Стивън Кинг, Питър Строб
Черният дом

Превод: Весела Еленкова

chitanka.info

Изминали са двайсет години от одисеята за търсенето на Талисмана. Джак Сойер — прочут детектив от отдел „Убийства“ в Лосанджелиската полиция, внезапно напуска работа. Причината е спомен от миналото, което напълно се е заличило от паметта му. Той се преселва в тихо градче, търсейки уединение и спокойствие. Когато в града започва да вилнее убиец-психопат, началникът на полицията се обръща за помощ към Джак. Против волята си Сойер е въвлечен в разследването. Ще намери ли сили да се противопостави на злото, което дебне в страховития Черен дом, намиращ се в дълбините на неизбродната гора?

На Дейвид Гърнърт и Ралф Вичинанца

Точно тук и сега…

Отвеждаш ме, където никога не ходя,

изпращаш ми целувки от злато.

Корона върху твоите къдрици ще положа,

поклон, кралице на света!

„Джейхокс“

ПЪРВА ЧАСТ
Добре дошли в Кули Кънтри

Глава 1

ТОЧНО ТУК И СЕГА, както често казваше един стар приятел, се намираме в изменчивото настояще, където дори острият поглед не долавя всичко. „Тук“ е високо в небето, при орлите, на шейсет метра над западните покрайнини на щата Уисконсин, чиято граница следва лъкатушните извивки на Мисисипи. „Сега“ е ранна петъчна утрин в средата на юли, през първите години на новия век и новото хилядолетие, чиито неведоми пътища се вият тъй своенравно, че по-скоро слепец ще прозре какво предстои да се случи, отколкото ние с вас. Точно тук и сега часът е малко след шест сутринта, на изток слънцето — самоуверено бледожълто кълбо — както винаги се издига сякаш за пръв път над безоблачния хоризонт към бъдещето, а миналите дни бавно отминават и потъват в мрачни сенки, превръщайки всички ни в слепци.

Утринните лъчи нежно галят спокойните, набраздени от лекия ветрец води на широката река под нас и ги позлатяват с искрящи слънчеви зайчета. Железопътните релси на товарната корпорация „Бърлингтън Нодърн Санта Фе“ проблесват между речния бряг и задните дворове на порутените двуетажни къщи край междуградския път Оо, известен като Нейлхаус Роу — най-ниската географска точка в приятния наглед градец, който се разпростира нагоре по хълма и в източна посока. В този миг животът в Кули Кънтри сякаш е притаил дъх. Въздухът не трепва и е тъй свеж и чист, та човек би рекъл, че ароматът на току-що изскубната репичка ще се усети на цял километър разстояние.

* * *

Политаме на изток срещу слънцето и се носим над реката, над блестящите релси, над задните дворове, покривите на къщите на Нейлхаус Роу и подредени отпред мотоциклети „Харли Дейвидсън“, подпрени на стойките им. Тези неугледни съборетини датират от началото на току-що отминалия век и са били предназначени за жилища на формовчиците, леярите и носачите от фабриката на Педерсън Нейл. Тъй като бедняците надали Ще дръзнат да търсят недостатъци на безплатните жилища, къщурките са били построени по възможно най-икономичния начин. (Самият Педерсън Нейл след поредица кръвоизливи през петдесетте години в крайна сметка умира от загуба на кръв през 1963). Мотоциклетите подсказват, че тук вече не живеят работници, а на тяхно място са се настанили банда рокери. Свирепият външен вид на собствениците на страшните машини — рошави, брадати мъже с провиснали шкембета, обици на ушите, черни кожени якета и някой и друг липсващ зъб — потвърждава подобно предположение. Но както повечето предположения подобно умозаключение е вярно само донякъде, и то с известни уговорки.

Новодошлите — които, веднага щом се заселиха в Нейлхаус Роу, получиха от мнителните местни жители прозвището „Гърмящата петорка“ — не могат да се категоризират с две думи. Те заемат високопоставени длъжности в бирената фабрика „Кингсланд“, която се намира в южния край на града на една пресечка от източния бряг на реката. Ако извърнем поглед надясно, ще видим „най-големите бирени кутии на света“ — гигантски контейнери с изрисувани върху тях етикети на светло пиво „Кингсланд“. Настоящите обитатели на Нейлхаус Роу се познават от илинойския университет „Ърбана-Шампейн“, където всички с изключение на един са следвали английска литература или Философия. (Онзи, който правеше изключение, е специализант по хирургия и живееше в университетската болница). Прякорът „Гърмящата петорка“ ги изпълва с иронично задоволство — звучи им като хитроумна измишльотина от комикс. Самите те се наричат „Хегелианска измет“. Интересни птици са и по-нататък лично ще се запознаем с тях. Но сега нямаме време да се отбиваме и само пътьом ще обърнем внимание на ръчно изрисуваните плакати, разлепени на някои врати, на два улични стълба и по запустелите постройки. Надписът гласи: „РИБАРЮ, МОЛИ СА НА ВМИРИСАНИЯ СИ РИБЕШКИ ГОСПОД ДА НЕ ТЕ ХВАНЕМ ПЪРВИ! НЕ ЗАБРАВЯЙ ЕЙМИ!“

От Нейлхаус Роу започва Чейс Стрийт и се вие стръмно нагоре между излющени, отдавна небоядисвани мръсносиви съборетини: старият хотел „Нелсън“, чиито обеднели обитатели още спят; квартална кръчма със зазидани прозорци; неугледно магазинче, на чиято изцапана витрина се мъдрят червени гумени ботуши, и още няколко невзрачни сгради с неясно предназначение, на вид странно призрачни и недействителни. Тези постройки създават впечатление за несполучливо възкресение — сякаш са били спасени от мрачните западни територии, макар да са все още мъртви. Което в известен смисъл е точно така. Жълтокафеникава линия опасва хотел „Нелсън“ на височина три метра над тротоара; върху мъртвсшкисивите сгради на стръмния склон на отсрещната страна на улицата се вижда същата линия, само че на височина шейсет сантиметра. Тя напомня за голямото наводнение през 1965 година, когато Мисисипи излиза от коритото си, залива железопътните релси и Нейлхаус Роу и стига почти до края на Чейс Стрийт, която постепенно се разширява и се превръща в главната улица на Френч Ландинг, градеца под нас. От двете й страни са разположени театърът „Ейджин Корт“, бирарията „Пиво и грил“, Първа държавна фермерска банка, фотостудиото на Самюел Стуц (което развива активна дейност с абитуриентски снимки, сватбени фотографии и детски портрети) и множество магазини — не призрачни останки, а истински магазини: аптеката „Брентъпс Рексол“, железарията „Рилайабъл Хардуер“, видеотеката „Сатърдей Найт“, магазинът за конфекция „Ригал Клодинг“, универсалният „Шмитс Олсортс Емпориъм“ и множество други магазини за електроника, списания и поздравителни картички, играчки, спортни облекла с марките на „Бруърс“, „Туинс“, „Пакърс“, „Вайкингс“ и емблеми на Уисконсинския университет. След няколко пресечки названието на улицата се променя в Лайол Роуд; тук сградите вече не са долепени една до друга и са по-малки — в едноетажните дървени постройки се помещават застрахователни дружества и туристически агенции, а по-нататък Лайол Роуд се превръща в магистрала, която води на изток покрай денонощната закусвалня „Севън-Илевън“, телевизионната кула „Рейнхолд Т. Грауерхамър“ и огромния склад за продажби на едро на градински сечива, известен сред местното население като „Голтсис“, и излиза сред безкрайното равно поле. Ако се издигнем трийсет метра по-високо в кристално чистия въздух, пред нас се откриват ниски морени, дерета, обрасли с борове, заоблени хълмове, глинести долчинки, които не се забелязват отдалеч и човек ги открива едва когато се озове на ръба; криволичещи реки, безбрежни обработваеми площи, и други градчета — едно от тях, Сентралия, представлява шепа къщурки, издигнати около пресечната точка на магистрали № 35 и № 93.

Намираме се точно над Френч Ландинг, който изглежда така, сякаш посред нощ всички са се евакуирали. По тротоарите не се мярва жива душа, пред витрините по Чейс Стрийт няма нито един зяпач. Местата за паркиране са празни; леките коли и пикапите, които ще ги запълнят, ще заприиждат след два часа — отначало поотделно, после в стройна, дисциплинирана колона. Прозорците на административните сгради и на непретенциозните къщи по околните улици са още тъмни. На успоредната пресечка на Чейс откъм север — Съмнър Стрийт, се издигат четири тухлени здания, където се помещават градската библиотека, кабинетът на доктор Патрик Скарда, адвокатската кантора „Бел и Холанд“, управлявана от Гарланд Бел и Джилиъс Холанд — синовете на основателите, погребалното бюро „Харфийлд енд Сън“, понастоящем част от огромна империя погребални бюра със седалище Сейнт Луис, и градската поща.

В края на улицата, където Съмнър Стрийт се пресича с Трета улица, се издига друга двуетажна тухлена сграда, отделена от останалите с широка алея, водеща към просторен паркинг в задния двор. Постройката е по-дълга от съседните здания, прозорците на втория етаж са защитени с небоядисани железни решетки, а два от четирите автомобила на паркинга имат сини сигнални лампи на покрива и надписи „ПУФЛ“ — Полицейско управление на Френч Ландинг. Патрулките и зарешетените прозорци никак не подхождат на идиличния провинциален пейзаж — та какви престъпления могат да се извършат тук? Надали сериозни — някоя и друга кражба от магазин, шофиране в нетрезво състояние, най-много кръчмарски побой.

Сякаш за доказателство колко подреден и спокоен е животът в провинциалното градче, по Трета улица едва-едва пълзи червен микробус с надпис „ВЕСТНИК «ЛА РИВИЕР ХЕРАЛД»“, който намалява скорост почти пред всяка пощенска кутия, колкото шофьорът да пъхне вестник, увит в синкав найлон, в специално пригоден за целта сив метален цилиндър с емблемата на изданието. Като завива по Съмнър Стрийт, където вместо пощенски кутии сградите имат прорези на входните врати, пощальонът, без да спира, хвърля вестник на всеки праг. Сините пакети глухо тупват по входните врати на полицейския участък, на погребалното бюро, на административните сгради. Пощенската служба не получава вестник.

* * *

Колкото и да е невероятно, в полицейския участък прозорците на първия етаж откъм улицата светят. Вратата се отваря. Висок тъмнокос младеж с бледосиня риза с навити ръкави, тъмносини панталони и колан с полицейска емблема излиза навън. Масивната тока и позлатената полицейска значка проблесват под лъчите на яркото утринно слънце и всички атрибути на Боби Дюлак — включително деветмилиметровият пистолет в кобура на кръста му — изглеждат нови-новенички като самия Боби Дюлак. Новакът проследява с поглед червения микробус, който тъкмо завива наляво по Втора улица, свежда поглед към навития на руло вестник и се намръщва. Подритва го с лъснатата си до блясък черна обувка и леко се привежда, като че се опитва да разчете заглавията през найлоновата опаковка. Само че тази техника очевидно не дава желания резултат. Продължавайки да се мръщи, Боби церемониално се навежда чак до земята и с неподозирана грациозност грабва вестника, както котката подхваща някое от малките си, реши ли, че то се нуждае от преместване. Младежът, който държи вестника с два пръста, бързо се оглежда наляво и надясно, пъргаво се извръща и изчезва в участъка. Ние пък, заинтригувани от този така любопитен спектакъл, вече сме се спуснали почти над полицейския служител и го следваме в участъка.

В боядисания в сиво коридор забелязваме врата без надпис и табло за съобщения с оскъдна информация; в другия му край се вижда метално стълбище, което води към съблекалнята, душовете и стрелбището на долния етаж, както и към помещението за разпити и дълъг коридор с две редици килии — понастоящем празни — на горния. Някъде кънти радио — музиката и гласовете като че ли са прекалено гръмки за такава блажена и спокойна утрин.

Боби Дюлак отваря анонимната вратата и влиза в стаята на дежурните, откъдето току-що е излязъл — ние го следваме по петите на лъснатите до блясък обувки. Отдясно до вратата са картотеките; встрани е курдисана разнебитена маса, върху която стоят спретнати купчини папки с документи и транзист рът, от който се носи жизнерадостната олелия. Ненормалникът Джордж Ратбън с пълна пара увеселява населението със сутрешното си предаване „Язов яз“, което се излъчва от близкото студио на KDCU-AM — „Вашият глас в Кули Кънтри“. Милият Джордж — създава впечатлението, че крещи с всички сили, независимо до каква степен е усилен звукът; просто е шумен човекът и това е елемент от чара му.

Отсрещната стена е прорязана от врата с тъмно прозорче с матирано грапаво стъкло, върху което се мъдри надпис: „ДЕЙЛ ГИЛБЪРТСЪН, НАЧАЛНИК НА ПОЛИЦИЯТА“. Дейл ще се появи най-рано след половин час.

Отдясно на вратата под прав ъгъл са поставени две метални бюра. Зад онова, което е разположено успоредно на вратата, седи Том Лънд — русокос полицай на възраст горе-долу колкото Боби, който за разлика от партньора си не прилича на току-що изсечена монета; той вдига глава и се взира в найлоновия пакет, който Боби Дюлак стиска с два пръста.

— О, поредният подлистник.

— Ти да не помисли, че „Гърмящата петорка“ пак са наминали да ни навестят? На ти го. Тая порнография не ме интересува.

Без да удостои с поглед презряното издание, с отработен замах Боби подхвърля новия брой на „Ла Ривиер Хералд“. Вестникът прелита три метра, описва елегантна дъга и тупва върху бюрото пред Том Лънд, който не успява навреме да предотврати атаката. Боби навъсено се взира в двете имена и фактите, изписани на дългата черна дъска до картотеката. Има крайно недоволен вид, сякаш всеки миг ще се пръсне от ярост.

В това време Джордж Ратбън жизнерадостно се дере от студиото на KDCU:

— Братче, не се занасяй с мене, нещо са ти сбъркали лекарствата! Да му се не види — за един и същи мач ли говорим?! Искам да задам на нашия слушател…

— На Уендъл може да му е дошъл акълът в главата и да е престанал да си пъха носа където не му е работата — разсъждава Том Лънд.

— Уендъл — повтаря Боби. Лънд вижда само тила му, поради което презрителната гримаса не си струва усилието, но Дюлак не може да се въздържи.

— Искам да задам на нашия слушател един-единствен въпрос и го моля с цялото си сърце да ми отговори искрено. Абе, приятел, ти въобще гледа ли мача снощи?

— Не знаех, че с Уендъл сте такива приятели — подмята Боби. — И през ум не ми е минавало, че си ходил чак до „Ла Ривиер“. Винаги съм смятал, че представата ти за страхотна вечер се изчерпва с халба бира и игра на боулинг в Ардън, и едва сега откривам, че всъщност се мъкнеш с разни репортери по университетски градчета. Сигурно мърсуваш и с оня там — Уисконсинския плъх от KWLA. Кой знае колко пънкарки забърсваш покрай него, а?

Слушателят обяснява, че е пропуснал първия ининг, тъй като е трябвало да вземе малкия след сказката в лютеранската църква, чието изнасяне е било наложено от извънредните обстоятелства, но след това най-внимателно бил изгледал мача докрай.

— Кога съм казал, че Уендъл Грийн ми е приятел? — отвръща Том и отмества поглед. Над лявото рамо на колегата му се вижда първото име от списъка на черната дъска. Безпомощно приковава очи върху него. — Просто се познаваме — представиха ми го след разследването по случая Киндърлинг и не ми се стори толкова неприятен. В известен смисъл ми допадна. Дори ми дожаля за него. Искаше да вземе интервю от Холивуд, но онзи го отряза.

Естествено, че е гледал продълженията — оправдава се злополучният слушател, именно затова е наясно, че Поуки Рийс стигна до базата.

— Що се отнася до Уисконсинския плъх, не съм му виждал очите, освен това смятам, че така наречената „музика“, дето пуска, е най-голямата помия, която съм чувал в живота си. Питам се кой въобще е допуснал тоя хилав бледолик нещастник да води радиопредаване. При това в университетска станция! Това какво ти говори за прочутия уисконсински университет „Ла Ривиер“, Боби? Какво говори за обществото ни като цяло? О, извинявай, забравих, че харесваш тая гадост.

— Не, аз харесвам 311 и Корн, но ти понеже въобще не си в час, не правиш разлика между Джонатан Дейвис и Ди Ди Рамон. Ама нейсе. — Боби се извръща и се усмихва на колегата си. — Стига си увъртал!

