- Кубинска е. - Какво ще ми кажеш?
Имаме съвпадение.
Джо, имаме поредица.
Същото оръжие, стил. Никаква ДНК.
Нито една улика.
Вече го каза. Правя всичко, което мога.
Скапан задник.
Мамка му.
Трябва да се срещна с него.
Джо.
Мисля, че допускаш грешка.
Имаш право на мнение.
Ще бъда по-ясна.
Мисля, че допускаш огромна грешка.
Време, ресурси и какво? Пълна неизвестност...
- Това е кофти ситуация. - Без неизвестноста.
Работили сме преди и всъщност ми е приятел.
- Каза, че е неуравновесен. - Не съм, Катрин.
Казах, че е имал тежки моменти.
Не е момента да разчитаме на чудеса.
Ще се убедиш, че поне едно от тях си заслужава.
По дяволите, виждаш ли това?
Цялата тази природа.
От кога живее тук?
Две години. От както Ема - дъщеря му почина.
Левкемия. В ръцете му.
Отказа се от практиката си. Отказа се от всичко.
Какво е станало с жена му?
Истината за трагедиите е,
че понякога сплотяват хората...
...а друг път ги разделят.
Тук е.
Ще останеш ли в колата? Искам да говоря насаме с него.
- Да ме беше оставил в града? - Бих могъл...
Но щеше да пропуснеш цялата тази красота.
Да?
- Джон? Джо съм. - Знам.
Ще отвориш ли? Искам да поговорим.
Не съм заинтересован.
Джон, карал съм три часа до тук.
Познаваш ме добре. Няма да си тръгна.
Ако трябва да вляза с вратата ще го направя.
Като таралеж в гащите си.
Да, вече съм го чувал.
Писах ти преди година. Получи ли писмото?
Да.
Какво пишеше в него, Джон?
"Никой родител не трябва да надживява детето си."
- Значи тук си се окопал. - Аха.
Добре си се остановил.
- Навън е прекрасен ден. - И аз така чух.
Не излизаш често май?
- Искаш ли сода? - Не, благодаря.
Нямам цигари.
Спрял съм ги от няколко месеца.
Новата ми страст.
Как са Лора и детето?
Добре са. Благодаря.
Имаш ли новини от Елизабет?
Не.
Ще имаш.
Наистина се радвам да те видя...
Но имам проблем, за който се нуждая от помоща ти.
- Мога да ти разкажа за жертвите. - Не съм заинтересован.
Между другото коя е приятелката ти?
Верният ми партньор, агент Коулс,
която явно не слуша когато и се казва нещо.
От службата е, Джо.
Мисля, че трябва да приемеш обаждането.
Извини ме, Джон.
- Здравей. - Здравей.
- Донесох документацията. - Не е трябвало.
Агенцията промени начина
по който се документират случаите.
Вече са доста по-разбираеми.
Какво облекчение.
Трябва да тръгваме.
Три убийства. Идентични.
Агент Коулс.
Оставям ги тук.
Джон.
Наред ли е всичко?
Ако промениш мнението си...
...знаеш къде да ме намериш.
- Здрасти, Джо. - Джон.
Не обещавам нищо.
Може да остана ден. Може за седмица.
Договорихме се. Без обещания.
- Знаеше, че ще се върна, нали? - Силно се надявах.
Помниш ли агент Коулс? Всъщност д-р Коулс.
- Има докторат по...? - Психопатология.
И тъкмо да стане професор и взехме, че я вербувахме.
- Предала си академията за това? - Е, дадоха ми пистолет.
Уха! Секси.
Двамката ще сте страхотен отбор.
Джон, усещаш, когато някой се готви да стори нещо.
Вземи това и го пази докато не излезем.
Д-р Кланси, преди да се качим, с цялото ми уважение,
знайте, че нямам и грам доверие в хора занимаващи се с паранормално.
Мисля, че са чисти измамници. Имате ли проблем с това?
Абсолютно никакъв. И аз мисля така за психолозите.
Сеанс и давай парите.
Подай им пръст и ще ти отхапят цялата ръка.
Който го е казал, явно никога не е срещал добър такъв.
Казал го е Зигмунд Фройд.
Както казах, страхотен отбор.
Прилика 1: Начин на извършване.
Всяка жертва е убита с убождане в черепа
причинено от пет инчов инструмент.
Директно в малкият мозък.
Мигновенна смърт. Безболезнена.
- Снимките са от след смърта. - На някой изглеждат като живи.
Прилика 2: Безгрешно.
На местопрестъпленията няма открити ДНК, влакънце или косъм,
- отпечатъци, нищо. - Няма и свидетели.
Живели са в охранявани квартали. Няма следи от влизане с взлом.
За псхологията е неразбираемо. Няма географски, хронологичен
или астрологичен модел за подобен тип убийствата.
Не са били ограбени.
Трябва да пипаме много внимателно.
Джон?
Джон.
Да.
