Светът е променен.
Усещам го във водите.
Усещам го в земята.
Долавям го във въздуха.
Онуй, що беше, е изгубено навеки.
Защото няма живи, които да го помнят.
ВЛАСТЕЛИНЪТ НА ПРЪСТЕНИТЕ
Започна се с изковаването на Великите пръстени.
Три пръстена за елфите -
безсмъртни, най-мъдри и прекрасни от всички същества.
Седем за джуджетата -
Велики майстори на камъка и планинските тунели.
И девет... Девет пръстена за хората,
които - над всичко - копнеят за власт.
В тези пръстени бе заключена властта над всяка една раса.
Но всички бяха заблудени.
Защото още един пръстен бе изкован.
В страната Мордор, в огъня на Съдбовния връх,
Господарят на мрака Саурон тайно изкова Пръстен-господар
да управлява всички други.
И в този Пръстен вля своята жестокост и зла воля,
за да властва над всяка жива форма.
Единствен Пръстен да ги владее.
Една по една
Свободните земи на Средната земя паднаха под властта на Пръстена.
Но имаше някои, които се опълчиха.
Последният съюз на хора и елфи се възправи срещу Мордор.
И на склоновете на Съдбовните планини,
те се бориха за свободата на Средната земя.
Победата бе близо.
Но силата на Пръстена...
...беше несломима.
И точно тогава, когато всяка надежда угасваше,
принц Исилдур вдигна меча на баща си...
Саурон, враг на Свободните народи на Средната земя,
...бе сразен.
Пръстенът премина в Исилдур,
който получи шанс да унищожи завинаги злото.
Но сърцата човешки се изкушават лесно.
А Пръстенът има собствена воля.
Той предаде Исилдур на смъртта.
И онуй, що не биваше да бъде забравяно,
бе изгубено.
Историята стана легенда...
Легендата стана мит...
И цели 2500 години
Пръстенът бе изгубен за света.
Докато дочака шанс
да плени нов носител.
Безценният ми.
Пръстенът премина в създанието Ам-гъл,
което го отнесе дълбоко в недрата на Мъгливите планини.
И там пръстенът го погълна изцяло.
Той дойде при мен.
Само мой. Любим. Само мой.
Безценният ми.
Пръстенът дари Ам-гъл с неестествено дълъг живот.
Цели 500 години той тровеше душата му.
И чакаше в сумрака на пещерата му.
Мракът се промъкна обратно в света.
Полетяха слухове за сянка от Изток,
поверия за ужас, що няма име.
И Великият Пръстен долови,
че времето му е дошло отново.
Той изостави Ам-гъл.
Но се случи нещо, което Пръстенът не предвиди.
Той бе намерен от най-неочакваното същество...
Какво е това?
Един хобит. Билбо Бегинс от Графството.
Пръстен.
Изгубен!
Безценният ми е изгубен!
И наближаваше времето,
когато хобитите щяха да определят съдбата на света.
ЗАДРУГАТА НА ПРЪСТЕНА
ГРАФСТВОТО... 60 ГОДИНИ ПО-КЪСНО
Започва Път от моя праг,
безкраен, ограден с трева.
Увлечен в неговия бяг,
и аз ще трябва да вървя
да тропам весело с пети
Дордето стигна друм голям... - Закъсняваш.
Магьосниците не закъсняват, Фродо Бегинс.
Нито пък подраняват. Те идват точно тогава, когато искат.
Хубаво е да те видя пак, Гандалф.
Как ще пропусна рождения ден на чичо ти Билбо.
Какво става по света? Кажи ми всичко.
Всичко?! Прекалено си любопитен за хобит. Направо неестествено.
Е, какво да ти кажа?
Животът по света си тече все както и преди.
Случват се различни неща
и то без да се интересуват от хобитите.
За което съм много благодарен.
Дългоочакваното празненство.
ЧЕСТИТ РОЖДЕН ДЕН БИЛБО БЕГИНС
Как е старият разбойник?
Чувам, че празненството щяло да бъде невиждано.
Знаеш го Билбо. Всички говорят за това.
И той сигурно е доволен.
Половината Графство е поканено. Намислил е нещо.
Добре де, не ми казвай.
Преди да дойдеш, Бегинсите бяха много уважавани.
Никакви приключения, нищо неочаквано.
Ако имаш предвид историята с дракона,
аз почти не участвах.
Само помогнах на чичо ти да излезе от къщи.
Каквото и да си направил, оттогава си "нарушител на реда".
О, така ли?
Гандалф! Гандалф!
Фойерверки, Гандалф!
Фойерверки!
Гандалф... Радвам се, че се върна.
Аз също, скъпо мое момче.
Аз също.
Само по въпроси на празненството
Не, благодаря!
Не искам повече гости, пожелания или роднини!
А стари приятели?
Гандалф?
Билбо Бегинс.
Радвам се да те видя!
Вече си на 111 години. Кой би повярвал?
Изобщо не си се променил.
Влизай!
Добре дошъл!
Чай? Или нещо по-силно?
Имам няколко бутилки Старо лозарско.
Реколта 1296-та. Почти колкото мен.
Бутилирано от баща ми. Да отворим ли една?
Само чай, благодаря.
Чаках те миналата седмица. Но ти идваш и си отиваш, когато искаш.
Не съм готов за гости. Има само студено пиле.
А, и малко сирене. Не стига...
Мармалад, ябълков пай...
Няма и десерт? Чакай, има...
Намерих една тортичка.
САМОТНАТА ПЛАНИНА
Мога да направя омлет...
Само чай, благодаря. - Е, добре.
...да хапна...? - Разбира се.
Билбо! Билбо Бегинс!
Не съм вкъщи!
Трябва да се скрия от роднините. Не ме оставят на мира.
Искам отново да видя планините, Гандалф!
А после да намеря тихо местенце, за да си довърша книгата. Чаят!
Значи се придържаш към плана? - Да, уредено е.
Всичко съм подготвил.
Благодаря.
Фродо подозира нещо.
Разбира се. Все пак е Бегинс,
не някакъв Вържиколан от село Яка стомна.
Ще му кажеш, нали?
Да, да. - Той много те обича.
Знам.
Сигурно би дошъл с мен, ако го помоля.