— Аз ли увъртам? — Том Лънд се кокори, разигравайки пародия на наранена чувствителност. — За Бога, не знам кой хвърля вестници от единия до другия край на стаята. Не аз, струва ми се.

— Ако не си му виждал очите, откъде знаеш как изглежда?

— Просто знам. Косата му е боядисана в шантав цвят и носи обица на носа. При това всеки Божи ден, в сняг и пек, неизменно е издокаран с протрито черно кожено яке.

Боби го чака да продължи.

— Като го слушам, тъкмо такъв е. Гласовете на хората издават какво ли не. Човек може да ти каже нещо най-елементарно, например: „Очертава се хубав ден“, но в това изречение се съдържа цялата му биография. И знаеш ли какво ще ти кажа за Плъхчо? Не е стъпвал в зъболекарски кабинет от шест-седем години. Зъбите му на нищо не приличат.

От студиото на KDCU в грозния бетонен блок до пивоварната на Пенинсюла Драйв, през радиоприемника, подарен от Дейл Гилбъртсън на полицейския участък много преди Том Лънд и Боби Дюлак да облекат униформи, до слушателите долита необузданият рев на жизнерадостно възмущение — патент на нашия стар верен приятел Джордж Ратбън, чийто оглушителен, прочувствен писък извиква усмивки по лицата на фермерите на двеста километра околовръст, които са седнали да закусват с жените си, и кара шофьорите на тирове да се смеят на глас:

— Братче, кълна се — и това важи за всички до последния ми слушател, за всеки един от вас, хора — обичам ви с цялата си душа, честен кръст, с онази искрена любов, която мама изпитваше навремето към репичките в градината — понякога НАПРАВО МЕ ИЗКАРВАТЕ ОТ РАВНОВЕСИЕ! Боже Господи! Баш на края на единайсетия ининг два аута! Шест на седем, Редс! Момчетата са на втора и трета. Батърът забива в центъра, Рийс тръгва от трета и ето го на хоум базата, чиста игра, идеален таг. НА ТОЗИ ВЪПРОС И СЛЕПЕЦ ЩЕШЕ ДА ОТГОВОРИ!

— Ха, и аз това си казах, идеален таг, макар че не гледах мача, а слушах коментара по радиото — отбелязва Том Лънд.

И двамата послъгват и го знаят.

— Даже — продължава да цвили може би най-популярният радиоводещ в Кули Кънтри — ще отида малко по-далеч, момичета и момчета, и с ваше позволение ще отправя една препоръка. Предлагам да сменим със СЛЕПЦИ всички рефери в Милър Парк, че даже и в Националната лига! И знаете ли какво, приятели? Гарантирам от шейсет до седемдесет процента повишена прецизност в отсъжданията. КРАЙНО ВРЕМЕ Е ТАЯ РАБОТА ДА ЗАПОЧНЕ ДА СЕ ВЪРШИ ОТ ХОРА, ДЕТО Я РАЗБИРАТ, А ИМЕННО ОТ СЛЕПЦИ!

Невъзмутимото лице на Том Лънд радостно грейва. Голям вресливец е тоя Джордж Ратбън!

— Хайде, де! — подканя го Боби.

Ухилен до уши, Лънд изважда вестника от найлоновия плик и го отваря на бюрото си. Изведнъж лицето му окаменява, а усмивката му помръква.

— О, не. По дяволите! — Какво?

Лънд пъшка и клати глава.

— Господи! Не ща и да знам. — Боби пъхва ръце в джобовете си, изпъва се като струна и отривисто закрива очи с длан. — Ще мина ли за слепец? Искам да стана рефер — не ща повече да съм ченге.

Лънд мълчи.

— Заглавие ли е? На цяла страница ли? Много ли е гадно? — Боби отдръпва ръка от очите си и застива с ръка във въздуха.

— Е, на Уендъл явно не му е дошъл акълът в главата и хич не е престанал да си пъха носа, където не му е работа. Как можах да кажа за тоя изрод, че ми е допаднал!

— Я се стегни! Никой никога ли не ти е казвал, че репортерите и полицаите са от два противникови лагера?

Едрият Лънд внушително се накланя над бюрото си. Широка напречна бръчка се вкопава като белег на челото му, а месестото му лице пламва като божур.

— Ето това не мога да търпя у теб, Боби — възмутено размахва пръст. — Откога си тук? Станаха ли вече пет-шест месеца? Аз започнах при Дейл преди четири години и без да се фукам, ще ти кажа, че дадох своя принос, за да щракнат двамата с Холивуд белезниците на господин Торнбърг Киндърлинг — а това беше най-голямото разследване в този окръг през последните трийсетина години. И аз помогнах да се подреди мозайката.

— С едно късче — уточни Боби.

— Припомних на Дейл за барманката от „Пивото“. Той каза на Холивуд, който пък говори с момичето и така откри една много, много важна подробност. Благодарение на нея пипна престъпника. Тъй че недей да ми говориш по този начин.

Младият му колега си придава дълбоко разкаян вид: — Извинявай, Том. Подозирам, че съм едновременно скапан като парцал и натегнат като пружина. — В същото време си мисли: „Е, вярно, че ме водиш с няколко години и веднъж си подсказал на Дейл една несъществена подробност, но какво от това, аз ще стана сто пъти по-добър полицай, отколкото ти някога ще бъдеш. Да не говорим за снощния ти героизъм.“

Снощи в единайсет и петнайсет Арманд „Клюна“ Сейнт Пиер и неговите сподвижници пристигнаха с гръм и трясък от Нейлхаус Роу и нахлуха в участъка да търсят сметка на тримата служители — в края на осемнайсетчасовото дежурство — за конкретните постижения по отношение на проблема, който много живо ги вълнуваше. Какво, по дяволите, става тук?! Какво става с третото дете, а? Какво става с Ърма Френо? Още ли не са я намерили? Тия палячовци въобще знаят ли нещо или само хвърлят прах в очите на гражданите? Имали нужда от помощ. „Ами дайте ни шерифски пълномощия — изрева Клюна — и веднага ще получите колкото искате помощ, че и още.“ Единият от тях, по прякор Мишока, нахилен гигант с огромен бирен търбух се изправи пред Боби Дюлак и заднишком го притисна до картотеката, след което сред облаци бирени изпарения и дъх на марихуана го попита разгръщал ли е някога творбите на един господин на име Жак Дерида. След като Боби му отвърна, че не е и чувал това име, Мишока отсече: „Не думай, бе, Шерлок!“, отстъпи встрани и яростно се втренчи в имената на черната дъска. Половин час по-късно Клюна, Мишока и приятелите им си заминаха — недоволни и неупълномощени, но поне умиротворени — и Дейл Гилбъртсън заяви, че трябва да се прибере да поспи, но за всеки случай Том да остане в участъка. И двамата, които трябваше да застъпят на нощна смяна, си намериха извинение да не дойдат. Боби изяви желание да остане с колегата си: „Няма проблеми, шефе“, поради което ги заварваме тук в този ранен час.

— Я дай да видя — любопитства Дюлак.

Лънд вдига високо вестника и го обръща към колегата си: „РИБАРЯ ВИЛНЕЕ НА ВОЛЯ ИЗ ФРЕНЧ ЛАНДИНГ И ОКОЛНОСТИТЕ“ е озаглавена статията в горния ляв ъгъл на първа страница. Материалът заема три колони и е отпечатан в светлосиньо каре, оградено с черна рамка. Подзаглавието гласи: „Полицията гадае кой е психопатът-убиец“. Отдолу с по-дребни букви е написано: „Уендъл Грийн с подкрепата на редакционната колегия“.

— Рибаря, значи. Твоят приятел от самото начало като се е запънал с тоя Рибар! — възнегодува Боби. — Рибаря, та Рибаря. Аз ако стана петнайсетметрова горила и се заразхождам по покривите, това означава ли, че съм Кинг Конг? — Лънд оставя вестника на бюрото и се усмихва. — Добре, де, примерът не беше уместен. Да кажем, че направя няколко успешни банкови обира, ще мина ли за Джон Дилинджър?

— Хм — Лънд се усмихва по-широко, — чувал съм, че хоботчето на Дилинджър било толкова голямо, че го пазели в музея „Смитсън“. Та…

— Я ми прочети първото изречение. Том Лънд свежда поглед и зачита:

— „Полицията във Френч Ландинг не е в състояние да открие никакви улики, насочващи към самоличността на кръвожадния двоен убиец и сексуален маниак, условно наречен от настоящия репортер «Рибаря». Страх, отчаяние и подозрение се вихрят все по-неудържимо по улиците на градеца и завладяват обитателите на всички ферми и села в окръг Френч Каунти, надвисвайки като зловеща прокоба над цялата област Кули Кънтри.“

— Само това ни липсваше! — язвително отбелязва Боби. — Господи!

Бързо прекосява стаята, надвесва се над главата на Том Лънд и зачита първата страница на „Хералд“, стиснал служебния си глок, сякаш се готви да прогори дупка в проклетата статия точно тук и сега.

„Традиционното доверие и добросъседски отношения, топлата отзивчивост и щедрост към всички [пише Уендъл Грийн, опивайки се от собствените си словоизлияния] биват ежедневно разяждани от ръждата на тревогата. Страхът, отчаянието и подозрението тровят духа на нашите общности, били те малки или големи, защото изправят съсед срещу съседа и си правят гаргара с добрите нрави.

Две деца бяха сполетени от ужасна смърт, а останките им — оглозгани. Изчезна и трето дете. Осемгодишната Ейми Сейнт Пиер и седемгодишният Джони Ъркнам станаха жертва на чудовищните страсти на демон в човешки облик. Те няма да познаят щастието на младостта и задоволството на зрялата възраст. Скърбящите им родители никога няма да дочакат внуци, които да радват старините им. Родителите на другарчетата им се мъчат да предпазят своите деца, като ги затварят в домовете си, както постъпват впрочем и родителите на онези деца, които не са познавали починалите. В резултат летните лагери и инициативите за младежта са отменени във всички градове и общини в окръга Френч Каунти.

С изчезването на Ърма Френо седем дни след смъртта на Ейми Сейнт Пиер и едва три дни след смъртта на Джони Ъркнам търпението на обществеността застрашително се изчерпва. Както вече стана дума в предишен материал на настоящия кореспондент, Мърлин Граасхеймър, петдесет и две годишна, безработна без постоянно местожителство, във вторник вечерта бе нападната и пребита в глуха уличка в Грейнджър от група младежи с неизвестна самоличност. Подобно произшествие се случи и в ранните часове в четвъртък, когато Елвар Преториус, трийсет и шест годишен шведски турист на обиколка в нашата страна, стана жертва на покушение от трима бандити, също с неизвестна самоличност, докато спеше в Лейф Ериксън Парк в Ла Ривиер. Граасхейлгър и Преториус нямаха тежки травми, но в бъдеще хулиганските прояви несъмнено ще завършват с все по-сериозни последствия.“

Том Лънд хвърля един поглед на следващия абзац, в който се описва ненадейното изчезване на малката Френо, както си играела на тротоара на Чейс Стрийт, и става от бюрото.

Боби Дюлак продължава да чете, после възкликва:

— Хей, Том, непременно трябва да чуеш това. Виж как завършва: „Кога ще е следващият удар на Рибаря?

Защото, приятели, не бива да се заблуждавате — той няма да спре дотук.

И кога най-сетне полицейският началник Дейл Гилбъртсън ще изпълни дълга си и ще спаси жителите на окръга от чудовищните издевателства на Рибаря и обяснимите изблици на насилие, породени от бездействието на органите на реда?“

Той се отправя с тежки стъпки към средата на стаята. Страните му пламтят. Поема дълбоко дъх и изпуска удивително дълга въздишка.

— Как ти звучи „следващият удар“? Който ще попадне право в слонския задник на самия Уендъл Грийн.

— Напълно си прав. Какви са тия алабализми? „Обяснимите изблици на насилие“?! Тоя казва на хората, че спокойно могат да трепят всеки, който им се стори подозрителен!

Боби насочва показалец към Лънд.

— Аз лично ще го пипна. Обещавам ти. Жив или мъртъв, ще го пипна.

Том Лънд взема мъдрото решение да не изрича първите думи, които му идват наум, и безмълвно кима. Пръстът продължава да стърчи. Том отвръща:

— Ако ти дотрябва помощ, май трябва да се обърнеш към Холивуд. На Дейл не му провървя, но може би ти ще имаш по-голям късмет.

Боби отхвърля предложението:

— Няма нужда. Ние с Дейл… и с теб, разбира се, чудесно ще се справим и сами. Но аз лично ще го пипна. Гарантирам. — Замлъква за миг, сетне допълва: — Впрочем Холивуд се пенсионира, когато се премести тук, не помниш ли?

— Холивуд е твърде млад за пенсия. Дори по стандартите на нашата служба едва прохожда. Което пък значи, че ти още си ембрион.

Оставяме ги да се смеят дружно, напускаме стаята на дежурните, издигаме се в небето и се понасяме към Куин Стрийт — съседната пресечка в северна посока.

* * *

На няколко преки източно от полицейския участък пред погледа ни се разгръща нисък асиметричен архитектурен ансамбъл, състоящ се от централна сграда с множество пристройки, разположен сред хълмиста ливада с издигащи се тук-там високи дъбове и кленове, която се простира по продължението на цялата пресечка и чийто гъст жив плет се нуждае от подкастряне. Очевидно това е някаква институция — на пръв поглед основно училище със свободна програма, която позволява занятията да се провеждат в класни стаи без стени, вероятно в страничните крила, докато в централната сграда се помещават управата и столовата. Спускаме се по-ниско и чуваме жизнерадостния рев на Джордж Ратбън, който долита едновременно от няколко прозореца. Голямата остъклена врата на входа се отваря и от сградата излиза елегантна жена с изискани очила, която стиска плакат, навит на руло, и ролка тиксо. Без да губи време, се извръща и с бързи, сръчни движения прикрепва плаката на вратата. На средния пръст на дясната й ръка игриво проблесва тъмносив скъпоценен камък с големината на лешник.

Докато младата дама се възхищава от творението си, можем да надзърнем над крехкото й рамо и да прочетем текста на плаката, украсен с нарисувани на ръка шарени балони: „Празник на ягодите“. Жената се прибира в сградата, в чието преддверие — или поне в онази част, която не се закрива от гръмката обява — забелязваме две-три сгъваеми инвалидни колички. Непознатата, чиято кестенява коса е прибрана на тила във внушителна, внимателно проектирана грамада, прекосява приятното наглед фоайе със столове и маси от светло дърво, върху които с елегантна небрежност са нахвърляни илюстровани списания; подминава рецепцията, която е разположена пред красиво декоративно каменно пано и в този ранен час не се обслужва от никого, и с грациозен подскок изчезва зад полирана врата с табелка: „УИЛЯМ МАКСТЪН, ДИРЕКТОР“.

Що за училище е това? Защо работи посред лято, при това дори организира празненства?

Бихме могли да го оприличим на школа за следдипломна квалификация, тъй като обитателите му са преминали успешно всички образователни степени в университета на живота и понастоящем разработват последната от тях под нехайното ръководство на господин Уилям „Веселяка“ Макстън. Това е пансионът за възрастни „Макстънс“, който в едно по-отдавнашно — и доста по-невинно време, преди козметичните промени в интериора, извършени в средата на осемдесетте години — бе известен като „Старчески дом «Макстънс»“, притежаван и управляван от своя основател — Хърбърт Макстън, бащата на Веселяка. Хърбърт беше почтен, но скучноват човек, който, спокойно можем да твърдим, би се отвратил от някои привички на единствената си рожба. Веселяка нямаше никакво желание Да поеме „семейната забавачка“, както я наричаше, с всичките беззъби, малоумни, напикаващи се и олигавени питомци, и когато завърши уисконсинския университет „Ла Ривиер“ (преминавайки, и то с много усилия, специализации по безразборни сексуални връзки, хазартни игри и пиене на бира), с готовност прие предложената му длъжност в районното поделение на Националната данъчна служба, за да се научи как безнаказано да краде държавата. За пет години служба придоби множество полезни знания, но тъй като не успя да осъществи амбициите си, най-сетне се поддаде на все по-неубедителните молби на баща си и пое грижата за олигавените старци, повечето от които бяха пред прага на смъртта. Веселяка признаваше с известно печално задоволство, че въпреки трагичния недостиг на външен блясък това начинание му дава възможност да краде и от държавата, и от клиентите.