Робърт Елис, момчето от Маунт Плезънт.
Докато е ядял сладоледът си.
Откъде ще започнеш, Джон?
Ами...
...от началото?
Домът на г-жа Етъл Джаксън. 69 годишна.
Живяла е сама с трите си котки. Редовно посещавала църква.
Хазяйката и се разтревожила, след като два дни не я видяла.
Намерена е убита в този стол.
По телевизора е вървял готварски канал.
А бележката, която търсихме по-рано
беше тук. На масата.
Жена ми. Трябва да вдигна.
Скъпа...
- Какво мислиш за бележката? - Като психиатър?
- Да. - Класическа загадка.
"В две думи ще ви кажа кой съм, какво правя и как живея. Мога ли?"
Подигравателен въпрос целящ заблуда.
Искащ разрешение да се разкрие, но не възнамеряващ да го стори.
Игра играна от един единствен човек. Пасианс.
Или е нещо повече?
Вик за помощ?
Индикация за раздвоение на личноста,
в която разказвача пита едновременно и себе си и нас,
кои са всъщност? Но, не. Това не кореспондира с престъплението.
Доста последователно и ясно.
Имаме нещо друго тук.
Сякаш търси някой.
- Е? - Харесвала е шапки.
Ей, как върви?
Фантастично.
Катрин работи над пълният профил базиран на бележката.
- И ще го завърши в къщи. - Става.
- Ще се видим утре. - Добре.
Джон.
Да те черпя вечеря? Най-доброто място в града.
Трябва ли ми специално облекло?
По дяволите. Не! Имам връзки.
По дяволите. Добро е!
- Джон? - Не, благодаря.
- За Джон. Още един. - Готово.
Синът ми има проблеми в училище. Прибра се облян в сълзи.
- Някой го тормози? - Да.
Не знам какво да правя.
Ами не знам. Прегърни го. Разкажи му виц.
- Виц? - Да. Виц.
Не знам вицове. Сериозно, Джон. Хайде.
В името на приятелството ни. Разкажи ми виц.
Аз? Не знам вицове.
Добре. Знам един...
Г-жа Джоунс...
страдала от рядко заболяване на сърцето.
Лекарят и изписал мъжки хормони, по две хапчета на ден.
След месец, тя отива при докторът и казва...
"Лекарството направи чудеса със сърцето ми.
Но ми растат косми. На места, където никога съм нямала."
"Не се притеснявайте. Това е нормално. Къде точно?"
"На топките ми докторе. На топките".
Смешно е, нали?
Не мога да разкажа това на малкото си момче.
- Използвай "тестиси". - Това не го прави по-приличен.
Просто биология.
- Вица е добър. - Така е.
Струва ми се, че ти хареса.
Езизабет ми сподели защо се е влюбила в теб.
- За какво? - Заради усмивката ти.
- О, усмивката. - Не е заради вицовете ти.
Джон, ще си получа ли сандвича все пак?
Днес като си тръгвахме от Етъл Джаксън,
- Беше попаднал на нещо. - Хм.
Стига, Джон. Кажи ми. Какво знаеш?
Искам да сложа край възможно най-бързо на това,
но трябва да ми кажеш какво виждаш.
Не знам все още.
Джон...
Джон.
Получихме анонимно обаждане
преди час предлагащо доста конкретна информация за убийството на Питър Уорд.
Имаме адреса. Периметърът е подсигурен. Чакат само нас.
Чисто!
Джо. Виж това.
Какво мислиш?
4:16. Стих от библията?
Не, това е час.
Преди четири минути.
4:16 точно.
Часовникът ти избързва.
По дяволите. Той е тук.
- Добре ли си? - Да. Давай.
Г-жо Реймънд? ФБР.
Ще спре ли някой това?
- Бинго. - Рана отзад на тила.
- Познато. - Мъртва е от 5 или 6 часа.
- Извършителят трябва да е наоколо. - Тръгнал си е преди часове.
Може ли да излезете за малко?
Благодаря.
Джон.
Същият шрифт като на бележката на Етъл Джаксън.
Аха.
- Добре ли си? - Мамка му.
- Давай. Огледай. - Може ли да я пипна?
Да.
Дейвид.
Дейвид?
Най накрая. Влизай.
Изтрий ми гърба.
Джон?
- Добре ли си? - Да.
- Какво видя? - Не съм сигурен.
- Добре. - Какво?
- Не докосвайте водата. - Защо?
Не съм сигурен защо.
Джо? Имаме заподозрян.
- Кой? - Дейвид Реймънд.
Съпругът.
Казва, че е бил в бара цялата нощ.
Барманът и дъхът му го потвърждават.
- Агент Коулс, готова ли сте? - Да, сър.
Искам ти да водиш разпита.
Г-н Реймънд, кафе?
- Беше дълга нощ за всички ни. - Благодаря.
Ако не възразявате...
...ще започна направо. Става ли?