Но все още обича Графството.
Горите, полята, рекичките.
Вече съм стар, Гандалф.
Знам, че не ми личи, но вече го чувствам в сърцето си.
Чувствам се изтънен.
Като масло, намазано върху...
твърде голямо парче хляб.
Трябва ми почивка. Дълга почивка.
И мисля, че няма да се върна никога.
Всъщност, вече съм го решил.
От Стария Тоби - най-добрия пушилист в Южната околия.
Гандалф, стари приятелю...
Тази вечер ще се запомни!
Шишко Болгер, толкова се радвам да те видя.
Хайде, Сам. Покани Роузи на танц.
По-скоро ще изпия още една бира. - Не, няма.
Върви!
И така, паднахме в плен на три чудовищни трола.
А те се скараха как точно да ни сготвят.
Да ни опекат на шиш?
Или да седнат върху нас и да ни смачкат на кайма!
И толкова време се караха за туй-онуй,
че слънцето надникна иззад дърветата
и ги превърна в камък.
Бързо!
Гледайте!
Не, голямата!
Трябва да я забиеш в земята. - Забих я. - Отвън!
Внимавай, дракон! - Тук няма дракони от 1000 години!
Това си го биваше. - Да вземем друга!
Мериадок Брендифук и Перегрин Тук.
Трябваше да се досетя.
Реч, Билбо!
Реч!
Скъпи Бегинси и Многознаевци...
Тукове и Брендифуци...
Ровичковци, Едробузести...
Рогосвирци...
Болгерови...
Вържиколановци...
и Гордокраки. - Гордокраци!
Днес е моят 111-ти рожден ден!
Честит рожден ден!
Но толкова години не стигат
за живот сред чудесни хобити като вас.
Не познавам и половината наполовина колкото бих искал
и не харесвам и половината наполовина, колкото заслужавате.
Трябва да се погрижа за някои неща.
Отлагам това прекалено дълго.
За съжаление, трябва да ви кажа, че това е краят!
Заминавам.
Сбогом на всички ви.
Сбогом.
Сигурно си мислиш, че беше много остроумно.
Не видя ли лицата им?
Има много магически пръстени, но те не бива да бъдат
използвани без причина. - Само се пошегувах.
Но сигурно си прав, както обикновено.
Хвърляй по едно око на Фродо. - Даже по две, когато мога.
Оставям му всичко. - А този пръстен? И него ли?
Да, да.
Оставих го в един плик на камината.
Не, чакай...
Всъщност е в джоба ми.
Странно, нали?
В крайна сметка, защо не?
Защо да не го задържа?
Мисля, че трябва да го оставиш, Билбо.
Толкова ли е трудно?
Не...
Да.
Всъщност, не искам да се разделям с него.
Мой си е. Аз го намерих!
Не се ядосвай. - Ти си виновен за това!
Мой си е.
Само мой.
Безценният ми.
Безценен? И преди са го наричали така.
Както искам ще наричам вещите си!
Прекалено дълго е у теб.
Искаш го за себе си ли? - Билбо Бегинс!
Не ме мисли за жалък фокусник!
Не искам да ти го открадна.
Искам да ти помогна.
Винаги сме били приятели толкова години.
Повярвай ми, както едно време.
Остави го.
Прав си, Гандалф.
Пръстенът остава за Фродо.
Късно е, а пътят е дълъг. Време е.
Пръстенът все още е в джоба ти.
Измислих край за книгата си.
"И той заживя щастливо... до края на дните си."
Сигурен съм, че ще стане така, приятелю.
Сбогом, Гандалф.
Сбогом, скъпи ми Билбо.
Започва Път от моя праг...
До следващата ни среща.
Мой е. Само мой.
Безценен.
Гатанки в тъмното.
Безценният ми.
Безценен.
Заминал е, нали?
Отдавна говореше за това.
Но не вярвах, че ще го направи.
Пръстенът на Билбо. Той замина при елфите.
Остави ти Торбодън.
Заедно с всичките си вещи.
Сега пръстенът е твой.
Скрий го някъде.
Къде отиваш? - Имам работа.
Работа? - Въпроси.
Въпроси без отговор. - Ти току-що дойде... Не разбирам.
Нито пък аз.
Пази го в тайна. Скрий го.
Графството!
Бегинс!
"Година 3434 от Втората епоха.
Тук следва историята на Исилдур, крал на Гондор,
и намирането на Великия Пръстен."
"Той дойде при мен. Единственият.
Богатство на моето кралство.
Всички люде от моята кръв ще бъдат свързани с него.
Защото ще го пазя навеки.
Той е безценен за мен...
...макар да го изкупвам с мъка превелика.
Знаците по него започват да бледнеят.
Писмената, преди от ален огън, сега ги няма.
И само огън може да ги събуди отново."
Графството.
Бегинс.
Тук няма Бегинси. Те са в Хобитово.
Натам.
Лека нощ! - Лека нощ!
Лека нощ, Сам!
В тайна ли е? Скрит ли е?
Какво правиш?
Протегни ръка, Фродо.
Хладен е.
Виждаш ли нещо?
Нещо написано?
Не, нищо. Няма нищо.
Чакай.
Има някакви знаци.
Елфически писмена. Не мога да ги разчета.
Малцина могат.
Написано е на езика на Мордор, който не бих промълвил тук.
Мордор? - На Общия език това гласи:
"Единствен Пръстен ги владее.
Единствен той ще ги открие.
Единствен той ще ги сбере
и в тъмнина ще ги обвие."
Това е Единственият пръстен.
Изкован от Черния господар Саурон в огньовете на Съдбовната планина.
Отнет от Исилдур.
Билбо го е намерил. В пещерата на Ам-гъл.
60 години Пръстенът тихо е стоял при Билбо,
удължавайки живота му.
Но това време свърши, Фродо. Злото се раздвижва в Мордор.
Пръстенът се е пробудил. Чул е зова на Господаря си.
Но той е бил сразен! Саурон е бил сразен!
Не, Фродо.
Духът на Саурон оцеля.
Силата му е свързана с Пръстена, а Пръстенът е здрав.
Саурон се е върнал.
Орките му се множат.
Крепостта Барад-дур отново се издига в Мордор.