Да влезем през голямата стъклена врата, да прекосим изисканото фоайе (като пътьом обърнем внимание на миризмата — смесица от вонята на урина и уханието на ароматизатор, която се усеща навсякъде в подобни заведения) и да се вмъкнем в кабинета на Веселяка, за да разберем какво търси тук в този ранен час изисканата млада дама.

Зад вратата се намира стаичка без прозорци, която е обзаведена с бюро, закачалка и малка етажерка, отрупана с компютърни разпечатки, брошури и листовки. Зад бюрото зее отворена друга врата. Тя води към значително по-голямо помещение, облицовано с дървена ламперия и обзаведено с кожени кресла, стъклена масичка и диван със светлокафява тапицерия. В отсрещния край на стаята е поставено внушително писалище, полирано до блясък и отрупано с безредно нахвърляна документация.

Вече познатата ни млада дама, чието име е Ребека Вилас, е приседнала на крайчеца на бюрото. Стройните й крака са кокетно кръстосани, тъй че образуват две успоредни линии, които завършват с високите триъгълни токчета на черните й обувки и наподобяват стрелките на часовник, показващ четири и половина. Можем да заключим, че Ребека Вилас е седнала така, за да привлече вниманието и да предизвика полагащото й се възхищение, но обектът на старанията й със сигурност не сме ние. Зад очилата с удължени рамки очите й проблесват едновременно недоверчиво и развеселено, но ние не виждаме какво е предизвикало тези чувства. Подозираме, че младата дама е секретарка на Веселяка, ала и това предположение е вярно само донякъде — непринудената й, леко иронична поза подсказва, че отдавна се е превърнала в нещо повече от секретарка. (Можем да си зададем въпроса откъде се е сдобила с прекрасния пръстен — ако дадем воля на циничното ни подсъзнание, съвсем точно ще отгатнем произхода на подаръка.)

Незабелязано пристъпваме през отворената врата, проследяваме посоката на все по-нетърпеливия поглед на Ребека и се натъкваме на масивен задник в сивозеленикав панталон — работодателят на Ребека е коленичил на пода и се е напъхал почти до кръста в метална каса с внушителни размери, в която забелязваме счетоводни книги и известен брой хартиени пликове, очевидно натъпкани с пари. Веселяка ги измъква и няколко банкноти изпадат на пода.

— Оправи ли плаката? — пита, без да се обръща.

— Аха — потвърждава тя. — Ама че чудно време се е отворило за славния случай, тъкмо както се полага. — Говори с изненадващо добър ирландски акцент, макар и малко неопределен. Най-екзотичното място, което е посещавала в живота си, е Атлантик Сити — Веселяка я заведе там преди две години, когато спечели наградата за най-редовен клиент на една авиокомпания, и двамата прекараха пет вълшебни дни. Усвоила е акцента от архивните Филми.

— Мразя Празника на ягодите — мърмори Веселяка и вади последните пликове от касата. — Жените и децата на дъртите зомбита се мотаят тук цял ден и така ги пощуряват, че после трябва да ги упояваме до смърт, само и само да мирясаме малко. И ако искаш да знаеш, мразя балони. — Изсипва банкнотите на пода и започва да ги сортира.

— Питах се само, нали съм простичко момиче от провинцията, защо бе тъй наложително мойто присъствие още в ранни зори на тържествения ден.

— И знаеш ли какво още мразя? Цялата тая работа с музиката. Не стига, че зомбитата пеят, ами и оня тъп диджей, Симфоничния Стан, ни проглушава ушите с всичките му джаз-плочи, Боже опази, а после сме седнали да си говорим за силни усещания.

— Предполагам, че искаш да направя нещо с тия пари преди началото на забавлението — заявява Ребека с нормален американски акцент.

— Време е да се отскочи до Милър. — Веселяка има сметка на фалшиво име в Стейт Провидънт Банк в Милър, на шейсет километра от Френч Ландинг, която се захранва с парични депозити, оскубани от фонда за пациентите под предлог, че са изразходвани за допълнителни стоки и услуги. С пълни шепи пари Веселяка се извръща към Ребека, без да става от пода. — Божичко, краката ти наистина са божествени. Не може да не се прочуеш с такива крака.

— Мислех, че няма да ти направят впечатление.

Веселяка Макстън е на четирийсет и две години. Има хубави зъби, гъста коса, обло лице с прямо изражение и издължени кафяви очи, които винаги изглеждат влажни. Освен това има две деца — Трей, на девет години, и Ашли, на седем години, отскоро с диагноза „неспособност да се съсредоточава“, което по предварителни изчисления ще струва на Веселяка минимум две хиляди долара годишно само за лекарства. Разбира се, има и съпруга — вярна спътница в живота — която се нарича Марион и е трийсет и девет годишна, висока метър и шейсет, на тегло близо осемдесет и пет килограма. На всичкото отгоре снощи той задлъжня с тринайсет хиляди долара в резултат на неразумно залагане за мача на „Бруърс“ — същият, за който Джордж Ратбън тъкмо дърдори по радиото. Разбира се, че краката на госпожица Вилас му правят впечатление — как няма да му направят впечатление такива съвършено изваяни „архитектурни“ орнаменти.

— Но преди да отскочиш дотам, дали да не се поизтегнем на дивана да се позакачаме?

— О, какво точно имаш предвид?

— Малко гриз-гриз.

— Ах, ти, романтичен дявол такъв — закачливо подхвърля Ребека, но забележката изобщо не достига до съзнанието на Макстън. Веселяка си въобразява, че наистина е много романтичен.

Ребека елегантно се плъзва от бюрото, докато в това време работодателят й се изправя доста тромаво и с ритник затваря вратата на касата. Очите му влажно проблесват, той прави две-три тромави крачки по плътния килим и прегръща Ребека през тънкия кръст, същевременно стоварвайки купчината пликове на бюрото. Разкопчава си колана, преди да пристъпи към дивана.

— Може ли да го видя? — подхвърля хитрата Ребека, която прекрасно знае как да замъгли разсъдъка на своя любовник, и…

* * *

… и преди Веселяка да е изпълнил молбата й, ние благоразумно се понасяме към фоайето, което е все още безлюдно. Наляво от рецепцията започва дълъг коридор, който свършва пред две големи бели остъклени врати с надписи съответно „МАРГАРИТКА“ и „ЗЮМБЮЛ“ — имената на отделенията, към които водят.

В дъното на боядисания в сиво коридор на „Зюмбюл“ някакъв мъж с провиснал гащеризон тръска пепелта от цигарата си върху теракотените плочки, по които със съвършена мудност влачи мърляв парцал. Ние влизаме в „Маргаритка“.

Вътрешните помещения са далеч по-непривлекателни от приемната. Вратите от двете страни на коридора са номерирани. Имената на обитателите са написани на ръка върху картончета. През четири врати от входа на „Маргаритка“ е разположена по-малка, вътрешна рецепция, която се намира точно срещу входа за дамската и мъжката тоалетна (стаите в „Макстънс“, с изключение на най-скъпите апартаменти в отделението „Райско цвете“ оттатък фоайето, са оборудвани единствено с мивка) и на която понастоящем дреме широкоплещест пазач със захабена бяла престилка. Следите от мръсния парцал засъхват по теракотения под на коридора, който сякаш няма край. Тук се създава усещането, че въздухът е мръсносив като стените. Ако внимателно се вгледаме в ръба между стената и тавана, ще забележим паяжини, засъхнали петна и цял пласт нечистотия. Помещенията са изпълнени с букет от аромати — под дъха на бор от ароматизатора се долавя мирис на амоняк, урина и други още по-неприятни миризми. Една възрастна дама от „Зюмбюл“ често казва: „Като живееш със стари хора, които се изпускат, трябва да свикнеш с миризмата на аки.“

Самите стаи се различават в зависимост от здравословното състояние и умствените способности на обитателите. Тъй като всички спят, можем да надникнем тук-там. В № M10 — единична стая през две врати от вътрешната рецепция — живее Алис Уедърс (която леко похърква и сънува как се носи в съвършен унисон с Фред Астер по бял мраморен дансинг), заобиколена с толкова много артефакти от предишния си живот, че се налага да извършва сложни маневри сред множеството столове и ъглови масички, за да измине разстоянието от вратата до леглото. Освен мебелите си Алис е запазила почти напълно и разума си и си чисти стаята сама, при това безупречно. В съседната стая № M12, преградена с тънка завеса, сред купища семейни фотографии и рисунки на внуците си съжителстват двама възрастни фермери — Торвалдсън и Джесперсън, които не си говорят от години.

Малко по-нататък се намира стая № M18, която представлява пълна противоположност на блестящата от чистота, макар и претъпкана с мебели M10, тъй както обитателят й, известен под името Чарлс Бърнсайд, е антипод на Алис Уедърс. В M18 няма масички, бюфети с витрини, огромни кресла, огледала с позлатени рамки, лампи, тъкани черги и плюшени завеси — единствената мебелировка на тази гола стая се състои от метално легло, пластмасов стол и скрин. Върху него не са подредени семейни снимки и по стените не са окачени рисунки на разкривени къщи и тромави човечета. Господин Бърнсайд не изпитва абсолютно никакъв афинитет към домашния уют — плътен слой прах покрива пода, перваза, голия плот на скрина. Стая M18 няма история и е напълно лишена от човешко присъствие — тук се създава усещане за жестокост и бездушие, което напомня на затворническа килия. Ужасно вони на екскременти.

Но въпреки приятната компания на Веселяка Макстън и чара на Алис Уедърс ние сме тук най-вече заради Чарлс Бърнсайд, известен като „Бърни“.

Глава 2

ВЕЧЕ СЕ ЗАПОЗНАХМЕ с Веселяка. Преди да се настани в пансиона, Алис Уедърс обитаваше грамадна къща в старата част на Гейл Стрийт във Френч Ландинг, където надживя двама съпрузи, отгледа петима синове и изучи четири поколения местни деца да свирят на пиано; никое от тях не стана професионален музикант, но всички я помнеха с обич и я споменаваха с умиление. Както повечето обитатели на пансиона Алис пристигна тук със сина си, изпитвайки едновременно неохота и примирение. Бе вече твърде възрастна да живее сама в голямата къща на Гейл Стрийт — двама от синовете й вече бяха възрастни, семейни мъже и я обграждаха с грижи, но тя не искаше да им е в тежест. Алис Уедърс бе прекарала целия си живот във Френч Ландинг и никак не й се щеше да напуска дома си, макар в известен смисъл да знаеше открай време, че ще свърши дните си в пансиона „Макстънс“ — заведението не предлагаше кой знае какъв лукс, но иначе бе съвсем прилично. Когато синът й Мартин я закара с автомобила си да го разгледа, Алис установи, че познава поне половината обитатели.

За разлика от госпожа Уедърс обаче високият, кльощав старец, който лежи в металното легло, завит с чаршаф, нито е наред с ума, нито сънува Фрсд Астер. Олиселият му череп е осеян с множество жилки и завършва с издадено чело, увенчано с рошави вежди като кълба сивкава тел, изпод които две святкащи тесни очи от двете страни на месест нос се взират през прозореца в горите северно от пансиона. От обитателите на „Маргаритка“ само Бърни не спи. Очите му блестят, устните му са разтегнати в странна усмивка, но тези подробности нищо не означават, тъй като съзнанието му вероятно е изпразнено от съдържание досущ като стаята му. От години страда от болестта на Алцхаймер, тъй че външните признаци на задоволство са може би проява на физическо удовлетворение на най-примитивно ниво. Ако все още не сме отгатнали кой е източникът на гадната воня в стаята, петната по чаршафа недвусмислено издават отговора. Бърни току-що е изпразнил дебелото си черво в леглото, но тази ситуация, меко казано, въобще не го интересува — о, не, той е напълно лишен от чувство за срам. За разлика от прелестната Алис той вече няма власт над лостчетата в мозъчната си кутия, но ако се съди по симптомите, не се числи към типичните случаи на заболяването. Ден-два мърмори над овесената каша като останалите зомбита, после изведнъж се съживява и отново преминава в лагера на живите. В подобни моменти обикновено съумява както се полага да прекоси коридора до тоалетната, после часове наред се крие в усамотение или пък се разхожда нагоре-надолу из пансиона и дразни — буквално тормози — всички без изключение. В моментите, в които се завръща към живота, е лукав, потаен, безочлив, язвителен, инатлив, вулгарен, злонамерен и сръдлив, с други думи е напълно адекватен според разбиранията на Веселяка — тоест от един дол дренки с останалите старци в пансиона. Сред медицинските сестри, сътрудниците и обслужващия персонал се шири подозрението, че Бърни не страда от Алцхаймерова болест. Те смятат, че се преструва, като нарочно им създава допълнителна работа, докато си почива и събира сили за поредното си преобразяване в заядлив гадняр. Едва ли можем да ги виним за подобни подозрения. Ако диагнозата му не е погрешна, Бърни е единственият пример в света за пациент с Алцхаймерова болест, който се радва на продължителни периоди на възвръщане на разума.

През 1996 година Чарлс Бърнсайд, който по онова време бе седемдесет и осем годишен, не бе докаран в „Макстънс“ от услужливи роднини, а с линейката на районната болница в Ла Ривиер. Една сутрин се появил в спешното отделение на здравното заведение, помъкнал два тежки куфара с мръсни дрехи, и гръмко оповестил, че се нуждае от медицинска помощ. Говорел несвързано, но ясно се разбирало какво иска — твърдял, че е извървял пеш огромно разстояние, за да се добере до болницата, поради което лекарите трябвало да се погрижат за него. Историята всеки път се променяла — извървяното разстояние било ту петнайсет, ту двайсет и пет, ту четирийсет километра. Бърни твърдял, че е спал на полето или в крайпътната канавка, после се отмятал. По външния вид и миризмата му можело да се заключи, че се е придвижвал пеш и е спал на открито около седмица. Ако изобщо е притежавал портфейл, то го е изгубил по пътя. Приели го в болницата, изкъпали го и го нахранили, след което се опитали да разберат нещо за него. Отговарял на въпросите им, но постепенно губел нишката и започвал да бръщолеви несвързано; въпреки че не притежавал документи за самоличност, от приказките му все пак станало ясно, че години наред е работил по този край като майстор-дърводелец, кофражист и мазач, понякога частно, друг път за строителни фирми. В град Блеър имал леля, която го била приютила.

Разговорът преминал горе-долу така. „Разстоянието от Блеър до Ла Ривиер е трийсет километра — нима изминахте целия този път пеш?“ Не, тръгнал бил от друго място, но не помнел къде се намирало, може би на около петнайсет километра, всъщност на четирийсет километра — някакъв град, чиито жители били безнадеждни задръстени нищожества. „Как се казва леля ви?“ „Алтия Бърнсайд.“, „Адрес и телефон?“ Няма представа, не помни. „Какво работи леля ви?“ „Задръстено нищожество на пълен работен ден.“ „Все пак ви е приела да живеете в дома й.“ „Кой? Какво?“, „Леля ви изпъди ли ви?“ „Какви ги дрънкаш, задръстено нищожество такова?“

Дежурният лекар поставил на новопостъпилия диагноза „Алцхаймерова болест“ и назначил изследвания, а служителката от „Социални грижи“ започнала да издирва адреса и телефона на Алтия Бърнсайд от Блеър. От телефонната компания я осведомили, че нямат подобен абонат нито в Блеър, нито в Етрик, Кокрейн, фаунтън, Спарта, Оналаска, Ардън или Ла Ривиер, нито в което и да било друго селище в радиус от осемдесет километра. Служителката разширила проучването и подала запитване за лицата Алтия и Чарлс Бърнсайд до регистъра на населението, Министерството на социалните грижи, службата за документи на пътната полиция и данъчната дирекция. В базите данни фигурирали само две лица на име Алтия — едната притежавала крайпътно заведение в Бътърнът, в северния край на щата, а другата била чернокожа и работела в център за социални грижи в Милуоки. И двете нямали никаква връзка с пациента в районната болница в Ла Ривиер. Единственият Чарлс Бърнсайд, вписан в регистъра на населението, със сигурност не бил онзи, когото издирвала служителката от болницата. Леля Алтия не съществувала. Очевидно Чарлс бил един от онези фантоми, които цял живот не плащат данъци, не са включени в избирателните списъци, нямат осигурителен номер и банкова сметка, не са служили в армията, не притежават шофьорска книжка и никога не са имали вземане-даване с държавата.