- Г-н Реймънд. - Да?
За съжаление ви информираме, че съпругата ви Виктория
е умряла тази нощ.
Господи.
Исусе Христе.
О, Господи. Господи...
Г-н Реймънд...
...видян сте да напускате сградата снощи
в превъзбудено състояние. Ще ни кажете ли защо?
Оставила ли е бележка?
Оставила ли е?
Г-н Ремънд, съпругата ви е била убита.
- Какво? - Супругата ви е убита.
Не е оставяла бележки.
Не! Не! О, Господи!
- Какво си помислихте, че се е случило? - Не се е самоубила?
Защо помислихте така?
Писмото, написах... Написах и писмо.
- Това ли? - Не. Какво е това?
Не сте написали това?
Оставих и писмо.
Какво пишеше?
Дейвид?
"Не съм искал да те нараня или предам..."
Дейвид? Какво пишеше в писмото?
Напуснал я е.
Напуснах я.
Добре.
Напуснал си я. Защо?
Срещнал е някой друг.
Срещнях някой друг.
Заради друга жена?
Да.
Лъже.
О, Виктория. Толкова съжалявам.
Може ли да поговоря с г-н Реймънд?
- Д-р Кланци... - Джо?
- Добре. - Благодаря.
Казвате истината или поне част от нея.
Не сте убивали супругата си г-н Реймънд?
Не.
Но сте убеден, че бележката ви щеше да я накара да посегне на животът си.
Съпругата ви е била емоционално нестабилна.
И бележката ви е казвала, че я оставяте заради някой друг.
Но сте пропуснал да споменете, че става дума за мъж.
От къде по дяволите знаете това?
Имала е СПИН.
Прав ли съм?
Кръвта и се оказа заразена.
Затова ли беше: "Не докосвайте водата."
Искам да погледна документацията отново.
7:30 е. Семейството ми е будно. Закуска?
- Да. - Да вървим.
- Благодаря. - Благодаря, Лора.
- Трябва да се храниш. - Слушам, скъпа. Благодаря.
- Чудесно семейство, Джо. - Да, такова е.
Опитвам се да прекарвам повече време заедно.
Видяхме се с Елизабет.
- Така ли? - Поддържаме връзка.
- Чудесно. - Още те обича, Джон.
Добре. Та... Какво мислиш?
Всички са били неизличимо болни.
- Това е последователност. - Проучихме го. Не издържа.
Етъл Джаксън. Перуки, шапки...
- Била е на химеотерапия. - Преди три години.
Беше чиста, Джон.
Никой не е напълно чист след това.
В 80% ракът се завръща. Каквото и да правят е трудно да се излекува.
И?
Питър Уърд е имал болеста на Лу Гериг.
А това е бавна и мъчителна смърт.
Виктория Реймънд е страдала от самоубийствена депресия,
самонаранявания, свръхдози и т.н.
- Приключихте ли със закуската? - Да, мамо!
Ей. Раницата!
Да.
Кажи довиждане на Джон.
- Довиждане, Джон. - Довиждане, маймунке
Дай прегръдка.
- Чао, тате. Ще се видим после. - Да. Хубав ден.
Добре.
- Лека работа. - Чао, миличък.
Да кажем, че съм съгласен за Етъл Джаксън и Питър Уърд.
Но ето къде теорията ти може да се провали:
Робърт Елис. Момчето е било здраво,
но родителите му не вярват в медицината.
Няма медицински картон.
- Да поговорим с тях тогава. - Добре.
Забрави ли за уговорката ти?
Правилно. Имам разговор с директора в 9:00,
който очаквам с нетърпение. Катрин ще те вземе.
Добре.
Д-р Кланси...
Как се отнасяте към това?
Към кое?
Към дарбата ви?
Далновидност, ясновидство, предчувствие?
О, смешна работа.
Не, сериозна съм.
Какво точно виждате?
Бъдещето?
Парчета от бъдещото и миналото.
Но винаги е еднакво в края.
- Мистика? Религия? - Не. Аз съм учен.
Вярвам във физиката...
биохимията и това е.
Каквото и да е, имам един вид луксозното издание на това,
което хората наричат интуиция.
Виждате ли нещо в момента?
Какво? Относно вас?
Да, предполагам.
Не. Нищо.
- Абсолютно нищо? - Абсолютно.
Просто нищо.
Напълно нищо.
Как върви разследването?
Имаме напредък.
Вярваме, че знаем защо е бил убит синът ви. Защо е бил избран.
Г-н Елис, имам няколко въпроса но не искам да ви разстройвам.
Всичко е наред. Питайте. Искам да помогна.
Помните ли преди убийството, дали с Робърт
всичко е било наред? Беше ли здрав?
- Идеално здрав. - Оплаквал ли се е от болки?
Проблеми с активноста съпоставена с другите момчета в училище?
Недостиг на въздух?
Не. Не.
- Внимателно. - Разбира се.
Бил е скулптор?
