Гарбо. Не съм пълен саможивец.
Обичам да съм сред приятелите си, и после да се самоизолирам. Така да.
Не бих искал да съм сам на необитаем остров. Ужасявам се от самотата.
Щастлив съм от сегашната си връзка, и не бих могъл да искам повече.
Най-накрая открих подходящото за себе си място.
Срещнахме се случайно в едно заведение.
Предложи да ме почерпи и аз на практика го отрязах.
Знаеше ли, че това е Фреди Меркюри? - Не, не знаех кой е.
За мен бе напълно непознат. - И какво стана след това?
Няколко месеца по-късно посетих един ресторант.
Бях с приятел и той каза: "Познай кой е зад теб."
Попитах: "Кой?" Отново, Фреди Меркюри.
След това не видях Фреди за около 18 месеца.
Случайно попаднах на него в един бар.
И тогава се случи, нали?
Да и с все същата реплика: "Нека те почерпя."
Какъв беше той в живота извън сцената?
Беше тих. Доста сдържан.
Просто, съвсем обикновен човек.
Не се страхувам да правя това, което искам.
Понякога прикривах пред обществото истинската си самоличност.
Налагаше се да играя роля, за да не ги разочаровам.
Защото Фреди Меркюри, каквото и да означава това,
трябваше да реагира по определен, наложен от медиите начин.
Правил съм го много пъти,
за да покажа, че уж наистина живея по този начин.
Че живея живота на измисленото си "Аз".
39 РОЖДЕН ДЕН на ФРЕДИ МЮНХЕН 1985 г.
Онова парти в Мюнхен бе неописуемо.
Но то носеше в себе си усещането за последен възглас.
Усещането, че с тези дни
на самодоволство и упадък е свършено.
Сякаш... Фреди се сбогуваше
със стария си начин на живот.
Мисля, че Фреди се бе уморил от живота на рок звезда.
Нещо, като преди падането на Берлин.
Това бе последният боен възглас на Фреди.
Зная, че ще настъпи момент, когато няма да мога да тичам по сцената
защото ще бъде нелепо и че е дошло времето да спреш.
Спомням си последният ни концерт.
Фреди каза: "Мамка му, не мога да го правя повече!"
Пак ще трябва да ме цензурирате, нали?
Трудно е да цитираш Фреди, без неговите ругатни.
Беше част от лексиката му.
Каза: "Не мога да го правя повече.
Трябва да ме разберете." Помислихме си, че просто капризничи.
Казваше, че това не може да продължава вечно,
че ще има различни етапи в кариерата му,
защото рокендролът e поприще за младите,
и когато достигне зряла възраст ще трябва да се заеме с нещо друго.
Може и да си непригоден за сцената, но да продължиш с писането на песни.
Така или иначе обаче... музиката ще е моят живот.
Имаше трудности при подготовката на новия албум на "Куийн".
По същото време работех и върху две песни от мюзикъла "Време".
Бях сигурен, че ще се справя, макар и да бе много натоварено.
Имаше момент, в който нещата се преплетоха и така се обърках,
че на следващия ден не знаех върху коя песен работя.
За първи път срещнах Фреди Меркюри, през 80-те в студиото "Аби Роуд".
Случи се, защото бях музикален режисьор на мюзикъла "Време".
С Дейв Кларк, работехме върху албума "Време,
в който участваха превъзходни изпълнители,
като Даян Уорик, Стиви Уондър, Клиф,
а един ден ми казаха, че и Фреди Меркюри ще изпълни две парчета.
Запознахме се с Фреди. Сякаш вътре нахлу природна стихия.
Беше просто... необхватно присъствие,
възторжено, пронизващо... За бога - самият Фреди Меркюри.
Не след дълго се свърза с мен и каза:
"Би ли искал да работим заедно върху мой соло албум?"
Съгласувахме го. "Преди това, обаче - каза той -
съм искал винаги да запиша кавър версия.
Никога не съм правил такова нещо самостоятелно.
Избрал съм песента "Великият претендент.""
Здравейте, казвам се Фреди Меркюри,
и това е последният ми запис - "Великият претендент".
Отдавна исках да направя кавър версия.
Това е невъзможно с "Куийн", защото песните ни са авторски,
а мисълта за такъв проект не ме напускаше.