Нужен му е само този пръстен, за да покрие земята в мрак.
Той го търси.
Мисълта му е впита в него.
Защото Пръстенът жадува най-вече
да се върне на ръката на господаря си.
Те са едно - Пръстенът и Властелинът.
Фродо...
Той не бива да го открие. - Добре.
Ще го скрием. Няма да говорим за него.
Никой не знае, че е тук, нали?
Нали, Гандалф?
Още някой знаеше, че Пръстенът е у Билбо.
Търсих Ам-гъл навсякъде.
Но врагът го откри пръв.
Не знам колко са го измъчвали.
Но сред безкрайните вопли те са чули две думи:
Графството!
Бегинс!
Графството.
Бегинс.
Това ще ги доведе дотук!
Кой е там?
Вземи го, Гандалф! - Не.
Вземи! - Не ми го предлагай!
Давам ти го! - Не ме изкушавай, Фродо!
Не смея да го взема.
Дори за да го пазя.
Разбери, Фродо.
Ще го използвам, за да творя добро.
Но чрез мен Пръстенът ще придобие ужасна сила.
Не може да остане в Графството! - Не.
Не може.
Какво да направя?
Трябва да заминеш. Бързо. - Накъде?
Напусни Графството. Поеми към Брее.
А ти? - Ще те чакам там.
В странноприемница "Скокливото пони".
И Пръстенът ще бъде в безопасност? - Не знам, Фродо.
Все още нямам отговорите.
Трябва да се срещна с водача на моя орден.
Той е мъдър и силен, ще знае какво да стори.
Остави името Бегинс. То е опасно извън Графството.
Пътувай само през деня, избягвай пътищата.
Ще минавам напряко.
Скъпи Фродо. Хобитите наистина са невероятни създания.
Можеш да ги опознаеш за месец.
Но и след 100 години пак може да те изненадат.
На пода!
Проклятие, Самознай Майтапер!
Подслушваш ли ни? - Никак даже!
Кося тревата под прозореца! - Не е ли малко е късничко?
Чух крещене. - Какво чу?
Говори! - Нищо важно.
За някакъв пръстен, Черен господар и края на света...
Г-н Гандалф, пожалете ме!
Не ме превръщайте в нищо неестествено!
Така ли?
Може би...
Измислих по-добро наказание.
Хайде, Самознай, не изоставай.
Внимавайте и двамата.
Врагът има много слуги.
Птици, зверове.
Скри ли го?
Никога не го слагай, защото слугите на Черния Господар ще го усетят.
И помни, че Пръстенът се опитва да се върне при господаря си.
Той иска да бъде намерен.
Дотук.
Какво?
Ако направя още крачка,
ще се отдалеча повече от къщи, отколкото някога съм бил.
Хайде, Сам.
Спомни си какво казваше Билбо:
"Опасно е да излизаш навън.
Стъпиш ли на пътя и ако не внимаваш,
той може да те отведе навсякъде."
Дим се извисява над Съдбовната планина. Часът наближава.
И Гандалф Сивия язди към Исенгард
да търси съвет от мен.
Затова си дошъл, нали?
Стари приятелю. - Саруман.
Сигурен ли си в това? - Напълно.
Значи Великият Пръстен е намерен.
През цялото време е бил в Графството. Под носа ми.
И все пак не си го забелязал.
Любовта ти към пушилиста на полуръстовете е замъглила ума ти.
Все още имаме време да се изправим срещу Саурон.
Време?
Колко време имаме според теб?
Саурон си е възвърнал силата.
Все още не може да приеме плът, но духът му е все така силен.
Скрит в крепостта си, Господарят на Мордор вижда всичко.
Погледът му пронизва облаци, сенки, земята и плътта.
Звучи ли ти познато, Гандалф?
Голямо око без клепачи, обвито в пламък.
Да... Саурон.
Той събира всички зли сили.
Скоро ще има армия, достатъчна да нападне Средна земя.
Сигурен си?
Откъде знаеш? - Видях го.
Палантирът е опасен инструмент, Саруман.
Защо?
Защо да се боим да го използваме?
Не знаем къде са другите изгубени Виждащи камъни.
И кой гледа в тях.
По-късно е, отколкото си мислиш.
Силите на Саурон вече се движат.
Деветимата са напуснали Минас Моргул.
Деветимата?
Прекосиха река Исен в средата на лятото,
предрешени като ездачи в черно.
Вече са стигнали в Графството? - Те ще открият Пръстена.
И ще убият този, който го носи.
Фродо!
Вярваш ли, че един хобит може да устои на волята на Саурон?
Никой не може.
Срещу силата на Мордор,
всяка съпротива е безмислена.
Да обединим сили с него, Гандалф.
Да се присъединим към Саурон.
Това ще е мъдро, приятелю.
Кажи ми... приятелю,
кога точно Саруман Мъдрия избра лудостта?
Дадох ти шанс
да ми помогнеш доброволно,
но ти избра пътя на болката!
Г-н Фродо?
Мислех, че съм Ви изгубил. - Какво говориш?
Гандалф ми заръча. - Какво?
"Никога не го губи от поглед, Самознай Майтапер."
Сам, все още сме в Графството. Какво толкова може да стане?
Мери, това е Фродо Бегинс.
Оставете го! Хайде, Фродо.
Какво правите тук? - Били сте в нивата на Чудоум!
Вън от нивата ми!
Не знам защо се ядосва. Само няколко моркова. И зелки.
И трите чувала картофи миналата седмица.
И гъбите по-миналата.
Да, Пипин. Исках да кажа, че адски много се впряга.
Тичайте!
Уф, за малко!
Мисля, че счупих нещо.
Брендифук и Тук! Разбира се!
Какво? Просто минахме напряко.
Напряко към какво? - Към гъбите!
Мисля, че трябва да се махнем от пътя.
Махнете се от пътя! Бързо!
Тихо!
Какво беше това?
Виждаш ли нещо?
Нищо.
Какво става?
Черният ездач търсеше нещо. Или някого.
Залегнете!
Трябва да напусна Графството.
Двамата със Сам трябва да стигнем до Брее.
Ферибота! След мен!
Тичайте!
Насам! След мен!
Тичайте!
Отвържи въжето, Сам!
Давай, Фродо!