След втора поредица от телефонни разговори неуловимият Чарлс Бърнсайд пристигна в пансиона „Макстънс“ като повереник на общинската управа, докато бъде настанен в държавната болница в Уайтхол. Докараха го с линейка за сметка на щедрия данъкоплатец. Веселяка се нацупи и го тикна в отделение „Маргаритка“. След месец и половина в държавната болница се освободи легло. Броени мигове, преди завинаги да се освободи от човека-фантом, Веселяка получи по пощата чек от разплащателна сметка в банка в Дъ Пер „за покриване на разходите по престоя на Чарлс Бърнсайд в поверената Ви институция“, подписан от Алтия Бърнсайд. В графата „адрес“ бе вписан номер на пощенска кутия. Веселяка заяви на служителя от държавната болница, че гражданският дълг му повелява да задържи господин Бърнсайд в „Макстънс“. Заяви, че старецът му станал любимият пациент. Присъствието на Бърни удвои „частния“ приход на директора, като при това му спести обичайните формалности.

През следващите шест години старъцът все повече затъваше в мрака на ужасното заболяване. Ако наистина симулираше, то бе блестящ актьор. Състоянието му постепенно се влошаваше, преминавайки през междинни стадии: Бърни загуби способността да контролира отделителната си система и да говори свързано, после започна да изпада във внезапни изблици на ярост, последвани от сериозни нарушения като загубата на паметта, на умението да се храни сам и накрая — на цялостната идентичност. Деградира до инфантилност, след което съвсем загуби разсъдъка си и прекарваше цели дни закопчан с предпазните колани в инвалидната количка. Веселяка мислено се тюхкаше заради неизбежната загуба на един толкова „разбран“ пациент. И тогава, през лятото на годината, предшестваща настоящите събития, се случи чудо. Съвършено неподвижното лице на Бърни отново се оживи и той яростно забълва безсмислени фрази: „Абала! Горг! Муншун! Горг!“ Прояви желание да се храни сам, да се раздвижи, да опознае околностите. След седмица започна да настоява на прекрасен английски език да носи собствените си дрехи и да ходи до тоалетната без придружител. Понапълня, заякна и отново взе да тормози всички. Често в един и същ ден пълната безжизненост, характерна за пациенти в напреднал стадий на Алцхаймерова болест, се редуваше с краткотрайни пристъпи на сприхавост, които у един осемдесет и три годишен мъж може да се смятат за признак на крепко здраве. Бърни бе като поклонник в Лурд[1], който отпътува преди пълното си излекуване. Веселяка се прекланяше пред това чудо. Стига старецът да е жив, кой се интересува дали се разхожда из гората, или седи в инвалидната си количка, придържан единствено от предпазния колан?

Приближаваме се. Стараем се да не обръщаме внимание на вонята. Ще се помъчим по изражението му да отгатнем нещо повече за този необичаен човек. Лицето му никога не е било красиво, а сега кожата вече е посивяла от възрастта, а страните са хлътнали като дупки в пътната настилка. Сини вени набраздяват сивкавия череп, осеян с петна досущ яйце на дъждосвирец. Носът на Бърни изглежда като гумен и е леко закривен встрани, което допълнително затвърждава впечатлението за прикрит, лукав характер. Подобните на червеи устни са сгърчени в смущаваща, може би неволна гримаса, която напомня усмивка на пироман, прехласнат пред горяща сграда.

Това се казва истински американски самотник, залутан в дебрите на собствената си душа, обречен да се влачи по бедняшки квартири и долнопробни кръчми, да предприема безцелни пътувания и вечно да бъде мишена за безброй оскърбления, нанасящи му душевни рани, които ближните му с радост разчоплят отново и отново. Той е същински таен агент, който служи на най-висша кауза — на себе си. Истинското му име е Карл Биърстоун; под него се подвизаваше в Чикаго от двайсет и петатата до четириисет и шест годишната си възраст и водеше своя тайна война, като извършваше неописуеми гадости, доставящи му неизказано удоволствие. Бърни пази Карл Биърстоун в дълбока тайна, тъй като никой не бива да узнава за предишното му съществуване, за предишното му аз, което още живее в него. Мръсните удоволствия и страховитите играчки на Карл Биърстоун принадлежат и на Бърни, затова трябва да ги крие в мрака, където само той може да ги намери.

Това ли е отговорът на загадката, която Веселяка възприемаше като чудо? Карл Биърстоун е открил пролука в слабоумието на Бърни и е поел в свои ръце руля на кораба, изоставен на произвола на вълните. В края на краищата човешката душа е като огромна къща с хиляди стаи — до просторни салони се гушат килерчета, множество врати са заключени, но облените в светлина зали са истинска рядкост. Навеждаме се над стареца с плешивия череп, изпъстрен с изпъкнали вени, с кривия нос и бухлатите вежди, щръкнали като телена четка, и се насилваме да издържим гадната воня, за да разгледаме по-отблизо тези интересни очи. Те приличат на черни неонови реклами и блещукат като лунен лъч, отразен в хлъзгавата кал на речен бряг. Излъчват задоволство, но в тях не е останало нищо човешко, поради което не ни помагат да проумеем що за човек е Бърни.

Старецът продължава да се усмихва, ако тази предсмъртна гримаса изобщо може да се нарече усмивка, изведнъж раздвижва устни и зашепва. Какво казва?

— … в гървавите дупки дреперят и здискат очи, и вияд от ужаз, люи малки изгубени дечица… Не, не, дова не болгага. Ах, вижде мажините, о, дези брекразни брекразни мажини, гаква гледка, гразиви брекразни мажини, оградени з дел, и гак замо дракат, джукат и дракат… виждам дубка, едо я едо я тъй ярка и голяма…

Може би тъкмо в този миг тялото е подвластно на Карл Биърстоун, но по несвързаното ломотене не проумяваме нищо. Нека проследим посоката на искрящия му поглед с надеждата, че ще ни подскаже на какво толкова се радва този юнак. И кое го възбужда сексуално, както подсказва характерната издутина под чаршафа. В това отношение двамата с Веселяка много си приличат — винаги са готови за подвизи, но докато директорът има щастието да се радва на изкусните умения на Ребека Вилас, то единственият стимул на Бърни е гледката през прозореца.

Тя едва ли може да се мери с госпожица Вилас. Възглавницата леко повдига главата на стареца, който унесено съзерцава тясната ливада и кленовите дървета в началото на гъстата гора. По-навътре се издигат могъщите листати корони на дъбовете. Белите стволове на брезите мъждукат като свещици в полумрака. Съдейки по височината на дъбовете и по разнообразието на дървесните видове, заключаваме, че се намираме пред гора, която някога е заемала почти целия район. Подобно на всички следи от древността дърветата нашепват тайни слова, но толкова тихо, че малцина ги чуват. Под зеления покров времето и тишината обгръщат ужасни кръвопролития и смърт; насилието подсеща за себе си чрез пейзажа, който се променя непрекъснато, но с вледеняващо спокойствие. Под земята, осеяна с израстъци от дъбовите дървета, са заровени купища кости — всичко тук се храни с гнилоч. Безброй светове чукат и тракат, заключени един в друг; необятни и стройно подредени вселени тихо бръмчат една до друга и причиняват разцвет и бедствия във владенията на съседите си, за чието съществуване дори не подозират.

Горите ли съзерцава Бърни или е въодушевен от тайните, които съзира в тях? Дали наистина спи? Дали зад необикновените очи на Чарлс Бърнсайд палува Карл Биърстоун?

„Лизици в дъмните бърлоги, и блъхове в дълбоките си дупки, хиени грозни, всички вият зъз зтомаси празни, охо, аха най-хубавото е, бриятели, това, че взе бовече и бовече хлапета с разгървавени крачета ремъка деглят и опъват…“ — шепне Бърни.

Май е време да си обираме крушите.

Стига сме дишали вонящия дъх на стария Бърни — всяко нещо си има граници. Хайде да излезем на чист въздух и да се насочим на север, над горите. Лисиците и плъховете може и да вият от глад в дупките си — такъв е животът — но в Западен Уисконсин виещи хиени не се срещат. Пък и те винаги са гладни. Само че на никого не му е жал за тях. Човек трябва да притежава изключително добро сърце, за да съжали създание, което вечно дебне своите събратя от животинското царство в очакване на мига, в който ухилено ще се нахвърли да оглозга останките им. Ние се оттегляме през комина.

* * *

На два-три километра източно от „Макстънс“ от магистрала № 35 се отклонява тясна просека, която прорязва гората като небрежно сресан път в гъста коса. След още стотина метра дърветата отстъпват пред жилищен квартал отпреди трийсет години, състоящ се от две улици. Пред скромните къщурки на Гейл Стрийт и Шубърт Стрийт са монтирани баскетболни кошове и люлки, край които са захвърлени велосипеди, триколки и най-различни надуваеми играчки от „Фишър-Прайс“. Децата, за които са предназначени, в този ранен час още са в леглата си и сънуват захарен памук, кученца, хоумръни, пътешествия в далечни страни и други непостижими удоволствия. Спят и разтревожените им родители, които неминуемо ще се притеснят още повече, като прочетат творението на Уендъл Грийн, поместено на първата страница на днешния брой на „Хералд“.

Нещо привлича погледа: същата онази тясна просека, която се отклонява от магистрала № 35. Тя не е точно път; по-скоро изглежда като тайна пътека, което пък противоречи на очевидната й безполезност. Описва завой и един километър по-нататък свършва. Накъде води и за какво служи? От височината, на която се намираме, прилича на черта, драсната с молив — забелязва се само ако човек се взира много внимателно — но все пак някой е положил доста усилия, за да я прокара. Трябвало е да се отсекат дървета и да се изкоренят дънери. Ако е дело на един човек, навярно му е отнело месеци тежък, изнурителен труд. Пътеката, която очевидно е резултат от нечовешки усилия, притежава забележителното свойство да се спотайва, да отбягва погледа и да се разтваря в небитието, когато вниманието на наблюдателя се отклони; загуби ли я, човек наново трябва да се взира да я търси. Навежда ви на мисълта за джуджета и тайни мини или за златното съкровище на някой дракон, ревниво охранявано с магии и вълшебства. Само че вълшебните мини, драконовите съкровища и магиите са детински измишльотини; като се снишим обаче да разгледаме мястото поотблизо, ще забележим очукана стара табела с надпис: „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, която е доказателство, че наистина нещо се охранява, пък макар и усамотението на собственика на имота.

След като откриваме табелата, се напрягаме да видим накъде води алеята. На едно място полумракът сякаш се сгъстява. Макар и скрито в сенките, тъмното петно притежава необикновена плътност, която го отличава от околните силуети. „Охо! — възкликваме като ехо на брътвежите на Бърни. — Какво виждат очите ни, може би стена?“ Вероятно някаква повърхност, на пръв поглед гладка и равна. Като стигаме до завоя, тъмният триъгълник под короните внезапно придобива очертанията на заострен покрив. Постройката идва на фокус едва когато заставаме пред нея — оказваме се пред необичайно разкривена триетажна дървена къща с продънена веранда. Изглежда отдавна запустяла. Като привикнем с ексцентричния й вид, забелязваме, че е доста негостоприемна. На подпорната колона на парапета под най-невероятен ъгъл е окачена втора табела с идентичен надпис, която само допълва неприятното впечатление от самата къща.

Заостреният покрив обхваща само централната част, Отляво се издига двуетажна пристройка, която се крие в гората. Отдясно като издънки, избуяли от само себе си, се издигат пристройки, подобни на грамадни бараки. Къщата изглежда неуравновесена и в прекия, и в преносния смисъл на думата — сякаш е замислена от архитект с изкривено съзнание. Резултатът от усилията му не се поддава нито на описание, нито на тълкувание. Макар и повредени от времето и метеорологичните условия, гредите и тухлите, от които е изградена тази грамада, внушават странна, някак монолитна неуязвимост. Очевидно създателят на дома е търсел уединение, може би дори пълна изолация, които делото му пази и до ден-днешен.

Най-странното е, че цялата къща изглежда боядисана в черно — не само стените, но и всеки сантиметър от верандата, первазите, олуците, та дори прозорците. Черна е от горе до долу. Не е възможно — в това простосърдечно, добродушно кътче на света дори най-човеконенавистният строител не би превърнал творението си в собствената си сянка. Спускаме се почти над земята и се насочваме към постройката в края на тясната просека…

Колкото и неприятно усещане да ни вдъхва, за да преценим добре, се налага да разгледаме отблизо, и така откриваме, че мизантропията е взела далеч по-сериозни размери. Къщата действително е била черна, но цветът вече е избелял. Изучавайки я, заключаваме, че първоначалният нюанс вероятно би предизвикал неодобрението ни. Сега е сиво-черна като градоносен облак, като бурен океан, който подмята останките от фрегати, претърпели крушение. Все пак черното като че ли е за предпочитане пред този мъртвешки цвят.

Сигурни сме, че почти никой от пълнолетните граждани, обитаващи съседния район, целия Френч Ландинг и дори околните градчета, не е престъпвал забраната, указана с очуканата табела на отклонението от магистрала № 35, нито пък се е осмелявал да тръгне по тясната просека. Хората дори не забелязват надписа и въобще не подозират за съществуването на черния дом, иначе отдавна щяха да са му дали названието „Блак Хаус“. Сигурни сме обаче, че повечето от децата им са изследвали алеята, а някои дори са стигали до къщата. При това са я виждали по начин, недостъпен за родителите им, и видяното със сигурност ги е накарало да хукнат обратно към шосето. Блак Хаус е съвършено не на място в Западен Уисконсин — все едно да се натъкнем на небостъргач или на замък с крепостен ров. Всъщност би изглеждал като аномалия в което и да било кътче на земното кълбо освен може би в някой лунапарк, където биха го нарекли „Къщата на призраците“ или „Замъкът на ужасите“, и където присъщото му свойство да отблъсква посетителите вероятно би накарало собственика да го затвори само след седмица. По свой специфичен начин обаче напомня за неугледните сгради на Чейс Стрийт в стръмната й част над Нейлхаус.

Роу и речния бряг преди началото на порядъчния квартал. Занемареният хотел „Нелсън“, неугледната кръчма, магазинът за обувки и другите сгради, чиито стени реката е белязала с напречна ивица, сякаш начертана с пастел, притежават същия зловещ, призрачен, недействителен облик като Черния дом.

* * *

Сега е моментът да отбележим — и оттук нататък не бива нито за миг да забравяме — че странното усещане за недействителност и безредие е характерно за границите. То се поражда на всяка граница между две територии независимо от значимостта на самата гранична линия. Пограничните области се различават от останалите — те са погранични.

Да кажем, че за пръв път прекосявате провинциална местност в окръг Устър Каунти в родния ви щат на път към новия дом на ваш приятел, който след неотдавнашния си развод внезапно е обзет от хрумването (което според вас е твърде неразумно) да се пресели в малък град в съседния окръг Орлост Каунти. На дясната седалка върху кошницата, съдържаща две бутилки първокачествено бордо и какви ли не лакомства, сте разгънали пътна карта на местността, през която пътувате. Не знаете точно къде отивате, но се движите в правилна посока и все още не закъснявате.

Пейзажът постепенно се променя. Пътят рязко заобикаля брега на канал, който не е означен на вашата карта, и започва да описва безбройни необясними завои; крайпътните дървета са приведени към земята, тук-там под преплетените клони се гушат грозни къщурки, коя от коя по-занемарена. От пролуката в един плет изскача трикрако куче и с яростен лай се хвърля към колата ви. От разнебитена веранда ви наблюдава старче с малка сламена шапка, загърнато с нещо подобно на саван. През Две къщи момиченце с мърлява рокличка от розов тюл и станиолена корона размахва над купчина тлеещи автомобилни гуми блещукаща пръчица, украсена със звезда. На следващия завой изниква грамадна табела с тривиален надпис: „ДОБРЕ ДОШЛИ В ОРЛОСТ КАУНТИ“. Скоро дърветата възвръщат нормалния си вид и пътят се изправя. Отдъхвате си след обзелата ви тревога, която осъзнавате едва когато ви напуска; натискате педала на газта и се устремявате към дома на изпадналия в нужда приятел.

В пограничните райони цари безредие и всеобща деформация. Там пускат корени и избуяват гротескното, непредвидимото и престъпното. Най-характерната им черта е техният упадък. И макар да се намираме сред чудни природни красоти, току-що преминахме над една естествена граница, обозначена от могъщата река и нейните притоци, от глетчерни морени, отвесни варовикови скали и скрити, невидими като Черния дом долини, които човек забелязва едва когато се озове близо до тях.