Това е песента, която винаги съм искал да изпълня.
Великолепно! Всичко е великолепно. Петица.
Добре, а ти Карина? - Смятам, че е великолепно,
а и видеото е на същото ниво. Оценявам го с петица.
Това е един от най-добрите клипове.
Много е добър. Може ли да му дам десетка?
Това, което ми харесва, е как се самоопределя.
Всеки, който може да се самоиронизира по този начин заслужава отличен.
Оценявам го с пет и половина. - Браво за Фреди и да видим таблото.
Смяташе, че е подходящо, защото самия той бе претендент.
Безспорно бе най-великата въображаема личност.
Фреди бе стеснителен човек,
който живееше под закрилата на своя персонаж.
Много от нещата, които показвам са въображаеми. Като роля е.
Излизам на сцената и се правя на мачо в клиповете си.
Играеш различни роли и се представяш за някого.
Това е подходящо заглавие, обясняващо какво правя
и се вписва като цяло в изпълнението ми.
Всичко това е измислено и е просто за забавление.
В наше време знаем толкова много за знаменитостите.
Ако днес беше между нас,
хората щяха да го снимат с телефоните си
или щеше да има кадри с него в клюкарските списания,
но Фреди Меркюри, беше напълно илюзорен, мистериозен и загадъчен.
Не знаехме почти нищо за Фреди. И все още е така.
Защо си отбягвал интервютата през последните няколко години?
Защото ги ненавиждам. - Защо?
Просто ги ненавиждам. Мразя да разговарям с непознати.
Причината е в медиите. Представят ме като чудовище и деспот на сцената.
Там съм много непостоянен, избухлив, а те виждат само това.
Не разговарям с всеки срещнат и те не познават истинското ми "Аз".
Мисля, че така и ще си остане.
Когато наближавахме завършека на "Великият претендент", казах:
"Фред, това, за което не помислихме, е коя ще е втората песен."
Той отговори: "Защо не изсвириш на пианото някой класически мотив?
Можем да го използваме и все някак ще се справим."
Превърна се във втората страна на "Великият претендент".
Планирах да реализирам соло проект, и исках да имам някаква посока.
Нещо по-различно от поредния... скучен студиен албум.
Мисля, че сега разполагам с времето и способността,
да рискувам в области, в които не бих дръзнал да навляза.
Не искам през целия си живот да бъда само рокендрол звезда.
В края на 1986, малко преди Коледа на Фреди му се обадиха,
че Монсерат Кабайе го е чула в едно интервю
по време на турнето им в Испания... - Няма да повярваш, но...
Пуснах телевизора. Показваха групата и самият Фреди.
Попитаха го какво най-много му харесва в Испания.
Отговорът му беше: "Монсерат Кабайе."
Тя е най-добрата! Ето, това слушам.
Харесвах много Фреди, но бях изненадана,
че той каза това по телевизията.
Възкликна: "Никога няма да познаеш. Обади ми се Монсерат Кабайе,
и иска да се срещне с нас." Предположих: "Сигурно само с теб."
Отговорът бе: "Не, не, идваш с мен! Отиваме в Барселона в събота."
Каза: "Мисля, че трябва да й пуснем нещо, което може да я развесели.
"Да разчупим малко атмосферата. Защо не занесем нашият запис?"
Съставихме си план на действие, който се свеждаше до това
да отидем да обядваме заедно. По време на изискания обяд,
да й пуснем песента, и да й обясним, че искаме да запишем нещо такова.
Никога през живота си не съм виждал Фреди, толкова нервен.
Палеше цигара от цигара, крачеше нагоре-надолу.
Срещнахме се тук, в хотел "Риц".
В началото бе малко плах...
... за да пеем заедно.
Беше толкова нервен, че вместо да каже:
"Прекрасно е да се запознаем. Би ли желала да обядваме заедно?",
и всички останали планове, които бяхме съставили,
той изтърси: "Написах песен за теб. Искаш ли да я чуеш?"
И аз го попитах: "Но, сигурен ли си, че искаш да пееш с мен?",
а той отговори:
"Да, мечтаех за това, през целия си живот."
Поисках от него партитурата на песента.
Казах му: "Нека се запозная с музиката, ще я науча,
и е възможно да се получи нещо." Но те му бяха погодили номер.