Бързо!
Хайде!
Скачай!
Колко далеч е най-близкият мост? - Над Брендивин, на 20 мили оттук.
Какво искате? - Отиваме в "Скокливото пони".
Хобити. Четирима хобити. Какво търсите в Брее?
Ще отседнем в странноприемницата. По наша си лична работа.
Добре де, не исках да ви обидя.
Това ми е работата, да питам.
Говори се, че бродят странни хора.
Трябва да внимавам.
Внимавай къде ходиш!
СКОКЛИВОТО ПОНИ
Извинете.
Добър вечер, малки господа!
Имаме хубави, уютни стаи специално за хобити.
Господин...?
Подхълмов. Казвам се Подхълмов.
Подхълмов.
Приятели сме на Гандалф Сивия. Кажете му, че сме пристигнали.
А, да... Спомних си. Човек на възраст.
Голяма, сива брада и островърха шапка.
Не съм го виждал от шест месеца.
Какво ще правим сега?
Сам...
Той ще дойде. Сигурен съм.
Ей, чупката!
Какво е това? - Това, приятелю, е голяма бира.
По толкова ли сипват? Ще си взема! - Вече изпи цяла половинка!
Онзи тип ни гледа, откакто влязохме.
Извинете.
Кой е онзи в ъгъла?
Той е от Скиталците. Опасни хора, обикалят пустошта.
Не знам истинското му име, но тук...
му викаме Бързоход.
Бързоход.
Бегинс.
Бегинс? Естествено, че го познавам.
Ей го там - Фродо Бегинс.
Втори братовчед ми е, значи, по майчина линия,
и трети братовчед по бащина...
Леко де.
Не можеш да се скриеш.
Виждам те.
Тук в празнотата няма живот.
Само смърт.
Привличате твърде много внимание, г-н Подхълмов.
Какво искаш? - Да внимаваш. Той не е дрънкулка.
Не разбирам за какво говорите. - Именно.
И аз мога да бъда незабелязан,
но да изчезнеш напълно е необикновена дарба.
Кой си ти? - Страх ли те е?
Да.
Но не достатъчно. Знам какво те преследва.
Пусни го или ще се разправяш с мен, дългуч!
Имаш смело сърце, хобитче. Но то няма да те спаси.
Вече не можеш да чакаш вълшебника, Фродо. Те идват.
Кои са те?
Някога са били хора.
Великите крале на хората.
Но Саурон Измамника им даде Деветте пръстена на Силата.
Заслепени от алчност, те ги взеха.
И един по един паднаха в мрака.
Сега са негови роби.
Наричат ги Назгули - духове на Пръстена. Ни живи, ни мъртви.
Те постоянно чувстват присъствието на Пръстена
привлечени от силата на Единствения.
Те никога няма да спрат да те преследват.
Къде ни водиш? - В пустошта.
Откъде да знаем, че Бързоход наистина е приятел на Гандалф?
Нямаме избор, ще му се доверим.
Но накъде ни води? - Към Ломидол. В Дома на Елронд.
Чухте ли? Ломидол.
Ще видим елфите!
Господа...
Без спиране до вечерта. - Ами закуската?
Вече закусвахте. - Да, веднъж. Ами втората закуска?
Той май не знае за вторите закуски, Пип.
А за предиобедните?
Обяда? Следобедната закуска? Ранна и късна вечеря?
Поне за тях знае, нали? - Не бих се обзаложил.
Силата на Исенгард е твоя,
Саурон, Господарю на Земята.
Събери ми армия, достойна за Мордор.
Какви са заповедите от Мордор, господарю? Какво заповядва Окото?
Имаме задача.
Дърветата са силни, господарю. Корените стигат надълбоко.
Изтръгнете ги.
Тове беше наблюдателната кула на Амон Сул.
Ще останем тук довечера.
За вас са. Дръжте ги под ръка.
Аз ще огледам наоколо.
Стойте тук.
Доматът ми се пукна.
Подай бекона.
Искаш ли домат?
Какво правите?! - Домати, наденички, хрупкав бекон.
Има и за теб. - Гасете го, глупаци!
Хубава работа! Домати с пепел!
Бягайте!
Назад, демони!
Бързоход!
Помогни му, Бързоход!
Пронизан е от моргулско острие.
Не мога да го излекувам. Трябва му елфическо лекарство.
Бързо!
До Ломидол са 6 дни път! Няма да успеем!
Дръж се, Фродо.
Гандалф!
Г-н Фродо? Тялото му изстива.
Ще умре ли?
Преминава в Света на сенките. Скоро ще стане като тях.
Близо са... - Знаеш ли какво е ателас?
Кралски лист. - Да, това е билка.
Може да забави отровата. Побързай!
Какво намираме тук? Скиталец, хванат натясно?
Фродо.
Аз съм Арвен и дойдох да ти помогна.
Чуй гласа ми... Върни се при светлината.
Коя е тя?
Тя е елф. - Той отслабва.
Няма да издържи дълго. Трябва да го занесем при баща ми.
Търся те от 2 дни. - Къде го носите?
Петима те следват. Не знам къде са другите четирима.
Остани с хобитите, ще ви пратя коне.
Яздя по-бързо. Аз ще го занеса. - Пътят е твърде опасен.
Какво казват?
Ако успея да прекося реката, силата на народа ми ще го закриля.
Не се боя от тях.
Побързай. Не се обръщай.
Къде отивате? Демоните още са там!
Предай ни полуръста, елфке.
Ако го искате, елате да го вземете!
Не, не.
Фродо, не.
Не се предавай.
Не точно сега.
Нека моят Дар да премине в него.
Пощади го.
Спаси го.
Къде съм? - В дома на Елронд.
И е 10 сутринта на 24 октомври, ако се интересуваш.
Гандалф. - Да, тук съм.
А ти имаш късмет, че си тук.
Още няколко часа и щеше да бъде късно.
Но ти имаш неподозирани сили, приятелю хобит.
Какво се случи, Гандалф?
Защо не ни чакаше в Брее? - Съжалявам, Фродо.
Забавиха ме.
Приятелството на Саруман не може да бъде отхвърляно.
Каквото повикало, такова се обадило.
Това е краят.
Приеми силата на Пръстена...