Да. Харесвше му.
Имаше прекрасни ръце.
Съжалявам, г-н Елис.
- Прекрасни са. - Благодаря.
Какво е станало с тази?
Събори я, може би ден или два преди...
Как я събори?
Не помня. Децата са непохватни понякога.
А Робърт?
Ами...
Понякога. Разливаше чашата си по време на вечея...
- Говориш с тях? - Току що дойдоха.
Хванахте ли го?
Не.
- Тогава какво правите тук? - Г-жо Елис...
Имаше ново убийство снощи.
Убедени сме, че е същият човек, който е убил и синът ви.
Всички жертви са страдали от заболявания...
- Робърт беше на 12. Не беше болен. - Искаме да проверим това.
И как ще го сторите?
Ще извършим аутопсия.
Ще изровите тялото му, ще го нарежете и човъркате в него?
Да, ще го сторим.
- Кой сте вие? - Аз съм доктор.
Не беше болен.
Но дори и да беше, нямаше да му трябва човек като вас.
Съдба е.
Просто някой хора нямат смелоста
да приемат мъдроста на Бог.
Напълно съм съгласен с вас, г-жо Елис.
Познавам възможностите на медицината.
Диагностицирал съм много пациенти със смъртоносни заболявания.
Като собствената ми дъщеря. Имаше левкемия.
Две години ходих до болницата всеки ден.
Гледах как страда.
Всяка процедура, всеки тест, бяха напълно безполезни.
Един ден тя си отиде.
И това бе всичко.
В края на крайщата, това бе вид благословия.
Та поназнайвам нещо за съдбата, г-жо Елис.
И няма да използвам лекарства, за да променям Божия план.
Просто искам да разбера, защо синът ви е бил убит.
А медицината ще ми помогне, да разбера това.
Което ще ми помогне да хванем човека,
убил малкото ви момче.
Д-р Кланси, имате факс. Спешен е.
Какво става?
Проверете церебралният лоб.
Какво е това?
- Е, имате отговор. - Какво?
Мозъчен тумор. Като грахово зърно.
Скрит в церебралният лоб.
Джон?
Господи!
- Джон? - До тук съм. Приключих.
Факса? Какво пишеше?
Не знам. Беше спешен и конфеденциален.
Прекалено добре са те обучавали.
Джон!
Проклятие! Трябва да обясниш на някой какво става!
- Вървим право към капана. - Какво? Трябва да ми кажеш.
Той е с крачка пред нас. И правим точно това, което иска от нас.
Схващаш ли?
Дотук съм.
Д-р Калнси?
- Здравей. - Здравей.
- Ако не възразяваш? - Давай.
Та намерихме тумор...
за който никой не е можело да знае.
Направихме връзка между убийствата,
за което признавам, че никога нямаше да се сетя.
И вместо да продължим напред, една крачка по близо,
напускаш аутопсията за която лично ни помоли
просто ей така, без обяснения.
Стягаш багажа и си тръгваш.
Извини ме, Кланси...
Но мамка му, какво става?
"Кой съм аз?
Ще ви разкажа кой съм, какво правя и как живея."
Гатанката?
- Не е гатанка. - Какво е?
"Le diro con due parole, chi son, e che faccio, come vivo."
- От "Бохемите" на Пучини е. - Убиеца харесва опера?
Страшно ми помогна.
- Благодаря ти, Кланси. - Не.
Аз харесвам опера.
Слушах тези строфи докато четях записките ти.
- Не схващам. - Той знае, че слушам такава музика.
Знаел е, че ще ме помолиш за помощ.
Знаел е, че ще пристигнем точно в 4:16.
Защото знае всичко.
Виждаш ли... Той е като мен. Вижда нещата.
Само, че е по-добър в това.
Доста по-добър. Ела, прочети това.
Ела, прочети!
"Д-р Кланси,
проверете целебралният лоб."
Добре.
Заради това ли бягаш?
Победен си.
О, не.
Този човек е доста над нивото ми.
Не мога да го спра, но по-важният въпрос е...
Трябва ли наистина да бъде спрян? Жертвите са били пътници.
Не ги убива от принуда, гняв или...
някаква психоза.
Не. Пурата, сладоледа, коктейлите, цветята във ваната...
Въобще всичко. Той е гениален.
Убива ги с доброта.
Схващаш ли? Убийство от милосърдие.
- Глупости! - Дали?
- Това е убийство. - Аха.
Спестява им доста страдания.
Ако беше дъщеря ти, би ли казал пак същото?
Съжалявам. Не исках да...
Просто...
Знам как е починала дъщеря ти.
Но всички умираме някой ден, нали?
Така, че...
...толкова ли е ужасно, че не можеш да говориш за това?
Добре!
Ето какво не съм ти казал.
Загубила си девственоста си с пиян студент на име Брус
на задната седалка в колата му когато си била на 17.
Не си го харесвала особенно.
После е повърнал върху теб.