Исках да я изпея като солфеж
по време на един от рециталите си в "Кралската опера".
Фреди не знаеше. Никой не му бе казал.
Това беше нейна идея.
Монсерат, излезе на сцената, но без титулярния пианист.
Майк Моран се появи веднага след нея и седна на пианото.
После тя изпълни песента.
Бях изненадана от овациите. Аудиторията бе полудяла.
Приканих ги да утихнат
и им казах, че искам да им представя композиторите,
които са Майк Моран и там отпред в ложата - Фреди Меркюри.
Публиката започна да аплодира и той беше много развълнуван.
Каза, че за първи път получава признание в Кралската опера.
Снощи, тя пя една от моите песни в Кралската опера.
Сега преминавам на опера. Забравете за рокендрола.
След това отидохме на вечеря у тях.
Когато вечерята приключи се заехме с работата.
Казах, че всичко е много хубаво, защото...
в това сливане на жанровете има и чувства, а не само ноти.
Не си ли вече уморена? Трябва да си починеш малко.
Искаш вече да си хода ли? - Не, мисля, че трябва да си починеш.
Фреди се тревожеше. Казваше й, че е уморена, че я очаква ранен полет,
че не иска той да е причина за нейно закъснение,
а тя: "Ти не ме одобряваш, не харесваш как пея."
Звуча ужасно, нали? - Не, не е така! И аз не мога да пея.
Всички бяха много изненадани от това,
че бях останала до 06:00 ч. сутринта в дома му.
Питаха ме какво толкова сме правили.
Отговорих им, че сме правили всичко друго,
но не и това, което те си мислят.
Питаше ме за неща като например:
"Сигурен ли си, че само една песен?"
Аз отговорих: "Нека да видим как ще ни потръгне.
Дали ще харесаш и други мои композиции.", а тя каза:
"По колко песни има в един албум?" Отговорих: "Около десет."
"Тогава ще направим 10." - отсече тя. - Това бе достатъчно за нас,
а тя добави: "Песента, за която копнея,
е песен за родния ми град.
Искам песен, посветена на Барселона."
Какво те мотивира? - В момента това е Монсерат Кабайе.
Сякаш някой ми показа среден пръст, за да ме предизвика.
Не вярвах, че някога ще се стигне до подобна реализация.
Неочаквано за мен тя прие предложението ми.
Казах си: "Боже, по-добре да се захващам на работа!"
Това е голямо предизвикателство.
Не съм и помислял да пиша песни по този начин,
а сега тя иска да пеем в дует. Това променя всичко за мен.
Казах му, че албума, който ще записваме
трябва да бъде за приятелството, но така също
и за музикалното разбирателство. И за двете.
Не сякаш два свята, които пеят по своя собствен начин.
Тези два свята се обединяват.
Сигурен съм, че оперните критици ще го заклеймят,
но на този етап от живота това е добро предизвикателство.
Павароти, казваше, че това е пошло, че вреди на оперното изкуство.
98% от хората закупили "Барселона", не бяха чували за Монсерат Кабайе.
Фреди им правеше голяма услуга, представяйки този велик изпълнител.
Моментално се превърна в хит.
Знаехме, че ще ни поднесе още добри изпълнения,
като се започне с "Бохемска рапсодия" от 1976 г.,
а сега постави и операта в сингъл класациите,
като на първо място тази седмица е "Барселона" с Монсерат Кабайе.
Реакцията на критиката бе учудваща.
Не твърдя, че отношението на медиите бе отрицателно, защото те съзнаваха,
че ако тази жена препълва "Ковънт Гардън",
значи, че го е заслужила и не трябва да се излагат като я порицаят,
но от друга страна не го разбираха, за да го обявят за хубаво
и затова го определяха само като "НЕЩО РАЗЛИЧНО".
Вече бях фен на "Куийн", когато издадоха "Барселона". Бях на 12.
Смятах, че тази песен е великолепна. Бе толкова завладяваща.
Беше толкова... възвисяваща.
Мисля, че сингълът бе фантастичен.
Понякога се питам дали това е песен
но бе толкова добре в музикално отношение, толкова интригуващо,
с чудесна мелодия, изпята прекрасно...
Фреди бе напълно равностоен на Монсерат.
Искал ли е някой от Фреди да направи такова нещо,
такъв запис, който да е успешен. Смятам, че причината за успеха
се крие в това, че пред вас стои човек,
доказал качествата и ерудицията си.