* * *

Срещали ли сте на безлюдна улица разгневено старче с опърпани дрехи, което бута празна пазарска количка и държи гръмка реч за „проклетите крадци“? Обикновено е с бейзболна шапка или пък с тъмни очила със счупено стъкло.

Случвало ли ви се е разтреперани от страх да се скриете в някой вход, откъдето да наблюдавате как мъж с военна униформа и с мълниеобразен белег на лицето разгонва тълпа пияни зяпачи и се натъква на трупа на момче с размазана глава, проснато на земята с ръце, разперени като криле, а джобовете му са претършувани? Виждали ли сте как обезобразеното лице на мъжа пребледнява от гняв и жалост?

Това са типичните признаци за упадък.

В покрайнините на Френч Ландинг е скрит още един подобен признак, който не можем да пропуснем, макар гледката да е ужасяваща и сърцераздирателна. Така ще засвидетелстваме своята почит, доколкото ни позволяват възможностите; той пък ще ни се отплати щедро чрез тайната, която ще разкрие пред смаяния ни поглед.

Отново се издигаме във въздуха — разперваме криле, така да се каже — и Френч Ландинг се разстила под нас като топографска карта. Утринното слънце грее по-ярко над зелените полета, разграфени на правоъгълни селскостопански блокове, лъчите му се отразяват в гръмоотводите по покривите на хамбарите. Шосетата сред полето са пусти. Към града се движат само няколко коли, чиито покриви блестят като разтопен метал. Породисти крави побутват с муцуни портите на пасищата, готови послушно да бъдат вкарани в краварника за сутрешната среща с апарата за доене.

Като се отдалечаваме на безопасно разстояние от черния дом, който е чудесен пример за упадък, се насочваме на изток, пресичаме Единайсета улица, опъната като кордела, и се впускаме да изследваме крайния квартал, където сред къщите се издигат складове, а отвъд започва полето. Отминаваме „Севън-Илевън“ и телевизионната кула, на чийто пилон американското знаме ще се развее чак след четирийсет и пет минути.

В този миг в схлупена къщурка встрани от пътя се събужда Уонда Киндърлинг, съпруга на Торнбърг Киндърлинг — жесток и глуповат човек, който излежава доживотна присъда в Калифорнийския затвор — и пред погледа й се изпречва бутилката водка поставена на нощното й шкафче; Уонда решава да отложи закуската с още един час. На петдесетина метра от дома й се издига гигантски купол от стъкло и стомана, пред който в права редица е строена цяла армия нови-новенички лъскави трактори — това е търговското предприятие на Тед Голдс „Земеделско оборудване Френч Каунти“, където работи един почтен, разтревожен съпруг и баща на име Фред Маршал, с когото не след дълго ще се запознаем.

Оттатък ефектния стъклен балон и асфалтирания паркинг с размерите на океан в продължение на километър се простира отдавна запусната камениста нива, а отвъд започва пущинакът. Сред високите бурени се извива дълга пътека, която води към купчина гниещи трупи между стара дървена барака и допотопна бензинова колонка. Това е нашата цел. Спускаме се на земята. Като се приближаваме, различаваме силуета на разнебитена постройка, килната на една страна, която сякаш всеки миг ще се срути. На входа е окачена тенекиена рекламна табела на кока-кола, осеяна с дупки от куршуми. Сред храсталаците се търкалят бирени кутии и угарки. Отвътре долита монотонното, дремливо жужене на цели пълчища мухи. Иска ни се да се върнем на чист въздух и да се махаме оттук. Черният дом беше много противен, буквално отвратителен, но това място… то обещава още по-неприятни изживявания.

Едно по-разширено определение на понятието „упадък“ включва усещането, че нещата се влошават или съвсем скоро ще тръгнат на зле.

Навремето в тази порутена барака, която прилича на депо за товарни вагони, се помещаваше едно комично безобразно и мръсно заведение за бързо хранене, наречено „При Ед — кренвирши и други вкусотии“. Сто и трийсет килограмовият шишко Ед Гилбъртсън, свещенодействащ зад вечно мръсния тезгях, сервираше мазни, препържени кюфтета, сандвичи с наденички и майонеза, гарнирани с черни отпечатъци от пръсти, и разчекнат сладолед във фунийки на малцината непретенциозни Клиенти, предимно местни хлапета, отишли да се поразходят с велосипеди в гората. Ед, който отдавна бе починал, беше един от многобройните чичовци на полицейския началник Дейл Гилбъртсън и приживе бе добросърдечен мърляч и тъпак, ползващ се с огромна популярност сред местното население. Престилката му повече приличаше на мръсен парцал; при евентуална санитарна проверка на хигиенния инспектор би му се доповръщало от състоянието на ръцете и ноктите на Ед, а домакинските прибори щяха да са по-чисти, ако котките ги облизваха. Сладоледът стоеше в качета зад тезгяха и се топеше от близостта с нагорещения мазен тиган. От тавана висяха мухоловки, които приличаха на кожени яки от полепналите по тях мъртви мухи. Нелицеприятната истина бе, че десетилетия наред микробите се множаха тук на воля: по пода, по тезгяха, по тигана — не се свеняха да завземат дори самия Ед, бъкаха по шпатулите, вилиците и немитата лопатка за сладоледа, откъдето плъзваха по гнусната храна, с която проникваха в уетите и стомасите на децата и на някоя и друга заблудена майка.

Струва си да се отбележи, че никой не бе умрял от храната на Ед и след като един хубав ден позакъснелият сърдечен пристъп покоси собственика на мизерната закусвалня тъкмо когато се бе покачил на столче най-сетне да подмени старите мухоловки с десетина нови ленти, никой не намери сили да разруши барачката и да разчисти сметта. В продължение на двайсет и пет години сумрачната съборетина приютяваше влюбени тинейджъри и компании момичета и момчета, които се нуждаеха от усамотение, за да изследват за пръв път в историята на човечеството — поне така им се струваше — освобождаващата сила на алкохола.

Възторженото бръмчене на мухите ни подсказва, че едва ли ще се натъкнем на влюбена двойка или на група празноглави пияни хлапета. Безшумното брожение на това стръвно гъмжило не се чува от главния път и ни подготвя за нещо ужасяващо. Можем да кажем, че то е като своеобразна порта.

Влизаме. През пролуките на източната стена и продънения покрив се процежда светлина, която чертае сияйни ивици по неравния под. Прах и перушина се стелят върху застиналите в пясъка животински следи и множество заличени отпечатъци от подметките на отдавна изхвърлени обувки. Отляво край стената са захвърлени на топка протрити войнишки одеяла, потънали в плесен; встрани се вижда керосинова лампа със спукано стъкло, край която се въргалят бирени кутии и смачкани фасове. Топлите слънчеви лъчи осветяват пресните стъпки, които описват широка дъга край останките от тезгяха и водят към празното място, където навремето стояха печката, мивката я лавиците с продукти. Там — в едновремешната светая светих на Ед — изведнъж изчезват. Мястото очевидно е било арена на ожесточена схватка, пясъкът е разпилян по пода. Край отсрещната стена е захвърлено нещо друго, което със сигурност не е протрито войнишко одеяло, макар много да ни се иска да беше; то е наполовина проснато сред локва лепкава течност. Мухите улисано кръжат над тъмното петно и от време на време кацат върху него. В ъгъла улично куче с пухкава рижа козина глозга костта стърчаща от белия предмет, който стиска между лапите си. Взираме се в предмета. Това е гуменка. Марка „Ню Баланс“ ако трябва да бъдем точни. Детска гуменка, ако искаме да бъдем напълно изчерпателни.

Ще ни се да се възползваме от способността си да летим и па изчезнем оттук на секундата. Копнеем да полетим право през прогнилия покрив и да вдъхнем чистия въздух, но не можем — обречени сме да бъдем свидетели на тази гледка. Пред очите ни уродливо куче глозга откъснато детско краче и всячески се опитва да го измъкне от бялата гуменка марка „Ню Баланс“. Животното ту извива, ту протяга мършавия си гръбнак, свежда тясната си муцуна, без да изпуска плячката от кокалестите си лапи; дърпа ли дърпа, но връзките са здраво вързани — какъв лош късмет.

Погледите ни отново попадат върху онова, което не е протрито одеяло, а е труп на момиченце, лежащо по гръб в локвата лепкава течност. Едната му ръка е безжизнено отпусната на неравния под, другата е подпряна на стената. Дланите са свити в юмруци. Ягодово-русата коса, обрамчваща дребното личице, е изгубила блясъка си. Ако в изцъклените очи се чете някакво изражение, то е на почуда. Но това е случайно и не означава нищо, тъй като приживе това дете изглеждаше изненадано дори насън. Скулите, слепоочията и вратът му са покрити с тъмни синини, подобни на мастилени петна, размазани с гумичка. Горната половина на тялото е скрита от бяла фланелка с логото на бейзболния отбор „Милуоки Бруърс“, изцапана с кал и засъхнала кръв. От кръста надолу телцето е бяло като дим и е проснато насред локвата, над която кръжат възбудените мухи. Голият строен крак с ожулено коляно завършва с окървавена гуменка марка „Ню Баланс“, завързана с двоен възел, а пръстите сочат тавана. Там, където следва да е другият крак, няма нищо, тъй като десният хълбок завършва с нащърбено чуканче.

Намираме се пред третата жертва на Рибаря — десетгодишната Ърма Френо. Паниката, предизвикана от изчезването й от тротоара пред видеотеката вчера следобед, ще нараства, докато Дейл Гилбъртсън открие трупа след малко повече от двайсет и четири часа.

Рибаря отвлече малката Френо и я донесе тук, незнайно как преминавайки по цялата Чейс Стрийт и Лайол Роуд, покрай „Севън-Илевън“ и телевизионната кула, покрай къщата, където Уонда Киндърлинг злобее и се налива с алкохол, покрай блестящия стъклен купол на Голдс, прекосявайки накрая граница, та между земеделските земи и града.

Ърма бе още жива, когато влязоха в бараката с надупчената тенекиена реклама на кока-кола. Сигурно се е дърпала и е пищяла. Рибаря я е довлякъл в задната стаичка и я е принудил да млъкне, като я е ударил с юмрук по лицето. Твърде вероятно е да я е удушил. Хвърлил е трупа й на пода и е нагласил крайниците по свое желание. Свалил е всичките й дрехи от кръста надолу — бельо, джинси, шорти или с каквото е била облечена в момента на покушението, но е оставил гуменките. След това е ампутирал десния й крак. Съумял е да отдели плътта от костта само с помощта на голям нож с дълго острие, без да използва сатър или трион, докато най-сетне е успял да отреже крака. После вероятно го е разфасовал на две-три части, като е отсякъл стъпалото. Захвърлил го е встрани, без да сваля бялата гуменка. То не е представлявало интерес за него — искал е крака й.

Ето това, драги приятели, е истински упадък.

Дребното неподвижно телце на Ърма Френо сякаш се е разстлало на пода, като че ли иска да се просмуче през изгнилите дъски. Мухите все така възторжено бръмчат. Кучето се опитва да измъкне сочната си плячка от гуменката. Ако можехме да възкресим простодушния Ед Гилбъртсън и да го изправим пред тази гледка, той би се строполил на пода и би заплакал. Ние от своя страна…

Ние не сме дошли тук да роним сълзи. Във всеки случай не и като Ед — от ужасяващ срам и изумление. В този коптор витае страховита мистерия, белязала всичко, което ни заобикаля. Задачата ни е добре да се огледаме и да запомним отпечатъка на тази тайна, останала като опашка на комета, тайна, която витае около нас. Покъртителната сцена поражда дълбоко смирение. В случая това е най-подходящата реакция. Инак ще пропуснем най-важното — мистерията ще ни се изплъзне и ще останем слепи и глухи, в пълно неведение. Да не продължаваме напред, без да отдадем дължимото на тази сцена — мухите, кучето, което ръфа отрязания крак, дребното бледо телце на Ърма Френо и величината на сполетялото я нещастие — като признаем собствената си незначителност.

Трупът лежи на два метра встрани от прозорец с избити стъкла, през който тържествено влита огромна пчела и започва бавно да кръжи в дъното на бараката, като че ли изследва обстановката. Сякаш увиснала на пърхащите си крилца, пчелата изглежда на пръв поглед твърде тежка, за да лети, но се носи във въздуха с премерена лекота и предпазливост, без да се доближава до кървавия под. Мухите, помиярът и Ърма не й обръщат никакво внимание.

За нас обаче пчелата, която доволно пърха в тази камера на смъртта, не е удобен повод да разсеем вниманието си — тя вече е част от заобикалящата ни мистерия и донякъде я обяснява. Тя е детайл от сцената, който също изисква нашето внимание. Приглушеното й жужене сякаш очертава епицентъра на звуковите вълни с по-голяма височина на тона, произвеждани от лакомите мухи: пчелата доминира звуковия фон като солист на хор. Своеобразният й глас се концентрира и зазвучава тържествено. Пчелата попада под лъча, който прониква през една пролука в стената, гръбчето й засиява в златисти и кадифено-черни райета, а крилцата й трептят като перка — изведнъж тя се разкрива пред нас като изключително сложно творение, способно да лети. Мъртвото дете сякаш се просмуква в окървавените дъски. Изпитвайки смирение от осъзнаването на собствената ни незначителност и пред строгата тържественост на мига, се досещаме, че тук са замесени сили отвъд пределите на нашия разум — върховни сили, които неизменно действат около нас, но ние долавяме съществуването им единствено в моменти като настоящия.

Оказана ни е чест, но бремето й е непосилно. Насекомото полита обратно към прозореца и преминава в друго измерение на съществуването; ние го следваме навън, излизаме на слънце и се издигаме във висините.

Миризмата на урина и екскременти в старческия приют, несигурното, сякаш изплъзващо се усещане за упадък, породено от странната къща северно от шосе № 35, бръмченето на мухите и кървавата локва в едновремешното заведение „При Ед“ — брр! Отврат! Питаме се дали навсякъде във Френч Ландинг зад лицеприятната външност се крие разочарование. Няма ли поне нещо, чието съдържание да отговаря на опаковката, така да се каже?

Отговорът е кратък: „Не!“ На всеки подстъп към Френч Ландинг трябва да се постави огромна табела с надпис: „ВНИМАНИЕ! ОПАСЕН УПАДЪК! ПРЕМИНАВАНЕ САМО НА ЛИЧНА ОТГОВОРНОСТ!“

Тук властва магията на Рибаря. Поради това думата „лицеприятно“ временно е извън употреба. Защо да не се оттеглим на някое по-приятно място? Ако наистина имаме тази възможност, трябва да се възползваме от нея, тъй като се нуждаем от почивка. Може би няма да съумеем напълно да се отървем от вездесъщия упадък, но поне няма да се занимаваме със старци, които се изпускат в леглото, и трупове, проснати в локви кръв насред пода (поне засега).

* * *

И така, пчелата поема по своя път, а ние — по нашия, който води на югозапад, над друга гора, ухаеща на живот и кислород — такъв въздух няма да намерите никъде, най-малкото не и на този свят — и отново се завръщаме към човешките дела.

Този район на града се нарича „Либъртивил“ по решение на общинския съвет на Френч Ландинг от 1976 година. Ще ви се стори невероятно, но самият Ед Гилбъртсън с голямото шкембе, Царят на кренвиршите, бе част от това двестагодишно сдружение на основоположниците; тогава бяха странни времена, мили Боже, наистина доста особени. Не чак като днес — сега Френч Ландинг се намира в ерата на Рибаря, времето на съвършения упадък.

Възрастните намират имената на улиците в този квартал колоритни, но според децата те са извратени. Известно е, че помежду си го наричат на шега „Педаливил“. Нека се снишим сред благоуханния утринен въздух (вече се затопля — очертава се идеален ден за Празника на ягодите). Бавно се носим по Камелот Стрийт, завиваме по „Авалон“ и продължаваме по улица, наречена „Девицата Мариан“. Оттам продължаваме — каква изненада, а? — по Робин Худ Лейн.

Номер 16 е кокетна къщурка с островърх покрив — типичната къща на Младото Почтено Трудолюбиво Преуспяващо Семейство — чийто кухненски прозорец е отворен. Ухае на препечени Филийки и на кафе — божествен аромат, който сякаш отрича упадъка (но за съжаление ние знаем истината и не се поддаваме на заблуди — де да не бяхме видели кучето, което ръфаше детското краче с гуменката, все едно е хотдог), ни приканва да влезем. Колко е хубаво да си невидим, нали? Да наблюдаваш безмълвно като някой бог. Само да не беше толкова дяволски тягостно онова, което виждат божествените ни очи! Това между другото. За добро или зло вече се забъркахме и е най-добре да се захващаме за работа. „Денят клони към заник“, както се казва в този край.