Пет години след това си имала приятел, Кевин.
Извинявай, Гевин.
Година по-късно
си забременяла от него.
Не е искал бебето. Ти, да. И за това те е напуснал.
Девет месеса по-късно бебето се е родило.
Малко момиченце. Аманда.
Но в един момент си решила да я дадеш за осиновяване.
Това разбива сърцето ти.
Прави те безчувствена.
Два пъти в годината за рожденните дни на родителите ти, Дорийн и Франк,
на 16 ноември и 23 октомври,
им се обаждаш в Синсинати,
казваш им, че ги обичаш, а те отвръщат "И ние те обичаме, зайче."
След това изплакваш сърцето си на възглавницата от гъши пух.
И в момента ме ненавиждаш, че ти казвам всичко това.
Но знаеш ли какво, агент Коулс? На никой не му пука.
Да продължавам ли?
Давай.
Какво друго си видял за мен?
Прибери се в къщи.
Просто се прибери.
Търсете.
Мили Боже.
Жертвата е мъж, между 18 и 35.
Вероятно психично болен.
Ниска лична хигиена.
Не особенно социален.
Артистичен темперамент.
И за Бога, намерете другата част на дрехата.
Сексуална мотивация, много насилие.
Нищо общо с нашият човек.
Полицай!
- Джо. - Джон.
Джон!
Навярно си прав.
Може би не можем да го хванем. Навярно...
Може би това е, което иска. Но намерихме следа.
Мисля, че е добра. Искам да я видиш.
Смятай го за лична услуга.
Знай, че нещо много лошо ще се случи.
Факса ти е изпратен през интернет от анонимен сървър.
Имаме проблем с проследяването му.
Дойде и анализа от водата във ваната на Виктория Реймънд.
Съдържа вируса на СПИН, но това вче го знаехме.
Но открихме и токсин от безгръбначно животно.
Змийска отрова. По цветята.
Джон, трябва да попитам. Знаеше ли за всичко това?
Или го видя сега в съзнанието ми?
Пристигнахме.
О тук са дошли цветята.
Ей.
Дължа ти извинение. Ще ти обясня по-късно.
- Добре ли си? - Джон.
Да.
Кажи.
Не трябва да го правят.
Насам!
Вече е късно.
Изглеждат отрязани.
Ще се обадя за специалист.
- Джон? - Да?
- Готов ли си за това? - Разбира се.
Ето там.
Долната част от дрехата.
Мамка му!
Върви да доведеш Отис!
Отивам.
Открихме другата половина от дрехата в контейнера.
Цялата в кръв от жертвата. Бях сигурна, че не е нашият човек.
Все още нещо не е наред.
- Отис е тук. - Кой е Отис?
Освен теб,
другият ни най-добър помощник.
Отис! Хайде момчето ми.
- Къде е предмета? - Ето го.
Давай момче. Намери го.
Давай! Движи се!
Искам да отцепите периметъра. Движим се към Ривърсайд.
- Още колко ще го следваме? - Колкото се налага.
Нямам доверие на това. Или е безполезно или...
ни води към капан.
- Не трябва да следваме следата ли? - Не.
Трябва да я следваме разбира се. Просто е странно.
Давай!
Възможна локация на субекта. Искам всички налични единици!
- Нсиш ли жилетка? - Разбира се. Всички носим.
Давай! По-бързо!
По двама на всеки изход. Шестима влизаме.
Давай.
Влизай!
Нагоре по стълбите.
Чисто.
Нагоре.
Чисто.
Отвори! Вратата в ляво.
Коридор. Вратата в ляво.
Вратата в дясно.
ФБР! Отворете!
Давай.
ФБР! ФБР!
Стой от ляво!
- От ляво е чисто. - От дясно също.
Чисто!
- Оу! - Ти ли живееш тук?
- Тук ли живееш? - Това е студиото ми.
Как се казваш?
Лайнъс Харп.
Знаеш ли кой държи студиото отсреща?
Не... Никой.
- Терпентин? - Художник съм.
Страхотно. Би ли направил крачка навън?
Може ли да заключа първо?
Не. Излез навън.
Жаби.
Стой!
- Имаме ранен! - Джижи се! Линейка!
Ранен агент!
Заподозреният бяга!
Скочи през прозореца! Слизам долу!
Попречете му да избяга!
- Какво? - Как изглежда?
Не е добре. Извикайте линейка! Веднага!
Тръгвай с Катрин.
Отивай и го хванете!
- Нещо? - Нищо!
Имаме ли нещо? Нещо?
- За какво да гледам? - Нямам си на идея!
- Бял мъж... - На ляво!
- Тук? - Точно тук.
Насочете се на запад...
- Преследваме го. - Дайте ни описание.
- Дясно! - В момента не можем.
Такси. Откраднал е такси.
Трябва ми номера.
- 5M43. - Там!
Ей!
Внимавай!
Ще го изгубим!
Ей!