Дори и да прави най-откаченото нещо на света, все пак е супер.
Когато, Фреди реши да запише
втория си самостоятелен албум си стегнах багажа за Ню Йорк,
и казах на Уолтър, че пристигаме, за да го обсъдим.
От първия албум бяха продадени около 130 000 бр.,
и в "CBS" все още се олюляваха от понесените загуби.
На срещата ни той каза: "Разбирам, че трябва да издадем друг албум.
Какво представлява?" "Албум в дует." - отговорих аз.
"О, това звучи интересно - каза той.
Може да доведе до сделка. В дует с кого?"
Отговорих: "С Монсерат Кабайе. Та е испанска оперна певица."
Той напълно откачи. Каза: "Трябва да се шегуваш.
Не можеш на сериозно да ми предлагаш за втори албум един оперен дует.
Накрая той заплати висока цена, за да се махне
и да предаде албума на някой друг. Това и направихме.
Мисля, че албума "Барселона", позволява на Фреди,
да прави неща, които не би могъл да направи в "Куийн".
Там са му позволявали много неща, но не мисля, че щяха да допуснат
сред тях един оперен изпълнител. Особено ако е и жена.
Бе много напрегнато, защото това е трудно решение.
Не забравяйте, че е ставало за първи път.
Той навлизаше в непозната за него сфера.
Една от причините, поради която първоначално
албумът бе записан само на клавишни инструменти
беше, че по този начин той можеше да контролира
поне едно нещо в средата, в която работеше.
Казах й: "Ще напиша песните и ти ще трябва
да дойдеш до студиото, за да ги прецениш."
Тя погледна в графика си и каза: "Имам 3 свободни дни през май."
Само толкова. Тя си представяше, че просто ще дойде и ще го направи.
Трябват и 3 дни. Ще дойде да изпее целият...
Трябва да съм готов, но ми се струва, че 3 дни са прекалено малко.
Имаше момент, в който Фред и аз бяхме здраво затънали.
Много се затруднихме с текстовете.
За мен е по-лесно да напиша мелодията и структурата,
но когато става дума за текстовете,
се затруднявам, защото не съм поет, а и без това мразя да пиша текстове.
Ще ми се някой друг да го прави. Той предложи да повикаме Тим Райс.
Бях много щастлив да бъда въвлечен в това.
Написах текста на две от песните му.
Към тези невероятни мелодии, които ми бяха възложени.
Получих пълна свобода да пиша каквото желая.
Казах си: "Това звучи оперно, звучи драматично,
и затова ще създам герои."
Надявам се, че песните, които написах го съдържаха в себе си.
Наричаха се "Пропадналият свещеник" и "Златното момче".
Любимата ми песен от този албум е "Златното момче",
защото мисля, че това е песента, която съдържа всичко.
Започва мрачно и загадъчно...
с тъжни акорди и ярост.
А след това продължава много мило...
После, абсолютно неочаквано се намесва и госпълът.
В края отново става мрачно.
Имаш чувството, че си чул целият живот в една песен.
Мисля, че една от причините, Фреди да вложи толкова много от себе си
в проекта "Барселона", е това, че той наскоро
бе разбрал за развитието на заболяването му от СПИН.
Обясни ми, че има много неприятна новина за мен.
Предполагам, че съм реагирал като всеки друг.
"Това е невъзможно! Да направим ново изследване!"
Говорихме малко за това, но тогава той каза:
"Това са възможно най-добрите специалисти."
Що се отнася до афиширането на гей ориентацията в миналото
имаше хора като Джими Съмървил,
които бяха много активни, но имаше и нещо много аскетично в тях.
Почти безполови. Други старателно го криеха.
Но Фреди заедно с Елтън, приемаше спокойно своята сексуалност.
Не се интересуваше какво мислят останалите
и според мен бе добър пример. Той не беше хиперсексуален.
Бе умерен. Възможно най-умереният.
Без всякаква предизвикателност.
Здрасти. - Здравей.
Фреди, говори се, че песента "I Want To Break Free"
е посветена на гей обществото.
Не, няма такова нещо. Тази песен...
За да е ясно, тази песен бе написана от Джон Дийкън.
Той се радва на щастлив брак и има четири деца.