или своята смърт.
Има само един Властелин на Пръстена.
Само един може да му заповядва.
И той не споделя властта.
Значи избра смъртта.
Гандалф?
Какво ти е?
Нищо, Фродо.
Слава Богу, вече си буден. - Сам стоя неотлъчно до теб.
Притеснявахме се, нали, г-н Гандалф?
С помощта на Господаря Елронд започваш да оздравяваш.
Добре дошъл в Ломидол, Фродо Бегинс.
Фродо, момчето ми.
"Дотам и обратно:
Историята на един хобит от Билбо Бегинс."
Това е чудесно. - Исках да се върна,
да съзерцавам величествения Мраколес...
да ида до Езерния град...
да видя пак Самотната планина.
Но изглежда старостта най-сетне ме застигна.
Графството.
Така ми липсва Графството.
Прекарах цялото си детство в преструвки, че съм някъде другаде.
На някое приключение заедно с теб.
Но собственото ми приключение излезе съвсем различно.
Аз не съм като теб, Билбо.
Скъпото ми момче.
Дали не забравих нещо? - Вече си събрал багажа?
Не е лошо да сме подготвени. - Нали искаше да видиш елфите?
Повече от всичко? - Да.
Просто...
Направихме каквото Гандалф искаше.
Донесохме Пръстена в Ломидол и понеже вече оздравявате,
мислех, че ще си тръгваме. Към къщи.
Прав си, Сам.
Направихме каквото трябваше.
Пръстенът е в безопасност в Ломидол.
Готов съм да си тръгваме.
Силата му се връща.
Тази рана никога няма да зарасне напълно.
Ще носи белег цял живот.
Но щом носи Пръстена толкова дълго,
явно има големи защитни сили срещу злото.
Той не беше длъжен да поеме това тегло.
Не можем да искаме повече от Фродо.
Гандалф, врагът се движи.
Силите на Саурон се множат на изток. Окото гледа към Ломидол.
А и казваш, че Саруман ни е предал.
Списъкът на съюзниците намалява.
Предателството му е още по-дълбоко.
Създадал е нова раса, кръстосал гоблини и орки.
Отглежда армия в пещерите на Исенгард.
Те могат да се движат през деня и да тичат бързо.
Саруман идва да вземе Пръстена.
Това зло не може да бъде спряно от силата на елфите.
Не можем да се сражаваме едновременно с Мордор и Исенгард!
Гандалф... Пръстенът не може да остане тук.
Тази опасност грози цялата Средна земя.
Всеки трябва да реши как да се справи с нея.
Времето на елфите свърши. Моят народ напуска тези брегове.
Кой ще ти помага, като заминем?
Джуджетата? Тях ги е грижа само за себе си.
Надеждата ни е в хората.
Хората...
Хората са слаби. Расата на хората запада.
Кръвта на Нуменор е изтощена, чест и достойнство - забравени.
Точно заради хората Пръстенът все още е тук.
Аз бях там, Гандалф.
Бях там преди 3000 години,
когато Исилдур отне Пръстена.
Бях там, когато силата на хората им измени.
Исилдур! Побързай! След мен!
Заведох Исилдур в сърцето на планината,
където Пръстена бе изкован и може да бъде унищожен.
Хвърли го в огъня!
Унищожи го!
Не.
Исилдур!
Всичко трябваше да свърши още тогава, но злото оцеля.
Исилдур запази Пръстена. Линията на кралете се прекъсна.
В света на хората не е останала сила.
Пръснати са, разделени, без водач. - Има един, който може да ги сбере.
Да седне отново на трона на Гондор.
Той отдавна се отвърна от този път.
Избрал е изгнанието.
Парчетата от Нарсил.
Острието, което отряза Пръстена от ръката на Саурон.
Все още е остро.
Но си остава строшено.
Защо се страхуваш от миналото?
Ти си наследник на Исилдур, а не самия него.
Не си обвързан със съдбата му.
Кръвта му тече в моите вени.
Неговата слабост е и моя.
Ще дойде и твоето време.
Ще се изправиш срещу същото зло.
И ще го надвиеш.
Сянката още не е паднала над нас.
Нито над теб... нито над мен.
Помниш ли деня, когато се срещнахме?
Помислих, че съм се изгубил в сън.
Минаха дълги години.
Тогава не носеше това тегло.
Помниш ли какво ти казах?
Каза, че се обвързваш с мен
и изоставяш безсмъртието на рода си.
И оставам вярна на обещанието.
По-скоро ще живея един живот с теб,
отколкото да дочакам Края на Дните сама.
Избирам смъртния живот.
Не можеш да ми подариш това.
Мога да го подаря на когото искам,
заедно със сърцето си.
Странници от далечни страни, стари приятели.
Събрани сте тук, за да дадем отпор на заплахата от Мордор.
Средна земя е на ръба на разрушението.
Никой не може да го избегне. Ще се съюзите или ще паднете.
Всяка раса е свързана с тази орис.
Покажи Пръстена, Фродо.
Значи е вярно.
Великият Пръстен.
Нашата Орис.
Това е дар.
Дар за враговете на Мордор.
Защо не го използваме?
Моят баща, Наместникът на Гондор, удържа силите на Мордор.
Кръвта на моя народ пази вашите земи.
Дайте на Гондор оръжието на врага. Нека го използваме срещу него.
Не можеш да го използваш. Никой от нас не може.
Единственият се подчинява само на Саурон и няма друг господар.
И откъде знаеш толкова, Скиталецо?
Той не е просто Скиталец.
Той е Арагорн, син на Араторн,
Той е твой господар.
Арагорн.
Това е наследникът на Исилдур?
И наследник на гондорския трон.
Седни, Леголас.
Гондор няма трон.
Гондор няма нужда от крал.
Арагорн е прав. Не можем да го използваме.
Имаме само един избор.
Пръстенът трябва да бъде унищожен.
Тогава какво чакаме?
Пръстенът не може да бъде унищожен, Гимли.
Не и с нашите сили.
Пръстенът е изкован в огъня на Съдбовния връх.
Само там може да бъде унищожен.
Да бъде отнесен в сърцето на Мордор
и захвърлен в огнената бездна, откъдето е дошъл.
Един от вас... трябва да го стори.