- Завий в лвяо. - Движи се направо!
Казах в ляво!
- Спри! - Стой си на мястото!
- Спри колата! - Ще го хвана!
Спри шибаната кола! Какво ти става?
- Ще избяга. - Просто чакай.
- Искаш да избяга ли? - Млъкни!
Хайде! Хайде!
Давай!
- Добре ли си? - Да. А ти?
Да.
Къде е?
Полицай!
Ти не си той.
- Искал си да го видиш? - Да.
- Ти ли го спипа? - Не, Катрин го направи.
Браво на нея.
Не е нашия човек, нали?
Не.
Беше прав.
Играе си с нас.
Давайки ни този психопат.
И сега...
Отново си поигра с нас.
Рак в последен стадий.
Знаеше за това, нали?
Знам.
Оценявам, че не се наложи да говоря за това.
Диагностицираха ме...
...преди няколко месеца. И...
Прекалено късно е за да се направи каквото и да е.
Ще...
Наглеждаш Лора и момчето ми от време на време, нали?
Разбира се.
По дяволите, Джон!
Не съм готов да умра.
Предполагам...
Бях планирал нещата. Очаквах го.
Но не и толкова бързо. Знаеш...
Има толкова неща, които трябва да направя.
Да се преместим с Лора някъде другаде.
Да науча момчето ми да шофира.
Винаги си бил слаб шофьор.
Така си е.
Исках да се справя по-добре от баща си.
Знаеш, ние...
Искаме толкова много от живота.
И понякога го получаваме.
Аз го получих.
Но не ми остава много. Нямам време.
Е, ти направи доста неща през живота си.
Приятелю.
- Не са достатъчни, Джон. - Но ги направи.
Не.
Хубаво е, че се върна?
Ей.
Кажи ми някой от тъпите си вицове.
Тъпи вицове? Кога ще те откажа? Ще те накара ли да се засмееш?
Наистина. Ще ти е трудно.
Тази усмивка.
Направи ми услуга. Отнеси я на Елизабет. Става ли?
Направи го за нея.
Съжалявам за нещата, които ти казах снощи.
Искаше да ми разкажеш нещо в парка.
Какво?
О, спомних си.
Беше...
...красив слънчев следобед на 24 юни 1990 г.
Наблюдавах дъщеря си играеща си в градината.
Всички пееха "Честит Рожден Ден".
Ставаше на шест.
Хлапетата си прекарваха страхотно.
И изведнъж, то бе там. Видях го...
Застана зад нея. Зад Ема.
Просто сянка.
Джижеше се като завеса
на полъха на вятъра.
Знаех, че не е илюзия. Усещах присъствието му.
Вътре в мен. О, Господи.
Беше странно.
И тогава просто изчезна. И...
Не споделих с никой. Дори със съпругата си, Елизабет.
Но нямах никакви съмнения какво означава това.
20 години по-късно, точно на същият ден, дъщеря ни ни звънна.
Беше четвъртък. 9:23 ч.
Казах си, "Добре. това е. Случва се."
Дойде диагнозата,
левкемия,
последвана от две годишно агонизиращо лечение.
А след това дойде най-лошият ден в животът ми, когато тя...
...почина.
И вече я нямаше.
Ема.
И на третият ден, Той се надигна от мъртвите,
както бе казано в писанията.
Възлезе на небесата
и седна от дясно на Отеца.
Ще се върне в слава,
за да съди живи и мъртви.
И царството му ще е безкрайно.
Амин.
Кевин, ела малко.
Знам.
- Нещо друго? - Още едно от същото.
Чакам тази среща от доста време.
Най-накрая, лице в лице.
Заповядайте.
- Може ли и едно за мен? - Разбира се.
Джон, всеки живот, който отнемам,
е живот спасен от немислима болка.
Виждам болеста в тях. Очакващото ги страдание.
Превиващи се в агония.
Чувам виковете им, молейки за края.
Те молят за това, Джон.
И аз изпълнявам желанието им.
Нещо повече.
Правя го преди още да знаят, че ще го пожелаят.
Преди болката да ги връхлети.
Виждам близките им. Винаги има аутопсия.
И когато се установи състоянието им
виждаш как шока бива заменен от облекчение.
Чувам ги как казват,
"Благодаря на Бог, че не страда."
"Че нямаше болка."
И в края са благодарни за това, което съм сторил.
Затова помогнах и на приятелят ти Джо.
Очакваха го 73 дни изпълнени с непоносима болка.
А ползите, които семейството му ще получи от това?
Ако бе починал от естествена смърт? Никакви.
Сега съпругата му ще получи помощ. Ще изпрати синът им в колеж.
За да сме точни, в Станфорд.
Мислиш ли, че Джо нямаше да приеме такава сделка?
Моля те, не си го и помисляй.
Нося пистолет.
- Въоръжен е! - Оръжие! Залегнете!
Пусни пистолета!
Виждал съм всички възможни развои на тази среща.