Няма нищо общо с гей обществото. А и песента не е моя. Джон я написа.
В наши дни някои са по-критични към Фреди Меркюри.
Смятат, че малко се е срамувал от това,
защото не е говорил достатъчно открито за сексуалността си.
Смятат, че е трябвало да сподели и за болестта си.
Но трябва да приемем и това, че медиите тогава
биха разпънали на кръст почти всеки, който заговори за това.
Като някои служители в затворите, изискващи защитни облекла.
Полицаи, носещи маски и ръкавици, при контактите си с хомосексуалисти.
Погребални агенти, отказващи да се погрижат
за телата на покосени от СПИН.
Чувствам се ужасно, когато за хората се съди
по тяхното сексуално поведение през 70-те
от съвременна гледна точка.
Защото на практика, по онова време се приемаше,
че няма да има никакви последици от сексуалните ни действия.
Беше напълно безразборно. Пълен достъп до всичко.
Искам всеки да бъде чукан.
По цяла нощ, всеки ден, точно както правя аз.
Няколко години съзнателно не си направи тест.
Тъй като по онова време нямаше установено лечение,
много хора предпочитаха да не се тестват. Не искаха да знаят.
И Фреди, беше един от тях.
Направих обширно интервю с него в един хотел в Ибиса.
Бе заобиколен от приятели край един басейн. Играеха тенис...
За съжаление стана в деня, когато осъзнах, че нещо не е наред.
Че е възможно да е болен от СПИН.
Повдигнах въпроса по време на това интервю
и той бе много откровен.
Фреди, по какъв начин ти въздейства това, че си болен от СПИН?
Престанах с лудориите...
и да си призная, почти се превърнах в монахиня.
Сексът беше много важен за мен, живеех чрез него,
а сега почти напълно съм го превъзмогнал.
Просто... спрях да го правя. - Наистина ли?
Да. Харесвам само приятната възбуда.
Разбираш ме. Сега съм само простосмъртен.
През един от онези дни в студиото,
видях две чаши с шампанско
и исках да взема едната от тях.
Той ми каза: "Не тази! Другата."
Отговорих му: "Извинявай, не знаех, че си пил от тази."
По-късно исках да се целунем по приятелски...
... а той каза: "Не! Повече не ме целувай!"
Попитах го дали ми се сърди, защото не можех да разбера,
а той ми отвърна: "Не, Монсерат... Монси - така ме наричаше.
Монси...
Аз съм... серопозитивен.
И затова не искам да те целуна."
Бе в началото на това заболяване.
Разбира се, отвърнах: "Но ти изглеждаш толкова добре!
Пееш чудесно."
Каза, че това е така, но, че ще дойде ден
в който той вече няма да може.
Фреди бе изключително лоялен към приятелите си.
Дори в случая с Пол Прентър.
На практика, Фреди го издържаше. Даде му пари,
за да може да организира живота си отново.
Но, тогава той се върнал в Ирландия, където уж си стъпил на краката.
Потулил се там и продал историята си.
Чашата преля, когато онзи извърши предателството си във вестниците.
Беше смазан. Мисля, че за първи път,
Фреди бе публично унижен и предаден. Това беше ужасен шок.
Отвратително е, ако довериш на някого
съкровените си тайни, а той отиде и ги продаде
на вестниците за някакви си 32 000 паунда.
Всичко това се случваше, докато той се подготвяше
да прави записи с изпълнител, който според него бе най-добрият на света.
Едно от интересните неща при заболяване от СПИН,
което си е сравнително дълго отложено смъртно наказание
е това, че сякаш увеличава творческият потенциал на твореца.
Фреди не бе сам при този огромен изблик
на творческа енергия към края на своя живот.
Като творец, изпитвал ли си чувството
че вдъхновението ти може да се изчерпи?
Не се събуждам всяка сутрин питайки се дали не съм се изчерпал.
ТОЙ се грижи за мен.
Каквото е писано... ще се случи.
Това си е. Точка. Не знам какво ще се случи.
Първо ще умра.
Когато го гледам, виждам неговото "Сбогом".
Пое ръката ми и...
аз исках да го задържа, но той се отдръпна.
Това е толкова показателно.
Всяко движение, всеки поглед...
Всяко нещо.