Не можеш просто да влезеш в Мордор.
Черните му порти се охраняват не само от орки.
Там има зло, що не спи.
И Окото е винаги отворено.
Там е гола пустош, покрита с огън, пепел и прах.
Там дори въздухът е отровен.
Не можете да го сторите и с десет хиляди мъже. Това е лудост.
Не чу ли Господаря Елронд?
Пръстенът трябва да бъде унищожен. - Ти ли ще го направиш!
А ако не успеем? Какво ще стане, ако Саурон си го вземе?
По-скоро ще умра, отколкото да дам Пръстена на някой елф!
Никой не вярва на елфите!
Не разбирате ли?
Докато се карате помежду си, силата на Саурон расте!
Никой няма да я избегне! Всички ще бъдете унищожени!
Аз ще го отнеса.
Аз ще отнеса Пръстена в Мордор.
Само че...
...не зная пътя.
Аз ще ти помогна с това тегло, Фродо Бегинс,
докато лежи на твоите плещи.
Аз ще те защитавам със своя живот или своята смърт.
Приеми моя меч.
И моя лък.
И моята брадва.
Сега носиш съдбата на всички ни, малки хобите.
Ако такова е решението на Съвета,
Гондор ще го изпълни.
Г-н Фродо не отива никъде без мен. - Да, не можем да ви разделим,
дори когато единият е поканен на таен съвет, а другият - не.
И ние идваме!
Иначе трябва да ни върнете в чувал.
Все пак ви трябват интелигентни участници в тази...
...мисия... поход...
...в това нещо.
Това изключва тебе, Пип.
Девет спътници.
Така да бъде.
Вие ще сте Задругата на пръстена.
Чудесно.
Къде ще ходим?
Старият ми меч. Жилото.
Вземи го.
Толкова е лек. - Да. Елфическа изработка.
Острието свети в синьо, когато наближат орки.
А точно тогава трябва да бъдеш особено внимателен.
Ето и още нещо.
Митрил - лек като перце
и твърд като драконови люспи. Хайде, облечи я.
Старият ми пръстен.
Много бих искал...
отново да го подържа.
Съжалявам, че ти докарах това, момчето ми.
Съжалявам, че трябва да носиш тази тегоба.
Съжалявам за всичко.
Поемаме на запад от Мъгливите планини за 40 дни.
Ако имаме късмет, проходът на Рохан ще е отворен за нас.
Оттам пътят ни завива на изток, към Мордор.
Втора, първа, пета. Добре! Много добре.
Работи с краката. - Бива си те, Пипин.
По-бързо!
Ако някой ме пита, което очевидно не се случва,
бих казал, че заобикаляме излишно.
Можем да минем през Мините на Мория.
Братовчед ми Балин ще ни посрещне царски.
Не. Няма да хвана пътя през Мория, освен ако нямам друг избор.
Извинявай!
Хвани го!
За Графството! - Дръж го, Мери!
Пусни ми ръката!
Какво е това? - Облак.
Движи се бързо. Срещу вятъра!
Гарвани от Дън!
Скрийте се!
Бързо!
Шпиони на Саруман!
Пътят на юг се наблюдава.
Ще преминем през прохода на Карадрас.
Боромир.
Странна съдба - да страдаме толкова много
за нещо толкова малко.
Тъй мъничко.
Боромир!
Дай Пръстена на Фродо.
Както заповядате.
Това не е моя работа.
Значи се опитваш да ги преведеш над Карадрас, Гандалф.
А ако и това пропадне, къде ще отидеш?
Ако планината те победи,
ще рискуваш ли с по-опасен път?
Във въздуха витае зъл глас.
Саруман!
Опитва се да обърне планината срещу нас!
Трябва да се върнем! - Не!
Трябва да слезем от планината!
Ако стигнем до прохода на Рохан, можем да поемем към моя град.
Проходът на Рохан е твърде близо до Исенгард.
Не можем да минем над планината. Да минем под нея.
През мините на Мория.
Мория. Страх те е да влезеш вътре.
Джуджетата дълбаха твърде алчно и твърде надълбоко.
Знаеш какво събудиха в мрака на Казад-Дум.
Сянка и огън.
Нека Носителят на Пръстена реши.
Ще минем през мините.
Така да бъде.
Стената на Мория.
Е, да видим.
Итилдин.
Отразява само светлината на звездите и луната.
Пише: "Портите на Дурин, Владетел на Мория.
Говори, приятел, и влез." - Какво значи това?
Много просто - ако си приятел, кажи паролата и ще се отвори.
Не можем да влезем в мините с пони.
Дори да е смело като Бил.
Довиждане, Бил.
Тръгвай, Бил, тръгвай!
Не се тревожи, Сам. Той знае пътя към къщи.
Не размътвай водата.
Това е гатанка.
"Говори "приятел" и влизай".
Как е "приятел" на елфически?
Меллон.
Скоро, господарю Елф, ще се радваш на гостоприемството на джуджетата.
Буен огън, ечемичена бира,
сочно печено месо!
Това, приятелю, е домът на братовчед ми Балин.
А го наричат "мина"!
Мина!
Това не е мина. Това е гробница.
Не!
Гоблини.
Тръгваме към прохода на Рохан. Изобщо не биваше да влизаме тук.
Бързо, да се махаме. Бързо!
Махни се!
Спри!
В мините! - Леголас! В пещерата!
Бързо!
Сега имаме само един избор.
Трябва да влезем в дългия мрак на Мория.
Отваряйте си очите.
В дълбоките пещери има по-стари и страшни неща от орките.
Движете се тихо. Имаме да вървим 4 дни.
Да се надяваме, че ще минем незабелязани.
Не си спомням това място.
Изгубихме ли се? Мисля, че да. - Тихо, Гандалф мисли.
Мери? Гладен съм.
Долу има нещо.
Ам-гъл.
Ам-гъл? - Следва ни от три дни.
Избягал е от тъмницата на Барад-Дур?
Избягал е... или е бил пуснат.
Ам-гъл мрази и обича Пръстена,
както мрази и обича себе си. Той никога няма да го освободи.
За жалост, Билбо не го е убил тогава.
Жалост?
Жалостта е спряла ръката му.
Мнозина сред живите заслужават смърт.