И си тръгвам невредим във всеки един от тях.
Един не завършва добре за сервитьорката ни,
което ще е жалко. Смяната и приключва след няколко минути.
Не се наслаждавам на нещата, които върша. Не е фетиш.
Става дума да дадеш на умиращия шанса
...да си отиде с достойнство.
Най-големите прояви на обич, понякога са най-трудни за изпълнение.
Защо нищо не казваш?
Знам. Трудно е да го осмислиш.
Това не трябваше да се случи.
Друг път ще продължим. Има пистолет!
Не аз, той! Пуснете ме! Хванете го!
Пиеше бира но не беше алкохолик.
Имаше белег отпред на лицето.
Леко назъбен белег.
Всички неразкрити убийства за последните 10 години
с неизличимо болни жертви.
- Колко са? - 7. Без острие в мозъка,
но всички са били безболезнени.
- Отрови, газ. - Всички са местни?
Искаш и статистика за страната?
Така ли го виждаш?
- Джон? - Свързани сме.
От един вид сме. Изглежда ли ти познато?
Страх ме е.
Оставила ли е бележка?
Концентрирай се, Джон.
Фокусирай се.
Джон!
- Полицай! - Страх ме е.
Просто... се фокусирай.
Концентрирай се.
Фокусирай се.
62 за последните 10 години.
Мамка му!
Пусни пак търсене. Махни филтрирането.
Виж за други неразкрити през същият времеви период.
Убиецът е знаел, че са болни, когато всеки друг не е.
Търси всичко за описание сходно с:
Мъж, 30 годишен, отпред на челото с белег от операция.
Дай ми всичко...
Всичко на което попаднеш.
Тълкувай го в смисъл на "Поздравления, партньоре."
Ще ме повишават!
Това е, което получаваш за 20 минутен разговор с верния човек.
Ще съм най-младият съдружник в историята на компанията.
Сподели това на приятелите си.
Не знам... Донеси ми ги в понеделник?
Каквото сметнат за нужно.
Как да я запазим? Има ли,
има ли начин,
затвор или окови, или ключ да я заключи,
красотата, красотата, да не изчезне нявга.
"O is there no frowning of these ranked wrinkles deep down?
На разстояние от тез посланници...
Вестителите на скръбтта, крадат нюанси.
Но не, там няма никой.
И дълго няма да си ти това, което си сега.
Прави това, което можеш. Прави това, което трябва.
Мъдроста е рано тъй да те отчайва.
Така че, започни..."
- Здравей, Джон. - Здравей, Чарлз.
"Тъй безсилен си да спреш, ти годините и белите коси,
бръчките и покривалото над теб,
гробище и червеите в теб."
Както и да е, беше прав за мен.
- Бях... как беше думата? - Объркан.
Бърках за теб. Но вече, не.
Нямаше право да отнемаш час, минута,
дори секунда от оставащото време на приятелят ми - Джо.
Не мисля, че някога си познавал истински някой умиращ.
Гледайки го как се мята по ръба на ужаса
опитвайки се да задържи живота в себе си.
Но ако си познавал, навярно знаеш в самият край, всеки миг...
...колко е безценен.
В такава ситуация дори и болката сама по себе си,
може да бъде красива. Знаеш за какво говоря?
Това ли усети дъщеря ти в края?
Беше ли...
- ...болката и "красива?" - Е, приятелче,
страхувам се, че никога няма да разбереш това.
- Кои по дяволите сте вие? - Сядай и млъквай.
Не виждам да дърпаш спусъка.
Аз също.
- Не е в стилът ти. Не е милостиво. - Не?
Куршум в главата е по-добре от това, което го очаква.
На Джефри, който е тук...
му предстои сериозна среща с неврофиброматозата.
И тя ще го превърне в гърчещо се, деформирано чудовище.
Утре вечер след няколко коктейла, приятелката му ще забременее.
А истинската прелест на тази болест е, че е наследствена.
Има 50% шанс, детето да я наследи, но мога да ти кажа веднага...
... ще я има.
- Какво е неврофиброматоза? - Искаш да му подариш страдание?
Да погубиш три живота наведнъж,
заради собствената си морална преценка?
Не можем да си играем на Господ.
Не ме интересува да съм Господ.
Не съм впечатлен от работата му.
Всичко е наред.
Погледни се. Толкова си объркан.
Дори не знаеш кой от двама ни ще стреля пръв.
Но скоро ще разбереш.
Извикай си линейка. Отровен си.
Трябва ти болница. Повръщай, клизма, пий мляко.
Късмет.
Мисля, че го пипнахме. Дойде резултата.
Засякохме пистолета. Закупен е от Чарлз Амброуз.
Човече. Да вървим.
Концентрирай се, Джон.
Някой ще умре тази вечер.
Не ме губи.
ФБР! Отваряй вратата! Вратата в ляво!
Движи се! Чисто!
Какво е това място? Без обзавеждане? Нищо?