Бе решил, че за "Барселона", трябва да сътвори
най-доброто, на което е способен, защото може да е последното нещо,
в което някога е участвал.
Той напълно се отдаде на този албум.
За него, това бе възможно най-значимото му творение.
Доволен съм, че го направих. Бе напълно различно приключение.
Ще ми се да видя други рок изпълнители да опитат това.
Да видя как ще се справят с това. - Те не могат Фреди, но ти успя.
Страхотен съм, нали? - Да.
"Барселона", беше първото значимо сливане
между известна рок звезда и известна оперна звезда.
Мисля, че проправи пътя за други хора да го направят.
През 90-те... Павароти, заедно с когото се сетите.
Боно, Стинг, Елтън... - Имаше огромен успех.
За това помогна и самата песен "Барселона", която беше голям хит.
Наистина, бе много успешен албум.
Нямал е основание да не се гордее от кариерата си в "Куийн".
Нека да не се правим, че е било обратното.
Но колко ли щеше да е доволен, че успя с този.
След дългата почивка, през която се отдадохме на други занимания,
решихме, че ще се съберем отново само ако наистина го желаем.
Оказа се, че го искаме. Просто се събрахме в студиото
и нещата се развиха от само себе си. Естествено и без проблеми.
Сякаш се върнахме в началото. Толкова бе вълнуващо,
че създадохме цял куп нови парчета.
През 1989 г. лекарите му казаха:
"Спираш всичко!
Цигарите, алкохола... Всичко!
Спираш ги и ще забавиш смъртта."
Но, в същото време ни предупредиха:
"Подгответе се, Фреди няма да дочака Коледа."
Дами и господа, естествено, че най-добрата група на 80-те е "Куийн".
"Inuendo" се счита за важен албум след съживяването на групата.
Самата песен бе първият им хит в класациите след "Under Pressure".
Тазгодишната специална награда за изключителен принос
към британската музика се присъжда на "Куийн".
Нищо не ми подсказваше, че може да е болен.
Бе изпълнен с енергия и ентусиазъм.
Някъде витаеше усещането за преоткрита младост и беше забавно.
Работехме всеотдайно върху идеите на всеки от нас
без да се опитваме да се налагаме.
Преживяхме страхотни моменти, бяхме като едно семейство,
и работехме в студиото докато Фреди се умореше.
Интересуваше се повече от котките си,
отколкото от взаимоотношенията си с повечето хора.
Би предпочел, ако отсъства за дълго, да напише нещо на котките си
вместо на приятелите си. Така е. Просто щеше да им се обади.
Би се обадил на този, който е в дома по това време
и би разчитал на това да може да поговори на някоя от котките.
Те бяха неговите рожби. Котките бяха неговите рожби.
Би ли искал да имаш деца например? - Мога да си ги купя.
Разбира се, че бих искал да имам деца. Само се шегувам.
Да, бих имал. С подходящ... С подходящото момиче.
Фреди със сина на Мери Остин - 1990 г.
Подлагаше се на радиационна терапия,
но това трябваше да става сутрин между 5:30 и 6:00 ч.
защото се налагаше да бъде направено в болницата, а не в дома му.
Същевременно, се налагаше да се прави,
когато възможно най-малко хора можеха да го видят да ходи там.
После трябваше да се върне у дома, да си почине малко
и да продължи с творенето на музика.
Когато разбрахме, че Фреди е заразен с този ужасен смъртоносен вирус,
дори отказахме да го повярваме. Казвахме, че не може да му се случи.
Не може да се случи на Фреди. Все трябва да има изход от това.
Ще го излекуват. До последната минута...
Знаехме, но се надявахме. Отказвахме изобщо да го повярваме.
Притесняваш ли се, че на 70 г.
може да останеш един самотен богат старец?
Не, защото ще съм умрял много преди това.
Не очакваш да си столетник. - Не. Всъщност изобщо не ми пука.
Поживях си истински и ако утре умра ще съм просто мъртъв.
По нищо не личеше, че е болен.
Накрая каза: "Трябва да седна, за да продължа да пея."
Може би съм просто глупав... а може би се опитвах да го отхвърля.
Вероятно не можех да повярвам, не исках да повярвам.
За последен път се видяхме около 10 дни преди да умре.
Срещата ни продължи дълго.
Говорех му за подготовката на обръщение към пресата.