В кухнята на номер 16 заварваме Фред Маршал, чиято снимка е окачена на таблото „Продавач на месеца“ в изложбения салон на „Земеделско оборудване Френч Каунти“. През три от последните четири години Фред бе избиран за „Служител на годината“ (преди две години Тед Голдс присъди приза на Ото Айсман само за разнообразие), и когато е на работното си място, той излъчва неповторим чар и лично присъствие — с други думи, е идеален пример за нещо лицеприятно. Нали искахте нещо лицеприятно? Дами и господа, представяме ви Фред Маршал. Само че в момента уверената му усмивка не се вижда, а косата му — винаги изрядно пригладена, когато е на работното си място, тази сутрин още не е виждала гребен. Вместо обичайните сиво-зелени идеално изгладени панталони и спортна риза Фред носи гащета „Найки“ и тениска с отрязани ръкави. На кухненския плот е разгърнат вестник „Ла Ривиер Хералд“.

Напоследък Фред има проблеми — или по-скоро жена му Джуди има проблеми, но нали трябва да споделят всичко, както каза отчето, като ги свързваше навремето в свещен брак, пък и сутрешните новини хич не му вдъхват увереност. Тъкмо напротив. Тревожният материал е поместен в отделно каре до уводната статия на заглавната страница и с написан не от друг, а от всеобщия любимец, всепризнатия ловец на скандални сензации Уендъл Грийн, така наречения остроумник: „РИБАРЯ ВИЛНЕЕ НА ВОЛЯ ИЗ ФРЕНЧ ЛАНДИНГ И ОКОЛНОСТИТЕ“.

В дописката накратко са описани първите две убийства („От страшно по-страшно“ — е мнението на Фред) и докато чете, той разтяга първо левия, после десния си крак, подготвяйки квадрицепсите на бедрата — най-важните мускули — за сутрешното тичане. Нима има по-добър лек на усещането за упадък от сутрешното тичане? Нима има нещо по-хубаво? Нима съществува сила, която е в състояние да помрачи прекрасното начало на такъв красив уисконсински ден? Какво ще кажете за следното:

„Мечтите на Джони Ъркнам били съвсем простички“, разказва съсипаният от мъка баща. [„Съсипаният от мъка баща — мислено повтаря Фред и разгрява, представяйки си сина си, който спи на горния етаж. — Господи, моля те никога да не бъда съсипан от мъка баща“ — мисли си, разбира се, без да подозира, че съвсем скоро ще бъде причислен към тази категория.] „Джони искаше да стане адвокат — разказва Джордж Ъркнам и по прежълтялото му лице за миг преминава усмивка. — Когато не мечтаеше да се запише в службата по противопожарна охрана на Френч Ландинг или да се бори с престъпността, като стане прочут адвокат.“

Тези невинни мечти свършват с неизказан кошмар. [„Но аз съм сигурен, че ти ще намериш подходящите думи да го опишеш“ — мислено репликира Фред и започва да разгрява на стъпалата.] В началото на настоящата седмица Спенсър Ховдал открива обезобразено тяло с отсечени крайници в Сентралия. В качеството си на кредитен инспектор от Първа държавна фермерска банка Ховдал бил на оглед в запустяла ферма във Френч Ландинг, собственост на жител от съседен окръг на име Джон Елисън, с цел откриване на процедура по възстановяване в права. „Изобщо не исках да ходя — заяви Ховдал за нашето издание. — Ако мразя нещо на този свят, то това са тия щуротии с възстановяването.“ [Фред добре познава Спенс Ховдал и силно се съмнява, че е употребил тъкмо думата „щуротии“.] „Но като влязох в кокошарника, искрено съжалих, че съм отишъл. Ако не бях чул жуженето на пчелите, изобщо нямаше да стъпя в схлупената, разнебитена барака. Предположих, че вътре има кошер. Интересувам се от пчели и проявих любопитство. Да ми прости Господ, но действително ми стана интересно. Надявам се никога повече да не проявявам любопитство.“

В кокошарника Ховдал открива тялото на седемгодишния Джон Уесли Ъркнам. Крайниците са отсечени и окачени на вериги по мухлясалите рафтове в барачката. Полицейският началник Дейл Гилбъртсън отказва информация по въпроса, но по сведения на достоверни полицейски източници от Ла Ривиер торсът, краката и задните части на трупа са били нахапани…

А, не, стига толкова, на Фред му дойде до гуша, край на представлението. Сгъва вестника и го запраща чак на другия край на кухненския плот, до кафемашината. Когато той беше дете, във вестниците никога не се пишеха такива работи, ей Богу. И защо Рибаря, да му се не види?! Защо трябва да лепват лесно запомнящи се прякори на всички ненормалници и да превръщат изроди, които са способни на подобни деяния, в Най-знаменития Психопат на Месеца?

Разбира се, когато беше на годините на Тайлър, подобни неща въобще не се случваха, но въпросът е в принципа… в проклетия принцип…

Фред приключва разгрявката и си напомня на всяка цена да говори със сина си. Разговорът ще бъде по-труден от обсъждането на неудобни въпроси от рода на защо оная работа на малкия понякога щръква, но със сигурност трябва да се проведе. „Минаваме на система — ще започне. — Виж, Тай, вече не бива да се отделяш от приятелите си. И не се размотавай наоколо сам, разбра ли?“

Но мисълта Тай да стане жертва на престъпление се струва на Фред твърде невероятна — подобни неща се случват само в телевизионните драми по истински случай или във Филмите на Уес Крейвън[2]. Примерно заглавие: „Писък 4: Рибаря“. Всъщност нямаше ли подобен Филм? Един тип с дъждобран ходи нагоре-надолу и избива с кука разни тинейджъри. Но не и мъничета като Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам. За Бога, светът се разпада пред очите му.

Човешки крайници, окачени на вериги в порутен кокошарник — тази подробност го тревожи най-много. Нима е възможно? Нима подобно нещо може да се случи тук, точно тук и сега, в страната на Том Сойер и Беки Тачър?! Както и да е. Време е за сутрешното бягане. „Може пък днес вестникът да не е доставен по някаква причина — разсъждава наум Фред и започва да го сгъва, докато заприличва на дебела книга джобен формат (но заглавието продължава обвинително да му се натрапва: «РИБАРЯ ВИЛНЕЕ НА В…»). — Може пък да е попаднал право в стария контейнер за смет до къщата, знам ли.“

Каква блестяща мисъл. Напоследък Джуди се държи много странно и бомбастичните писания на Уендъл Грийн за Рибаря никак не й понасят („Торсът и краката били нахапани… — повтаря си той и тръгва към вратата. — Впрочем, келнер, ако може и една крехка пържола от задничето.“). Жена му поглъща статиите с маниакален интерес и макар да не коментира, Фред не харесва шавливия й неспокоен поглед, нито пък тиковете, които е придобила напоследък: например непрестанно да облизва горната си устна… в последните два-три дни му направи впечатление, че езикът й понякога стига чак до юздичката в основата на носа й — подвиг, който Фред би отхвърлил като невъзможен, ако сам не бе станал свидетел на явлението снощи, докато гледаха новинарската емисия по телевизията. Ляга си все по-рано и понякога бълнува — изрича странни, неясни думи, които не звучат като нормален човешки език. Случва се да говори на жена си, но тя не отвръща, а само се кокори в една точка, като леко помръдва устни и стиска юмруци (целите й длани са в драскотини и ранички, макар че си подрязва ноктите сравнително късо).

Необичайното й поведение прави впечатление и на Тай. В събота бащата и синът обядваха сами — Джуди отново бе налегната от дълбока и продължителна следобедна дрямка, поредният повод за тревога — когато малкият изтърси като гръм от ясно небе:

— Какво й е на мама?

— Тай, на мама й няма…

— Има й! Томи Ърбтър казва, че се държи така, все едно в Макдоналдс са й дали детско меню „Хепи Мийл“ без кока-кола.

Тогава не му ли се прищя на Фред да се пресегне над чинията с доматена супа и препечените Филийки със сирене и да го зашлеви? Да удари единственото си дете! Милият Тай, той просто се безпокоеше за майка си. Боже опази, наистина му се прищя.

Фред излиза на прага, застава на циментовата алея, водеща към улицата, и бавно разгрява на място, като диша дълбоко. Обикновено това е най-приятната част от деня му (с изключение на безценните мигове, когато правят любов с Джуди, но напоследък те са изключително малко). Харесва му усещането — съзнанието — че оттук може да отиде навсякъде и като тръгне от Либъртивил, Френч Ландинг, може да се окаже в Ню Йорк… Сан франциско… Бомбай… Непал. Прекрачиш ли прага на дома, светът (може би дори вселената) е твой — прозрение, до което Фред Маршал стига интуитивно. Може и да продава трактори марка „Джон Деър“ и култиватори „Кейс“, но не му липсва въображение. Като се запозна навремето с Джуди — и двамата следваха в Уисконсинския университет „Мадисън“ — се срещаха в едно кафене недалеч от университетския комплекс, което бе истински рай на италианското еспресо, джаза и поезията и се наричаше „Чоклит Уочбенд“. Може да се каже, че двамата се влюбиха сред гневни пиянски крясъци и декламации на стиховете на Алън Гинсбърг и Гари Снайдър под оглушителния рев на евтината, но изключително мощна стереоуредба на „Чоклит“.

Фред поема дълбоко дъх и хуква по улицата. Стига до пресечката с „Мариан“ и помахва на Дийк Първис. Съседът му е излязъл по халат и чехли да прибере дневната доза апокалиптична сензационност, поднесена от Уендъл Грийн. После свива по „Авалон“ и позабързва крачка — плюе си на петите, образно казано.

„Джуди, Джуди, Джуди“ — повтаря мислено, имитирайки Кари Грант (отдавна изтъркана шегичка между него и дамата на сърцето му).

Първо, бълнува насън. И очите й тревожно се стрелкат насам-натам. Да не забравяме как (едва преди три дни), като я последва в кухнята, нея я нямаше — изведнъж се оказа, че била зад него и тъкмо слизала по стълбите. Не е важно как го постигна а защо го направи: защо се шмугна по външното стълбище за да слезе с гръм и трясък по вътрешното (сигурно така е станало — Фред не намираше друго обяснение на случката). На всичкото отгоре непрестанно хапе устни и протяга език към носа си. Той знае какво означава всичко това — Джуди се държи така, сякаш е обезумяла от паника. Всичко започна още преди убийството на Ейми Сейнт Пиер, тъй че причината не е Рибаря — във всеки случай не е единствената причина.

Но проблемът не се изчерпва с това. Само преди няколко седмици Фред би казал, че жена му не знае що е страх. Висока е едва метър и петдесет и пет („Ех, какво си ми дребосъче!“ — възкликна баба му, когато Фред представи бъдещата си съпруга на семейството си), но има лъвско сърце и е неумолима като викинг. И това не са само приказки, суперлативи или поетически волности, а голата истина; именно разликата между онова, в което никога не се бе съмнявал, и онова, което наблюдава сега, го тревожи най-много.

От „Авалон“ завива по „Камелот“ и пресича кръстовището, без да се огледа; днес неволно тича много по-бързо от обичайното — буквално спринтира. Припомня си една случка от времето, когато току-що бе започнал да излиза с Джуди.

* * *

Както винаги отидоха в „Чоклит Уочбанд“, но по-рано от обикновено, защото свиреше един джаз квартет, който се оказа много добър. Като си припомняше случката, Фред си даваше сметка, че въобще не бяха слушали изпълнението — почти през цялото време се бе оплаквал на Джуди как не се чувства никак на място в Колежа по селско стопанство (съкратено „МУ-У“, както се гавреха снобите от хуманитарните факултети) и как никак не му допада негласното мнение в семейството, че като завърши, ще се върне право вкъщи да помага на Фил да управлява семейната ферма във Френч Ландинг. Направо му прилошаваше от мисълта да прекара целия си живот впрегнат в един хомот с Фил.

— А ти какво искаш да правиш? — попита Джуди. Преплетените им длани лежаха върху масата край стъкления буркан, в който гореше свещ, а квартетът на сцената свиреше нежно, мелодично парче със заглавие „Можеш да разчиташ на мен“.

— Не съм наясно — отвърна той, — но знаеш ли какво, Джуд, смятам, че трябва да уча търговия, не в МУ-У. Сто пъти по ме бива да продавам, отколкото да ора.

— Защо не се прехвърлиш?

— Защото близките ми смятат…

— Зарежи близките, Фред, няма да ти живеят живота! „Лесно ти е да говориш“ — рече си тогава, но на връщане към университета се случи нещо изумително, което напълно противоречеше на схващанията му за живота, и то до такава степен, че тринайсет години по-късно с удивление продължаваше да си спомня случката.

Бяха погълнати в разговор за личното и съвместното им бъдеще („Не ми тежи да бъда съпруга на фермер — отсече Джуди, — стига мъжът ми искрено да желае да върши именно това.“). Не забелязваха нищо. Беше им все едно къде отиват — краката ги водеха сами. Изведнъж разговорът им бе прекъснат от скърцане на спирачки й оглушителен метален трясък — намираха се на кръстовището на Стейт Стрийт с Горам Стрийт. Огледаха се и забелязаха додж и остарял Форд комби, които току-що се бяха сблъскали.

От форда, чийто водач очевидно беше пренебрегнал знака „СТОП“ на Горам Стрийт, слезе мъж на средна възраст с кафяв костюм също на средна възраст. Човекът бе уплашен и потресен, при това с пълно право — от пикапа изскочи як младеж, който заплашително закрачи към по-възрастния мъж (Фред съвсем ясно помнеше как коремчето му провисваше над колана на джинсите) с манивела в ръка.

— Абе, заплес! — крещеше Якия. — Гле’й к’во ми направи колата! На всичкото отгоре е на баща ми, тъпак загубен!

Онзи с костюма на средна възраст се беше ококорил и отстъпваше назад с окръглени очи и вдигнати ръце, а Фред стърчеше като истукан на тротоара пред железарията „Рикманс“ и си мислеше: „О, не, сър, за нищо на света не правете така. От такъв като тоя не бива да се отстъпва заднишком, а да се върви право срещу него, колкото и да е вбесен. Вие го предизвиквате — не виждате ли как го предизвиквате?“ Изобщо не забеляза кога ръката на Джуди се е изплъзнала от дланта му, докато той с ужасно предчувствие слушаше приказките на господин Костюм на средна възраст, който продължаваше да отстъпва и да бърбори как много се извинявал… грешката била изцяло негова, не гледал, не мислел… застраховки… застрахователна компания… да начертае схема… да повикат полицай и да дадат показания…

През цялото това време Якия въобще не го слушаше, а напредваше застрашително, удряйки манивелата в дланта си. Поведението му беше повече от красноречиво — въпросът въобще не е в застраховката или обезщетението, а в това, че господин Костюм на средна възраст му е изкарал акъла, докато си е карал най-спокойно и е слушал парчето на Джони Пейчек „Заври си я отзад тази скапана работа“. Възнамеряваше да си уреди сметките с тоя загубен чичко, задето му изкара акъла и го накара да се разтрепери зад волана… не можеше да не му отмъсти, защото онзи направо си го просеше с тази предизвикателна миризма — жълтата като урина воня на страх и беззащитност. Също като заекът и овчарското куче — заекът отстъпва, отстъпва и изведнъж се оказва притиснат до стената — господин Костюм на средна възраст се оказа притиснат до очукания си Форд и желязото всеки миг щеше да се развърти и да рукне кръв.

Но не се развъртя и не рукна кръв, тъй като изведнъж Джуди Делойс — истинско дребосъче — се изтъпани между тях и безстрашно се вторачи в пламналото лице на Якия.

Фред примигна, питайки се как, за Бога, се е озовала там толкова бързо. (Години по-късно си задаваше същия въпрос, когато влезе след нея в кухнята и в същия миг чу тежките й стъпки по вътрешното стълбище.) И какво? Джуди плесна Якия по месестия бицепс! Шляп! — белият отпечатък от дланта й изпъкна върху зачервената от слънцето луничава кожа, контрастираща с ръкава на раздраната му синя тениска. Фред видя всичко с очите си, но не можеше да повярва.