А някои умрели заслужават живот.
Можеш ли да им го върнеш, Фродо?
Не бързай да раздаваш смъртни присъди.
Дори най-мъдрите не виждат всичко.
Сърцето ми подсказва, че Ам-гъл ще бъде част от тази история,
за добро или за лошо, преди всичко да приключи.
Жалостта на Билбо може да промени съдбата на мнозина.
Иска ми се Пръстенът да не беше идвал при мен.
И това да не се бе случвало.
Всеки, които срещне трудности, иска това. Но не можем да избираме.
Може да изберем какво да сторим с времето, което ни е отредено.
В този свят има и други сили, освен силата на злото.
Някой е избрал Билбо да намери Пръстена.
Някой е избрал ти да го получиш.
А това е окуражаваща мисъл.
Насам.
Спомни си.
Не. Но въздухът насам не мирише толкова лошо.
Когато се съмняваш, Мериадок, довери се на носа си.
Ще рискувам с повече светлина.
Вижте...
...великото кралство на Джуджетата.
Няма грешка, велико е.
"Тук лежи Балин, син на Фундин,
Владетел на Мория."
Значи е мъртъв.
Опасявах се от това.
Да продължаваме, не бива да се бавим.
"Превзеха моста...
...и втората зала.
Запречихме портите,
но не можем да ги удържаме дълго.
Земята се тресе.
Барабани... туптят в дълбините.
Не можем да излезем.
В тъмното се движи сянка.
Не можем да излезем.
Те идват."
Глупав Тук!
Следващия път се хвърли сам, за да ни отървеш от глупостта си!
Фродо!
Орки.
Съберете се! Стойте близо до Гандалф!
Имат си пещерен трол.
Нека дойдат!
Поне едно джудже в Мория все още диша.
Май им хванах цаката.
Фродо!
Арагорн!
Жив е.
Добре съм, нищо ми няма.
Трябваше да си мъртъв. Този удар можеше да прониже и глиган.
В този хобит има повече, отколкото се вижда.
Митрил.
Пълен сте с изненади, г-н Бегинс.
Към моста на Казад-Дум!
Какво става?
Балрог.
Демон от древния свят.
Този враг е твърде силен за вас.
Тичайте!
Бързо!
Води ги, Арагорн.
Мостът е близо.
Прави каквото ти казвам! Мечовете са безполезни.
Гандалф!
Мери! Пипин!
Сам.
Никой не може да хвърля джудже!
Само не за брадата!
Леко.
Не мърдай!
Дръж се!
Наведи се напред!
Леко.
Хайде!
Сега!
Към моста!
Бягайте!
Не ще преминеш!
Аз съм служител на Тайния огън, повелител на пламъка на Анор.
Тъмният огън не ще ти помогне, пламък на Удун!
Върни се в сенките.
Не ще преминеш!
Не! Не!
Бягайте, глупци!
Не!
Арагорн!
Леголас, вдигни ги.
Остави ги за миг поне!
По здрач тези хълмове ще гъмжат от орки.
Трябва да стигнем до Лотлориенския лес.
Хайде, Боромир. Леголас, Гимли, вдигнете ги!
Ставай, Сам.
Фродо?
Стойте до мен, малки хобити!
Казват, че в този лес живее велика магьосница.
Елфическа вещица... с могъща сила.
Всички, които я зърнат, биват омагьосани.
Фродо!
И никой повече не ги вижда.
Твоите стъпки са стъпките на съдбата.
Ти водиш голямо зло, Носителю на пръстена.
Г-н Фродо?
Е, поне с вас има едно джудже, което няма лесно го омагьосат.
Имам ястребов поглед и слух на лисица.
Джуджето диша толкоз шумно, че можехме да го улучим посред нощ.
Халдир Лориенски.
Идваме за помощ.
Молим за закрила.
Този лес е опасен. Да се връщаме.
Вече сте във владенията на Горската господарка. Не може да се върнете.
Елате. Тя ви чака.
Осмина са тук, а девет поеха от Ломидол.
Кажете ми, къде е Гандалф? Желая много да говоря с него.
Той паднал е в сенките.
Пътят ви минава по острието на нож.
Една погрешна стъпка и падението ви ще бъде край на всичко.
Но надеждата е жива,
докато Задругата е вярна.
Не терзайте душите си.
Сега е време за почивка,
защото от тъга и път сте изтощени.
Тази вечер ще спите...
Добре дошъл, Фродо от Графството,
който си съзрял Окото.
Оплакват Гандалф.
За какво пеят?
Не намирам сили да ви кажа.
Мъката ми е все още твърде силна.
Почини си.
Границите на леса се пазят зорко. - Тук не ще намеря почивка.
Чух гласа й в главата си.
Говореше за баща ми и падението на Гондор.
Каза: "Все още има надежда."
Но аз не я виждам.
Отдавна не сме имали надежда.
Баща ми е смел човек.
Но кралството му запада...
а хората ни губят вяра.
Той се надява на мен. И аз ще го направя.
Бих върнал славата на Гондор.
Виждал ли си я, Арагорн?
Бялата кула на Ектелион,
светеща като копие от перли и сребро.
С високо развети знамена на утринния бриз.
Чувал ли си изкусителния зов на сребърните рогове?
Виждал съм Белия град...
Много отдавна.
Един ден пътят ще ни отведе дотам.
И стражата на кулата ще се провикне:
"Господарите на Гондор се завръщат!"
Ще погледнеш ли в огледалото?
Какво ще видя?
И най-мъдрите не знаят,
защото огледалото показва много неща.
Неща, които са били...
които са...
И някои неща,
които още не са се случили.
Зная какво видя.
Защото и аз го виждам.
Това ще се случи, ако се провалиш.
Задругата се разпада.
Това вече е започнало.
Той ще се опита да вземе Пръстена.
Знаеш за кого говоря.
Един по един, Пръстенът ще унищожи всички тях.
Ако ти поискаш,
ще ти дам Единствения пръстен.
Лесно ми го даваш.
Няма да отрека, че сърцето ми го е желало.
И вместо Мрачен Господар, ще имате Кралица -
не черна, а красива и страшна като зората!
Коварна като морето!
По-силна от корените на земята!