Това не го интересуваше и затова го повери изцяло на мен.
Искаше да говорим само за музиката му,
защото дори и на този последен етап от живота си
музиката бе онова, което го крепеше.
Не допусках и за миг до последните две седмици,
че той умираше.
Нарочно продължих да работя, за да съм зает през цялото време.
Не исках да полудея напълно, мислейки постоянно за това.
Обадиха ми се по телефона.
Бяха от вестник "Дейли Мирър".
Попитаха ме дали зная, че Фреди Меркюри умира
и имам ли да кажа нещо за това.
Пропуснете това. Той не приличаше на умиращ.
За мен той бе изпълнен с енергия и ентусиазъм. До самия край.
Музикалният свят отдава последна почит
към Фреди Меркюри - вокалист на групата "Куийн".
Той почина снощи - 24 ч., след като потвърди, че е болен от СПИН.
Прочетох електронно съобщение, което гласеше:
"Рок звездата Меркюри, почина от СПИН."
Изпаднах в истерия.
Плаках през цялата нощ.
Ден след смъртта му отидох на "Логън Плейс" №1.
Имаше около стотина души, които плачех или се утешаваха взаимно.
Беше... неописуемо тъжно.
Защо пожелахте да дойдете днес?
Да засвидетелстваме нашата почит към него.
Да покажем каква личност беше. Човек, когото всички обичаха.
Написах върху лист хартия: "Може да има само един".
Това е цитат от "Highlander"- филм с музика на "Куийн".
Закачих бележката на вратата и запалих свещ.
От къщата се носеше силна музика на "Куийн", но беше...
най-тъжното нещо на света.
Защо дойдохте?
Не мога да отговарям на никакви въпроси.
Някои казват, че най-ценния дар завещан от Фреди Меркюри,
е публичното му признание, че е болен от СПИН.
24 ч. преди смъртта си, той прекрати спекулациите около неговото здраве,
като се обърна с послание, в което съобщава, че е ХИВ – серопозитивен.
Мисля, че тогава пресата подготви, пировата си победа над Фреди.
Просто изумително. Написаха отвратителни неща...
Някои дори твърдяха, че той е заслужавал да умре
заради фриволния си начин на живот. Писаха се пълни глупости.
Двамата с Роджър се появихме по телевизията, за да изясним нещата.
Като че ли всеки се превърна в голям експерт
за живота и миналото на Фреди Меркюри.
Къде грешат и къде се прави в техните преценки?
Беше много тъжно да се четат някои от материалите във вестниците.
Да, но ще е погрешно да премълчим и някои от особеностите му.
Бил е по декадентски необуздан, бисексуален, безотговорен любовник.
Фреди, когото познавахме беше различен.
Не беше обсебен от наркотици, и каквото още се твърди.
Отнасяше се много отговорно към всеки, с когото беше близък
и беше много щедър, и внимателен към хората,
с които имаше допир в ежедневието си. Не би могло да се иска повече.
Чувстваме се длъжни да го защитим,
защото той вече не може да го направи сам.
Не мисля, че можеш да защитиш, когото и да било в обстановка,
когато до теб стои Пол Даниелс.
Вие бяхте ли почитател на "Куийн" и Фреди Меркюри?
Не, защото не съм привърженик, на каквато и да е музика.
Не се потопих в музиката - както ти спомена, а в магията.
Какъв тъпанар!
Може ли да добавя, че не уча на магии никого от кралското семейство,
както пишеше във вестника тази седмица.
Четири години, откакто почина, Фреди Меркюри - вокалът на "Куийн".
Понастоящем, използвайки комбинация
от неговата предвидливост и чудесата на съвременната звукозаписна техника,
ще бъде издаден нов албум на "Куийн" в който пее Фреди Меркюри.
Да запишем този албум бе монументално начинание.
Назовахме го "MADE IN HEAVEN".
Мисля, че колкото и да е странно това е един от най-добрите ни албуми.
Беше като зимна приказка,
появила се някак си от онова безнадеждно състояние.
Защото осъзнавахме, че ситуацията ни притиска
и се опитвахме да извлечем максималното от всеки един момент.
Усилията ни произхождаха от факта, че на Фред му оставаше малко време.
Целият албум е като една фантазия.