„Веднага престани! — кресна Джуди право в изненаданата физиономия на Якия, който май започваше да се обърква от възникналата ситуация. — Остави това желязо и веднага престани! Не си търси белята! Да не искаш да идеш в затвора заради купчина ламарина за седемстотин долара?! Хвърли манивелата! Казах… хвърли… тази… МАНИВЕЛА!“

В продължение на цяла секунда Фред бе напълно сигурен, че Якият все пак ще размаха желязото и някой ще го отнесе — например Джуди. Но тя въобще не трепна и нито за миг не изпускаше очите на младежа, който се извисяваше най-малко една глава над нея и тежеше поне сто кила повече. Тогава от нея със сигурност не се разнасяше вонята на страха, а и езикът й не се стрелкаше тревожно към носа, блестящите й очи не шаваха неспокойно.

След миг Якия отпусна ръка.

Фред забеляза тълпата едва когато чу бурните ръкопляскания на събралите се най-малко трийсетина зяпачи. Преизпълнен с гордост от постъпката на приятелката си, заръкопляска и той. Едва сега Джуди се стресна, осъзнавайки на каква опасност се е изложила. Но не си тръгна, а остана при двамата мъже и дори ги задърпа един към друг, принуждавайки ги да си стиснат ръцете. Като пристигнаха ченгетата, Якия и господин Костюм на средна възраст седяха мирно и кротко на бордюра и сравняваха документите за застраховките си. Точка по въпроса.

Фреди и Джуди отново се хванаха за ръце и продължиха към общежитията. В продължение на цели две пресечки Фред не проговори. Дали е бил изпълнен с благоговение? От дистанцията на времето му се струваше, че отговорът е положителен. Най-сетне изтърси:

— Това беше феноменално.

Тя вдигна глава и смутено се усмихна:

— Ами! Ако трябва да го окачествим по някакъв начин, по-добре да го наречем проява на гражданска съвест. Този се беше засилил право към затвора. Не исках това да се случи… Нито пък другият да пострада.

Добави последното изречение след кратък размисъл и в този миг Фред разбра, че дребничката му приятелка е непоколебима като викингски воин. Тя бе на страната на Якия, защото… е, защото другият се изплаши.

— Не се ли разтревожи? — Фред бе толкова зашеметен от случилото се, че до този миг въобще не му бе идвало наум да се засрами: в крайна сметка в свадата се намеси неговата приятелка, не самият той, както повелява холивудският кодекс на честта. — Не те ли беше страх, че оня тип с манивелата ще си го изкара на теб?

Джуди видимо се озадачи, сетне отговори:

— И през ум не ми мина.

* * *

„Камелот“ извежда чак до Чейс Стрийт, откъдето в ясни дни като днешния се вижда как проблесва Мисисипи, но Фред не стига чак дотам. Изкачва се на върха на възвишението Либърти Хайтс, после тръгва по обратния път — фланелката му е подгизнала от пот. Безстрашната Джуди, която геройски се беше намесила в свадата между двамата шофьори, няма нишо общо с онази Джуди със замъгления разсъдък, която живее в дома му и която кърши ръце и следобед спи с часове — разликата е толкова поразителна, че Фред се принуди да говори по въпрса с доктор Пат Скарда. Това стана вчера, когато лекарят дойде в Голдс да оглежда косачките машини със седалка.

Фред му показа различните модели марка „Диър“ и „Хонда“, поинтересува се как е семейството му и попита (надявайки се, че е прозвучало съвсем небрежно):

— Докторе, я ми кажи нещо — мислиш ли, че е възможно човек да полудее току-тъй? Искам да кажа, без предупреждение. Проницателният поглед на Скарда хич не му хареса.

— За възрастен ли става дума или за дете, Фред?

— Е, не става дума за конкретен човек. — Той избухна в смях, който прозвуча неубедително в собствените му уши, а съдейки по изражението на Пат Скарда, и той не го прие за чиста монета. — Искам да кажа, за действителен човек. Интересувам се хипотетично. Да вземем за пример възрастен човек.

Лекарят се замисли, поклати глава.

— Абсолютните истини в медицината са малко, а в психиатрията се броят на пръсти. Ако питаш мен, няма начин човек да полудее „току-тъй“. Възможно е процесът да се развие много бързо, но във всички случаи с процес. Хората казват: „Еди-кой си откачи“, но това почти не се случва. Психическите нарушения — проявите на невротично и психотично поведение — настъпват постепенно и обикновено са предизвестени от определени признаци. Между другото, как е майка ти, Фред?

— Мама ли? О, страхотно. В цветущо здраве. — А Джуди?

Отне му известно време да извика на лицето си усмивка, но затова пък я докара доста уверена.

— Джуди ли? И Джуди е в страхотна форма, докторе. Тя е непоклатима — отговаря той.

Разбира се. Непоклатима е като Гибралтарската скала. Само от време на време се появяват тревожни признаци. „Може би ще отминат — разсъждава Фред. Добрите стари ендорфини най-сетне се раздвижват и подобна перспектива изведнъж започва да му се струва съвсем реална. Оптимизмът е нормалното състояние на Фред, който не вярва в упадъка, на устните му разцъфва усмивчица — първата за деня. — Може би признаците постепенно ще изчезнат. И ще й мине бързо, както започна. А пък знае ли човек, може да е свързано с цикъла й.“

Г осподи, колко хубаво би било именно това да е причината! Междувременно трябва да се погрижи за Тай. Трябва да поговорят сериозно, защото макар да не приема теориите, които Уендъл Грийн се опитва да пробута на читателите си, а именно, че призракът на известния канибал от началото на двайсети век и всепризнат върколак Албърт Фиш по някакви причини броди из Кули Кънтри, Фред си дава сметка, че наоколо все пак шета някой, който вече уби две дечица и извърши неописуеми с думи (освен ако човек не е Уендъл Грийн) гаври с труповете им.

„Торсът и краката били нахапани“ — повтаря си Фред и отново ускорява ход, въпреки че вече го присвива отдясно. Но си заслужава да повторим: Фред не допуска, че тези ужаси могат да сполетят собствения му син и не вижда абсолютно никаква връзка между трагичните събития и състоянието на Джуди, тъй като се държи странно още от времето, когато Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам са били още живи и здрави и са си играели на воля в задните дворове на къщите си.

Може би, може би… но стига сме се занимавали с Фред и неговото безпокойство. Нека оставим тази тревожна душа и да избързаме напред към Робин Худ Лейн № 16 — нека потърсим източника на неговите тревоги.

* * *

Прозорецът на съпружеската спалня на втория етаж е отворен, а мрежата със сигурност няма да ни затрудни — влизаме в стаята заедно със свежия утринен полъх и първите звуци на новия ден.

Но пробуждането на Френч Ландинг и придружаващата го шумотевица не могат да нарушат съня на Джуди Маршал, понеже нощес тя се ококори още в три часа — до сутринта се взира в сенките, опитвайки се да забрави кошмарите. Но колкото и да не й се ще, помни някои неща.

— Пак видях окото — съобщава на празната стая. Тъй като Фред не е тук да я следи (много добре знае, че я следи — може да е вманиачена, но със сигурност не е глупава), изплезва език и не просто докосва носа си, а обхожда цялата юздичка между носа и устата си като куче, което се облизва, след като е изплюскало пълна паница с остатъци от вчерашната яхния. — Окото е червено. Неговото око. Окото на Краля.

Отмества поглед към сенките на дърветата. Те танцуват по тавана, образуват странни форми и лица, форми и лица.

— Окото на Краля — повтаря, кърши ръце и впива нокти в дланите си. — Абала! Лисици в бърлоги! Абала-дун, Пурпурният крал! Плъхове в дълбоки дупки! Абала Муншун! Кралят е в кулата, похапва мед и хляб! Разрушителите в подземието се бъхтят от зори до мрак!

Отривисто клати глава. О, тези гласове, които извират от мрака — понякога се буди нощем и пред очите й сякаш пламти видение на тъмносива кула сред поле, обрасло с рози. Кърваво поле. После се обаждат гласовете, които говорят на непознати езици бръщолевят несвързано, изричайки странни думи, които Джуди не разбира и над които няма власт. — С разкървавени крачета все повече и повече хлапета ремъка теглят и опъват… за Бога, няма ли да има край? Езикът се протяга, близва връхчето на носа й и ноздрите потръпват, раздразнени от собствената й слюнка, а в главата й кънти „Абала, Абала-дун, Кан-та Абала…“ и се блъскат още куп ужасяващи чуждоезични думи и потресаващи видения: кулатата с пламтящите пещери под нея, където хлапетата с разкървавени крачета ремъка теглят и опъват. Съзнанието й се измъчва до смърт. Има само един начин да сложи край на мъките и да си отдъхне.

Джуди Маршал сяда в леглото. На нощното шкафче са поставени лампа, последният роман на Джон Гришам, бележник (подарък от Тай за рождения й ден, всяка страница е украсена с надпис „ХРУМНА МИ СТРАХОТНА ИДЕЯ!“) и рекламна химикалка на хотел „Шератън — Ла Ривиер“.

Тя грабва писалката и трескаво започва да драска в бележника.

Няма Абала няма Абала-дун и никакви Кули никакви Разрушители никакъв Пурпурен крал това са сънища просто сънища моите сънища.

Достатъчно! Но писалките са и пътища за навсякъде — преди да е успяла да вдигне ръка, на белия лист се появява следното: Блак Хаус е път към Абала входът към Ада Шиол Муншун всички тези светове и духове.

Стига! Боже милостиви, стига! Но най-страшно е друго: ами ако всичко написано изведнъж придобие смисъл?

Захвърля обратно върху нощното шкафче писалката, която се търкулва и се удря в лампата. Откъсва от бележника листа, смачква го и го напъхва в устата си. Яростно го сдъвква и го поглъща, навлажнен и поомекнал. В един ужасяващо неприятен миг топчето хартия засяда в гърлото й, но накрая все пак успява да го преглътне. Думите и световете избледняват, тя изтощено се отпуска на възглавницата. Лицето й пребледнява, в очите й блестят неизплакани сълзи, но подскокливите сенки на тавана вече не й приличат на лица — лицата на дечицата с разкървавени крачета, които ремъка теглят и опъват, плъхове в дълбоки дупки, лисици в бърлоги, окото на Краля, Абала, Абала-дун! Те са най-обикновени сенки на дърветата на двора. Тя е Джуди Делоис Маршал, съпруга на Фред и майка на Тай. На мира се в Либъртйвил, Френч Ландинг, Френч Каунти, Уисконсин, Америка, северното полукълбо, планетата Земя, друг свят освен този няма. Дано да е така.

Ах, дано да е така!

Затваря очи и най-сетне я наляга дрямка; ние се оттегляме, но тъкмо да прекрачи границата, разделяща я от съня, Джуди Маршал изрича нещо:

— Ти не се казваш Бърнсайд. Къде ти е дупката?

Вратата на спалнята е затворена, тъй че се налага като въздишка да се промъкнем през ключалката. Носим се по коридора и разглеждаме семейните снимки на Джуди и Фред, включително изглед от фермата на семейство Маршал, където младата двойка изтърпя мъчително, но, слава Богу, кратко гостуване скоро след брачната церемония. Искате ли един съвет? Не споменавайте пред Джуди за Фил, брата на Фред. Веднага ще почне да пили — както несъмнено би казал Джордж Ратбън.

Другата врата в дъното на коридора няма ключалка, тъй че се плъзваме отдолу като телеграма и веднага разбираме, че сме се озовали в момчешка стая — личи по смесената миризма на мръсни спортни чорапи и терпентин. Макар и малка, тази стая изглежда по-голяма от спалнята на родителите, може би защото не е пропита с тревога. По стените са налепени плакати на Шакил О’Нийл, Джеръми Бърниц, миналогодишния състав на отбора на „Милуоки Бъкс“… и на идола на Тайлър Маршал: Марк Макгуайър. Макгуайър играе за Кард и те са врагът, но, по дяволите, „Милуоки Бруърс“ всъщност не са достоен противник за никого. „Бруърс“ са последна глуха и в Американската лига, и в Националната лига. А Макгуайър… е, той е герой. Той е силен, сдържан и може да запрати бейзболната топка чак някъде си. Дори бащата на Тайлър, който винаги е на страната на уисконсинските отбори, смята, че Макгуайър не е като другите. „Той е най-великият, откакто съществува тази игра“ — заяви по време на седемдесетия сезон и макар че през онази легендарна година Тайлър бе още невръстно хлапе, запомни тези думи завинаги.

На стената в стаята на хлапето, което скоро ще стане четвъртата жертва на Рибаря (вече има трета, както се уверихме сами), на почетното място над леглото е окачен плакат на туристическа забележителност: грамаден мрачен замък в дъното на поляна, обвита с мъгла. В долния край, прикрепен към стената с тиксо (мама изрично забранява стената да се дупчи с кабърчета), с големи зелени букви е написано: „ЗАПОВЯДАЙТЕ ОТНОВО В ОЛД СОД“. Тай размишлява дали да не изреже надписа. Плакатът му харесва не защото замъкът е в Ирландия, а защото картината му нашепва за далечни земи и за „някъде другаде“ — Някъде Съвсем Другаде с главни букви. Сякаш е снимка на приказно кралство, където из горите бродят еднорози, а в пещерите се крият дракони. В сравнение с тази чудесия Хари Потър ряпа да яде! Хогуортс[3] става за убиване на времето в летните следобеди, но този замък се намира в кралството Някъде Съвсем Другаде! Тай се събужда и заспива с образа на този замък — защото така му харесва.

Лежи свит на кълбо и прилича на запетайка в човешка форма, с гащета и рошава тъмноруса коса, чийто палец се намира на сантиметър от устата, на косъм да бъде засмукан. Тай сънува — виждаме как очните ябълки се движат под затворените клепачи. Устните му се движат… шепне нещо… Абала? Наистина ли повтаря неразгадаемите думи на майка си? Разбира се, че не, но…

Навеждаме се по-близо, но не успяваме да чуем нищо, защото в този миг червеният джазов радиочасовник на Тай светва и в миг гласът на Джордж Ратбън изпълва стаята, сякаш зове Тай да се върне от страната на сънищата, каквото и да му се случва там.

— Фенове, слушайте внимателно, колко пъти съм ви го казвал? Ако не знаете мебелна къща „Хенрайд Брадърс Фърничър“ във Френч Ландинг и Сентралия, значи нищо не разбирате от мебели. Точно така, „Хенрайд Брадърс“, тъкмо тях имам предвид, раят на колониалните мебели. Комплексни трапезарии, дневни и спални, обзаведени с познати и любими марки мебели „Лейзи Бой“, „Бретън Удс“ и „Мусхед“, И СЛЕПЕЦ ЩЕ ВИДИ, ЧЕ „ХЕНРАЙД БРАДЪРС“ ОЗНАЧАВА КАЧЕСТВО!

Тай Маршал се смее още преди да е отворил очи. Обожава Джордж Ратбън — Джордж е безбожно отракан.

След което без никаква пауза рекламата се прелива в нов въпрос:

— Хора, готови ли сте за голямата джабала на „Бруърс“? Нали не сте забравили да ми изпратите картичките с името, адреса и вашия telefono? Надявам се да сте го сторили, защото крайният срок изтече в полунощ. Ако сте го изпуснали… сори, батко!

Тай затваря очи и три пъти по ред изрича: „Егати“. Беше забравил за томболата и единствената му надежда бе баща му (който знае колко е разсеян понякога синът му) да се е сетил и да е изпратил заявка за участие от негово име.

— Голямата награда? САМО шансът вие или ваше любимо момче или момиче да бъде батър на „Бруърс“ по време на цялото първенство в Синсинати. САМО шансът да спечелите бухалка с автограф на Ричи Сексън, ДЪРВОТО, в което е скрита СВЕТКАВИЦА! Да не говорим за петдесетте места в сектора зад първа база с мен, Джордж Ратбън, пътуващата енциклопедия по бейзбол на Кули Кънтри. НО ЗАЩО ВИ ГОВОРЯ ВСИЧКО ТОВА? Ако сте изпуснали срока, вече е твърде късно. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа! А, да, сетих се защо заговорих за това — за да ви подсетя следващия петък непременно да ме слушате, за да разберете няма ли да чуете ВАШЕТО ИМЕ в списъка на наградените!

Тай изпъшква. Възможностите Джордж да обяви неговото име са две: никаква и почти никаква. Не че умира да бъде батър и да търчи пред цял Милър Парк с размъкнатата униформа на „Бруърс“, но виж — да притежава собствената бухалка на Ричи Сексън, дървото, в което е скрита светкавица… не е ли велико?