Хубава гледка.
Слушай!
Катрин!
Кой е Чарлз Амброуз?
Кой е той всъщност?
- Как го прави? - Търсите го.
Трудно детство изпълнено с насилие и отхвърляне.
По-късно...
Не може да се задържи на работа. Да има връзка.
- Вечният грешник. - Какво по....
Концентрирай се.
Майка ми бе винаги до мен. Баща ми никога не ми е посягал.
Няма да намерите следи от насилие в миналото ми.
Не съм радикализиран.
Не ме интересува власт или слава.
Обикновен човек, който повече не може да извръща поглед.
Не спирай.
Бог знае, че исках спокоен живот...
...далеч от всичко, което ми се наложи да правя.
Но не винаги може да избирем какви да бъдем.
Това е.
Толкова ме боли.
Страх ме е.
Полицай Пиърс. Казвам се Чарлз Амброуз.
Кажи на шефа си, че си ме срещнал. Ще е хубаво за кариерата ти.
Полицай Пиърс е.
Но сега спасителят... Е нужно да бъде спасен.
Кланси, не жеале да отговаряш, аген Коулс.
Слоумън.
Не иска да си там, когато това се случи. Но ще бъдеш.
Ще отговориш и ще бъдеш там.
Не можеш да си помогнеш.
Уличен полицай
е рапортувал за Чарлз Амброуз.
Къде отиваш? Ей! Върни се.
Ще се видим скоро.
Ето те.
- Добре дошъл. - Благодаря.
Точно както съм го виждал. Ти, аз, влакът.
Виждал си го, нали? Чувал си го? Ден след ден?
Освен ако нещо се промени.
Говори агент Коулс. Заподозряният се намира в станция Ашлънд.
Инжинер ще спре влака на станция, където ще сме и ние.
- И после? - Ще го изкараме навън.
- Съветвам те да стоиш надалеч. - Няма да го направя.
Контролираме положението. Стой настрана.
Мамка му!
Свързани сме.
- От един вид сме. - Не сме. Не съм убиец.
- Ще говорим пак за това след 7 минути. - 7 минути?
И тогава ще убиеш някой.
- Кой ли? - Мен.
Движи се!
- Давай! - Движи се!
Напред! Движи се!
Влакът е след пет минути!
Давай! Движение!
Умирам, Джон.
Не мога да продължавам с това.
Затова ми трябва някой, който да поеме грижата след мен.
Някой, който вижда болката.
Страданието. Болеста.
Има и друга причина да ме застреляш.
Концентрирай се!
Джон.
Това е. Благодаря ти.
Аген Коулс.
Станала ти е близка.
Сякаш си върнал изгубената си дъщеря обратно.
Съжалявам, но ме изгуби с теорията си, Чарлз.
Тя не попада в профилът ти. Защо би я убил?
Точно така. Няма да я убия. В перфектно здраве е.
В това е красотата. Ще опиташ да ме спреш.
Да. С един куршум. Точно тук.
- И след това няма връщане. - Съжалявам, приятелче.
Играта свършва тук и сега.
Искам 4 стрелци тук! Влака е след 60 секунди.
Давай. Движи се!
ФБР!
- Г-жо... - ФБР! Пуснете ме!
Погледни ме, Джон.
Изглежда ли ти познато?
А сега?
Виденията ти стават реалност.
50 секунди до целта.
- Визуален контакт? - Капитане.
- Възможност за изтрел? - Потвърждавам.
Ще го направи точно навреме.
- Стреляй! - Стреляй!
Мамка му! Изгубих го!
Свалете го!
Целта е блокирана.
Кажи здравей на съдбата си, Джон.
Огън!
Задръж! Задръж!
Казах ти, че ще ме убиеш.
Огън!
- Джон. - Добре ли си?
Здравей.
- Как я караш? - Говорих с хирурга.
Операцията е била успешна.
- Чудесно. - Куршумът е минал чисто.
Надявам се, да обмислиш завръщане.
Както каза Джо, страхотен отбор сме.
О не, искам си спокойният живот.
Да.
Джо би се гордял с теб.
Не плачи. Ти си от добрите.
Беше хубаво да работим заедно, Джон.
- Ще се видим после. - Ще се видим.
- Пази се. - Добре.
О, и...
Почти забравих. Ще ми помогнеш ли с това?
Постарай се да бъде доставено.
Задължително.
Джо.
Здравей, Елизабет.
Здравей, Джон.
Изглеждаш прекрасно.
Прочетох писмото ти. Няколко пъти.
Различно е от останалите.
В какъв смисъл?
Само за миналото е.
Да.
Мисля си за Ема всеки ден.
Ела тук.
Всичко е наред.
Боли.
Страх ме е.
Толкова съм уплашена.
О... Боли.
Най-големите прояви на обич,
...понякога са най-трудни за изпълнение.
Да тръгваме.
Ще се видим скоро, Джон.