Сякаш сме заедно и се забавляваме, но разбира се,
ако се вслушате ще разберете, че в повечето моменти това не е така.
Просто е изградено да звучи по този начин.
Сякаш там в студиото беше в състояние на кома.
Познаваме се отдавна и добре, и споделяхме, че не изглежда добре,
но че сигурно не е най-лошото.
Просто си стояхме там.
Сега, когато това е минало слушам албума и той е чиста наслада.
На първо място, 5 години след първоначалната си издаване
е песента на Фреди Меркюри - "Living on My Own".
Последното, което ми каза, бе:
"Можеш да правиш каквото си искаш с музиката, образа и живота ми.
Каквото и да е. Но, не ме прави скучен!"
Когато реших да направя ремикс
на "Living on My Own" се обърнах към "EMI"
и им казах, че трябва да го направим с тази чудесна песен.
Те не бяха съгласни, защото считаха албума за неуспех.
Казах им, че в такъв случай ние ще го направим сами.
Ремиксирахме го и го сглобихме самостоятелно,
а звукозаписната компания преиздаде песента,
едва когато тя се превърна в танцов хит в европейските дискотеки.
Получих около 120 писма изпълнени с гняв
от заклети почитатели, които ме упрекваха
за наглостта ми да преработвам неговата музиката.
Причината да го направя бе, че Фреди, винаги е заявявал ясно,
че не е толкова превзет относно това, което предлага.
За него то бе еднократна печалба.
Песните са като да си купиш нова дреха.
Обличаш я и после я захвърляш. Постоянно се пишат нови песни.
Добре де, има и някои класически изключения, но що се отнася до мен
го възприемам като предпоставка за създаването на нови песни.
Другото остава в миналото.
Фреди Меркюри, казваше, че песните му са за "еднократна употреба".
И той е бил или скромен или неискрен.
И в двата случая е грешал, защото песните му
устояха напълно на изпитанията на времето.
Може и да са били написани за забавление,
но те всъщност означават много за множество хора
и ще бъдат слушани дълго след като всички нас ни няма.
Сега, когато наближава 25 год. на песента "Барселона",
изглежда подходящо да се направи това,
което съм сигурен, че Фреди би искал да стори,
ако тогава имаше необходимия кураж. Мечтата да запише албумът
с пълен оркестър, а не само на клавишни инструменти.
Стюард Морли, музикален режисьор на "We Will Rock You",
се върна към албума
и решително го оркестрира за пълен 80 членен оркестър.
После към музиката ще монтираме гласовете на Фреди и Монсерат.
Ще реализираме албумът, който заслужаваше да бъде издаден
още тогава, при условие, че имахме куража за това.
Превърна се в такъв успех,
че надмина продажбите направени преди смъртта му.
През 1992 г. в Барселона се проведе олимпиада
и песента се изкачи до второ място.
С това бе постигната основната цел, но стана след смъртта на Фреди.
Фреди бе срамежливец,
който се притесняваше за кожата си, за зъбите си, как изглежда.
Но той преодоля всичко, за да се превърне в този рок кумир.
Мислиш ли, че ще отидеш в Рая?
Не! Не го искам. - Не го ли искаш?!
На, в Ада е много по-добре.
Поимисли си за интересните хора, с които ще се запознаеш там.
И ти ще бъдеш там.
Той създаде онзи образ, който показваше пред публиката.
На скандален шоумен и т.н., но в същността си
той беше великолепен, възхитителен музикант и мисля,
че хората забравят това качество на Фреди Меркюри.
Как би искал да бъдеш запомнен? - О, не знам това.
Нямам представа. От тях зависи. На кого ще му пука след смъртта му?
На мен няма да ми пука.
ДОПЪЛНИТЕЛНИ СЦЕНИ
Албумите ти са изпратени навсякъде по света, Фреди.
Имаш ли да кажеш нещо на радиостанциите в Австралия?
С нетърпение чакам да ги предизвикам с новите си облекла.
А за тези в Бразилия?
Да *** слушайки песните ми.
Послание към станциите в Япония.
Япония, дръж се!
Имаш ли нещо за станциите в Мексико?
Не!
И защо не? - Защото изобщо не ме интересуват.
И на края за тези в Швеция.
Майната им на всички останали. Това е.
Забрави за Тибет.
Майната му на всичко. Това беше.
превод и субтитри: ВРА