Всички ще ме обикнат...
...и ще се отчаят.
Преминах изпитанието.
Силата ми ще отслабне и аз ще замина на запад,
но ще си остана Галадриел.
Не мога да се справя сам.
Ти си Носител на Пръстена, Фродо.
Да носиш Велик пръстен означава да бъдеш самотен.
Тази задача е дадена на теб.
И ако ти не намериш пътя,
никой няма да успее.
Тогава знам какво да направя.
Просто...
Страх ме е да го сторя.
И най-малките създания могат да променят бъдещето.
Знаеш ли как са създадени орките?
Някога те са били елфи,
отвлечени от Мрачните сили,
изтезавани и осакатени.
Разбита и ужасна форма на живот.
А сега...
...са подобрени.
Боецо Урук-хай...
На кого служиш?
Саруман!
Застигнете ги! Не спирайте, преди да ги откриете!
Не познавате болка. Не познавате страх.
Ще вкусите човешка плът!
Един от полуръстовете носи нещо ценно за мен.
Донеси ми тях живи и здрави.
Убий останалите.
Сбогом, Фродо Бегинс.
Давам ти светлика на Еарендил,
най-обичната ни звезда.
Сбогом.
Нека осветява мрачния ти път,
когато всички други светлини угаснат.
Фродо.
Статуите на Аргонат.
Отдавна жадувам да зърна древните крале.
Моите предци.
Ще прекосим езерото вечерта.
Ще скрием лодките и продължим пеш.
Влизаме в Мордор от север.
Само трябва да намерим път през Емин Муил,
непроходим лабиринт от остри скали.
А след това ще стане още по-хубаво!
Прогнили, вонящи блата чак до хоризонта.
Това е нашият път.
По-добре си почини, господарю Гимли.
Да си почина!
Трябва да тръгваме. - Не.
Орките пазят източния бряг. Ще чакаме нощта.
Не се страхувам от източния бряг.
В главата ми надвисва сянка на заплаха.
Нещо ни наближава. Усещам го.
Джуджетата нямат нужда от почивка. Не го слушай, млади хобите.
Къде е Фродо?
Никой не бива да броди сам.
А най-малко ти.
Толкова много зависи от теб.
Знам защо търсиш самотата.
Ти страдаш. Чувствам го ден след ден.
Не страдаш ли напразно?
Има и други пътища, по които може да поемем, Фродо.
Знам какво предлагаш.
И изглежда мъдро, ако сърцето ми не казваше друго.
Сърцето ти? И какво казва то?
Всички ни е страх, Фродо.
Но ако страхът погуби единствената ни надежда,
това не е ли безумие? - Няма друг начин.
Искам просто сила, за да защитя народа си!
Ако само ми дадеш Пръстена... - Не.
Защо бягаш? Аз не съм крадец. - Не си на себе си.
Какъв шанс мислиш, че имаш?
Те ще те открият. Ще ти отнемат Пръстена.
И ще молиш за бърза смърт!
Глупак!
Ако не беше този твой късмет, той трябваше да бъде мой!
Само мой! Дай ми го!
- Не!
Знам какво ще направиш. Ще занесеш Пръстена на Саурон!
Ще ни предадеш! Ще умреш и ще донесеш смърт на всички ни!
Проклет да си! Проклети да са всички полуръстове!
Фродо?
Какво сторих?
Моля те, Фродо.
Фродо! Прости ми!
Фродо?
Боромир се поддаде. - Къде е Пръстенът?
Назад!
Заклех се да те пазя. - Ще ме опазиш ли от себе си?
Ще го унищожиш ли?
Арагорн.
Елесар.
Бих дошъл с теб до края.
И в огъня на Мордор.
Знам.
Грижи се за другите. Особено за Сам. Той няма да разбере.
Тръгвай, Фродо.
Бягай! Бягай!
Г-н Фродо!
Намерете полуръста!
Елендил!
Арагорн, върви!
Бързо, скрий се тук.
Какво прави той?
Тръгва си.
Не!
Бягай, Фродо. Бягай!
Ей! Ей, вие! Тук сме!
Ето ни! - Насам!
Действа! - Виждам! Бягай!
Рогът на Гондор. - Боромир.
Бягай! Бягай!
Не.
Отвлякоха малките. - Не мърдай.
Къде е Фродо?
Пуснах го.
Значи си сторил това, което аз не можах.
Опитах се да му взема Пръстена.
Пръстенът вече ни напусна.
Прости ми.
Не го усетих.
Предадох всички ви. - Не, Боромир.
Ти се би храбро.
Запази честта си.
Остави.
Всичко свърши.
Дойде краят на нашия свят.
Тъмнината ще обвие всичко,
а моят град ще падне.
Не знам колко сила имам в кръвта си,
но се кълна, че няма да позволя Белия град да падне.
Нито нашия народ.
Нашия народ...
Бих те последвал навсякъде, братко мой...
Предводителю мой.
Кралю мой.
Почивай в мир, сине на Гондор.
Иска ми се Пръстенът да не беше идвал при мен.
И това да не се бе случвало.
Всеки, които срещне трудности, иска това. Но не можем да избираме.
Може да изберем само
какво да сторим с времето, което ни е отредено.
Фродо, не!
Фродо!
Г-н Фродо!
Върни се! Продължавам към Мордор сам.
Разбира се. А аз идвам с вас!
Не можеш да плуваш!
Аз обещах, г-н Фродо.
"Никога не го изоставяй, Самознай."
И няма да го направя.
Няма.
Хайде.
По-бързо! Фродо и Сам вече са на източния бряг!
Но ти няма да ги следваш.
Съдбата на Фродо вече не е в нашите ръце.
Значи всичко е било напразно.
Задругата пропадна.
Не и ако останем заедно.
Няма да оставим Мери и Пипин на мъчения и смърт.
Не и докато имаме сили. Оставете всичко излишно.
Ще пътуваме бързо.
Да вървим на лов за орки!
Мордор.
Дано другите намерят по-безопасен път.
Бързоход ще ги наглежда.
Едва ли ще ги видим повече.
Може би ще ги видим, г-н Фродо. Може би...
Сам...
Радвам се, че си с мен.
На Джоан и Бил Джаксън: за вярата, подкрепата и обичта