Тайлър се изшмулва от леглото, помирисва под мишниците вчерашната си тениска, захвърля я и изважда нова от чекмеджето. От време на време баща му го пита защо навива радио-часовника да го буди в такъв нечовешки час — нали е във ваканция — но Тайлър все не успява да му обясни, че всеки ден е важен, но най-вече топлите, слънчеви дни, когато човек няма никакви задължения. Сякаш в дълбините на съзнанието си долавя едно гласче, което му нашепва да не губи нито миг, защото времето е кратко. Следващите думи на Джордж Ратбън в миг напълно събуждат Тай — действат му като леден душ.

— Слушай, окръг Кули, готов ли си да говориш за Рибаря?

Той се вцепенява, а по гърба и ръцете му пробягва лека тръпка. Рибаря. Маниак, който убива деца… и ги яде. Този слух се носеше сред по-големите деца на бейзболното игрище и в спортната зала, но кой би извършил нещо толкова гнусно и отвратително? Само някой канибал!

Джордж понижава глас:

— Сега ще ви кажа една тайна, тъй че слушайте внимателно чичо си Джордж. — Тай тъкмо хваща гуменките си за връзките, но при тази заръка застива на леглото и се заслушва внимателно. За Джордж е много необичайно да обсъжда подобни… подобни неспортни теми, но Тайлър му има доверие. Преди две години, когато „Баджърс“ се издигнаха в Осмицата на елита, макар че всички им предричаха крах още в първия кръг на Големия танц, само Джордж позна, нали? Да, позна. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа.

Радиоводещият снишава глас и зашепва едва ли не поверително:

— Истинският Рибар, момичета и момчета, тоест един човек на име Албърт Фиш, е мъртъв от шейсет и седем години и доколкото знам, никога не е пътувал на запад от Ню Джърси. Освен това най-вероятно е бил ФЕН НА ОТБОРА НА ЯНКИТЕ! ТЪЙ ЧЕ СПОКО, КУЛИ КЪНТРИ! НЯ-АААМА СТРАШНО!

Тайлър се отпуска, усмихва се и нахлузва гуменките. Споко, няма страшно — точно така. Започва нов прекрасен ден — е, вярно че напоследък майка му се държи чудновато, но ще й мине.

Нека се разделим с Тай в добро настроение — да се престорим на амеба и да се подложим на клетъчно деление, както би казал страховитият Джордж Ратбън. Като си говорим за Джордж — вездесъщият глас на окръг Кули Кънтри — дали да не го потърсим? Идеята не е лоша. Речено-сторено — тръгваме веднага.

[1] Град в Югозападна Франция, считан от католиците за свещено място за поклонение. — Б.пр. ↑

[2] Съвременен американски кинорежисьор и сценарист, автор на Филми на ужасите. — Б.пр. ↑

[3] Училище за магии в романа на Джоан Роулинг „Хари Потър“. — Б.пр. ↑

Глава 3

НАПУСКАМЕ ПРЕЗ ПРОЗОРЕЦА стаята на Тайлър, поемаме диагонално на югозапад и Либъртивил бързо остава зад нас — край на разходките, вече имаме конкретна задача и е време здраво да размахаме криле. Насочваме се към Бащата на водите, чиято повърхност като хелиограф отразява лъчите на утринното слънце, и най-голямата бирена фабрика в света. На път от огромните й хранилища към междуградския път Оо (можем да го наричаме Нейлхаус Роу, ако предпочитаме — вече сме нещо като почетни граждани на Френч Ландинг) се минава покрай радио-телевизионна кула, чийто предупредителен червен сигнал не се вижда, удавен в ярката светлина на новородения юлски ден. Земята се затопля, ухае на треви, а наближавайки бирената фабрика, ни лъхва характерната животворна миризма на бирена мая.

До телевизионната кула в промишлената зона източно от Пенинсюла Драйв се издига ниска бетонна сграда с неголям паркинг, който побира точно шест коли и полицейската патрулка — старичък Форд „Еконолайн“, розов като захаросана ябълка. С напредването на деня, когато умореният следобед започне да клони към залез слънце, цилиндричните сенки на най-големите бирени кутии на света закриват най-напред табелата сред проскубаната морава до входната алея, после протягат пръсти към сградата и накрая поглъщат паркинга. „KDCU-AM — ВАШИЯТ ГЛАС В КУЛИ КЪНТРИ“ гласи надписът. Върху него с розов спрей — почти в тон с полицейската кола — е написана пламенна декларация: „ТРОЙ ОБИЧА МАРИАН! ЙЕС!“ По-късно днес Хауи Соул — тонтехникът от екипа на радиостанцията, ще го заличи (може би по време на шоуто на Ръш Лимбо, което се излъчва изцяло на запис по сателита), но засега съществува и сякаш ни разкрива всичко, което е нужно да знаем за любовта в един малък град в централните американски щати. Май все пак открихме нещо наистина хубаво.

Пристигаме тъкмо навреме — от страничния вход на радиостанцията излиза строен мъж със спортно-елегантни бежови панталони с идеален ръб, бяла памучна риза със закопчана яка, без вратовръзка и с червеникавокафяви тиранти (те са толкова шик, че са несравними с просташките ластици на Веселяка Макстън и Сони Хартфийлд от погребалното бюро). Сребровласият господин е издокаран с подчертано шикарна сламена шапка, на вид доста старомодна, но много добре запазена. Червеникавокафявата лента, която я опасва, е в тон с тирантите. Очите му са скрити зад авиаторски очила. Застава встрани от вратата под очукания високоговорител, от който неспирно кънти програмата на радио KDCU: в момента вървят местните новини. Следва земеделският бюлетин от Чикаго, което прави общо десет минути почивка, преди изисканият франт отново да заеме своето място зад микрофона.

С нарастващо изумление наблюдаваме как от джоба на ризата си изважда пакет „Американ Спирит“ и запалва цигара с позлатената си запалка. Този елегантен тип с тиранти, бежови панталони и кожени мокасини със сигурност не е Джордж Ратбън. Вече мислено сме си изградили портрет на радиоводещия, който няма нищо общо с този изискан господин. Представяме си го с карирани панталони с бял колан, над който е провиснало огромно шкембе (резултат от многото наденички, изядени на стадиона), керемиденочервено лице (от многото бири, изпити по време на мачовете, да не говорим за крясъците по адрес на ония некадърници — реферите) и къс, широк врат (какъвто се полага за азбестови гласни струни като неговите). В нашите представи — нужно ли е да уточняваме, че и в представите на целия окръг Кули Кънтри — Джордж Ратбън е вечно ококорен, трътлест и рошав чичко с бели дробове като кожени мехове, които непрестанно се тъпче с антиацидни хапове, кара шевролет, гласува за Републиканската партия, а претовареното му сърце е изложено на ежеминутен риск от инфаркт — Ратбън е като контейнер, пълен със спортни термини, налудничав ентусиазъм, идиотски предразсъдъци и висок холестерол.

Този човек не е онзи, когото си представяме. Той се движи с градията на балетист. Можем да го оприличим на чаша студен чай в горещ летен ден; изглежда строг и изискан като аристократ от старата поколение.

Но именно това е комичното, нали? Все едно наблюдаваме шишкав диджей с тъничък гласен, само че наопаки. Джордж Ратбън не съществува в истинския смисъл на думата. Той е действащо хоби, фикция, облечена в плът, едно от многобройните превъплъщения на стройния господин с очилата. Хората в KDCU) знаят истинското му име и се гордеят, че са посветени в шегата (финалната реплика „и слепец ще види“ е запазена марка на Джордж, разбира се) — но не знаят и половината от истината. Не го казваме метафорично. Колегите от радиото са запознати едва с една трета от истината, тъй като човекът с памучните панталони и сламената шапка има не едно алтер его, а цели четири.

Във всеки случай Джордж Ратбън е спасителят на KDCU — това е последната радиостанция, която излъчва на средни вълни в условията на хищния пазар на FM станциите. Джордж Ратбън е истинска златна мина — седмица след седмица всеки делничен ден гласът му кънти в ефира точно по времето, по което хората отиват на работа. Екипът на Ю-то (както сами се наричат служителите на радиостанцията) го обожава едва ли не до смърт.

Докато оглеждаме изискания господин, високоговорителят над главата му ехти:

— … до момента не са открити никакви улики, твърди полицейският началник Дейл Гилбъртсън. Той нарече репортера Уендъл Грийн от вестник „Хералд“ „страничен наблюдател и търговец на страх, за когото е по-важно как да си продаде вестника, а не какво се случва при нас, във Френч Ландинг“.

В Ардън пожар отне живота на възрастен фермер и съпругата му. Хорст П. Леплемие и жена му Гъртруд, осемдесет и две годишни…

— Хорст Леплемие — повтаря стройният мъж и дръпва от цигарата, което очевидно му доставя огромно удоволствие. — Я опитай да го кажеш десет пъти по-бързо, кратуна такава.

Макар да се намира точно под кънтящата радиоуредба, пушачът отлично чува как вратата зад гърба му се отваря повторно. Очите му, скрити зад авиаторските очила, са незрящи по рождение, но слухът му е остър.

Новодошлият има нездрав тен и примигва на утринните лъчи като къртиче, което е било изровено от земята от безпощаден плуг. Главата му е гладко избръсната с изключение на гребен от коса като на индианец от племето мохок, а от тила до раменете му се спуска дълга опашка. Кичурът е боядисан в яркочервено, а опашката — в електриковосиньо. На едното му ухо се поклаща обица с формата на мълния, която подозрително напомня на свастиката на СС. Носи опърпана черна фланелка с надпис: „МРЪНКАЩИТЕ ЛИГЛЬОВЦИ ’97: ПОДГРЯВАМЕ ЗА ТУРНЕТО НА ИСУС“. Колоритният младеж стиска компактдиск.

— Здрасти, Морис — подхвърля стройният господин със сламената шапка, без да се обръща.

Хлапакът едва не хлъцва от изумление и в изненадата си заприличва на симпатичен евреин, какъвто е всъщност. Морис Розен е на лятна практика при екипа на Ю-то, инак следва в уисконсинския университет „Ошкош“. Твърди се, че директорът на радиостанцията Том Уигинс бил казал, злорадо потривайки ръце: „Ах, как обичам този общественополезен, безплатен и неприятен труд!“ Ничии счетоводни книги не се пазят с такова настървение, с каквото Уигинс охранява финансовите дела на KDCU. Той е като Дракона Смог[1], застанал върху купчинка злато (само че в счетоводния баланс на KDCU не фигурират подобни купчинки благородни метали — както вече казахме, радиостанцията излъчва на средни вълни и има късмет, че въобще съществува).

Изненадата, изписана на лицето на Морис — или по-право смущението — се изпарява и на устните му грейва усмивка:

— О-хо! Браво, господин Лейдън! Това се казва попадение! Страшен слухар сте! — После се намръщва. Въпросният господин Лейдън се намира точно под високоговорителя — дори да е чул как вратата се отваря и някой излиза, как е отгатнал точно кой излиза? — Как разбрахте, че съм аз?

— Само двама от колегите от ранни зори ухаят на марихуана — обяснява Хенри Лейдън. — Единият освежава дъха си с дъвка след сутрешния джойнт, а другият — имам предвид теб, Морис — не се престарава толкова.

— Не е истина! — възхитено възкликва младежът. — Супер яко!

— Аз самият съм суперяк — тихо и замислено се съгласява Хенри. — Трудна роля, но все някой трябва да я играе. Що се отнася до навика сутрин да посягаш към джойнта, ще позволиш ли да те открехна на една стара индианска мъдрост?

— Целият съм слух. — Това е първият истински разговор на Морис с Хенри Лейдън и младежът се уверява, че слуховете за чудачествата на по-възрастния колега са напълно оправдани. Дори бледнеят пред истината. Вече не му е толкова трудно да повярва, че човекът има алтер его… тайно алтер его като Брус Уейн. И все пак… това си е жива перверзия.

— Навиците от детинство остават за цял живот — продължава Хенри със същия мек тон, който е пълна противоположност на крясъците на Джордж Ратбън. — Това е моят съвет към теб, Морис.

— Абсолютно — отговаря Морис, въпреки че няма представа за какво говори господин Лейдън. Колебливо му подава компактдиска. Хенри не посяга да го поеме и младежът се чувства съкрушен, все едно отново е седемгодишно хлапе, опитващо се да привлече вниманието на вечно заетия си баща с рисунката, над която се е трудило цял следобед. После си казва: „Той е сляп, бе, тъпак. Надушва тревата, а слухът му е като на прилеп, ама отде да знае, че държиш диск, ега ти?“

Постреснат от собствената си смелост, той колебливо хваща китката на Хенри. Онзи леко трепва, но позволява на младежа да пъхне в ръката му пластмасовата кутийка.

— А, диск. И какво е записано на него, ако смея да попитам?

— Може ли довечера в предаването да пуснете седмото парче? Моля ви.

Хенри изведнъж се вцепенява. Дръпва от цигарата за последен път и я хвърля (без въобще да гледа — ха-ха!) право в пластмасовата кофа с пясък до вратата.

— Кое предаване имаш предвид?

Морис не отговаря, само примлясва като лакомо облизващо се хищно животинче. За капак надава любимия възглас на Уисконсинския плъх, популярен сред връстниците му като „и слепец ще види“ сред по-възрастните, а именно: „Сдъвчи го, преглътни го, прокарай го с бира, всичко на едно място отива!“

Имитацията не е много добра, но няма никакво съмнение чий този възглас: на единствения и неповторим Уисконсински плъх, чието предаване се излъчва по радио KWLA-FM всеки делничен ден, точно по времето, по което хората се връщат от работа, и се ползва с известност навсякъде в Кули Кънтри (но може би трябва да се доуточни — „ползва се с лошата си слава“). KWLA-FM е малка университетска радиостанция в Ла Ривиер, едва видима точица на картата на уискоисинските радиостанции, но Плъха се радва на огромна аудитория.

Открие ли някой, че беззлобният Джордж Ратбън — запален привърженик на отбора на „Бруърс“, който гласува за републиканците и всяка сутрин се дере в ефира на местната радиостанция — е същевременно Плъха, който веднъж възпроизведе в ефир прочистването на червата си на фона на песен на „Бекстрийт Бойс“, съпровождайки „изпълнението“ с радостни възгласи — ще възникнат неприятности. При това сериозни неприятности, които ще имат отзук извън пределите на сплотената радиообщност на Кули Кънтри.

— За Бога, какво те кара да мислиш, че аз съм Уисконсинския плъх, Морис? Да ти кажа честно, само съм чувал за него. Кой ти пусна тая щурава идея?

— Един осведомен източник — лукаво се измъква хлапакът. Няма да издаде Хауи Соул дори да му изтръгват ноктите с нажежени пинсети. Освен това Хауи случайно се е натъкнал на информацията — един ден посетил служебния кенеф след Хенри и там намерил портфейла му, който очевидно бил изпаднал от задния му джоб. Логично е да се предположи, че човек с толкова изострени сетива веднага ще усети липсата на ценната вещ, но сигурно умът на Хенри е бил другаде — личи си, че е дълбок човек и в главата му по цял ден му се въртят дълбоки мисли. Във всеки случай в портфейла (който Хауи преровил „в духа на приятелското любопитство“) имало служебен пропуск от KWLA. Вместо име на празния ред бил поставен малък мастилен печат с изображение на плъх. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа.

— През живота си не съм стъпвал в KWLA — заявява Хенри и това е самата истина. Записва шоуто на Уисконсинския плъх (и някои други предавания) в домашното си студио, после изпраща лентите от пощенската служба в центъра на града, където е наел кутия под името Джо Стръмър. Картата бе нещо като покана от екипа на KWLA, която Хенри така и не прие… но запази документа.

— А ти успя ли да влезеш в ролята на осведомен източник. Морис?

— А?

— Споделил ли си с някого хрумването, че аз съм Уисконсинския плъх?

— Не! Естествено, че не съм! — Но както знаем, всички казват така. За щастие в конкретния случай думите отговарят на истината. Поне засега, но денят едва що започва. — И няма да го направиш, нали? Защото слуховете са упорити. Като лошите навици. — Хенри се прави, че пафка цигара. — Умея да си държа езика зад зъбите — може би малко самонадеяно заявява Морис.

— Надявам се. Защото ако изтропаш на някого, ще се наложи да те убия.

Да „изтропаш — размишлява Морис. — Няма такава дума! Тоя е върхът.“

— Н-да, ще се наложи да ме убиете — смее се в отговор.

— И да те изям. — Но Хенри не се смее — дори не се усмихва.

— Да, бе, да — продължава да се подхилква Морис, но има усещането, че смехът му не звучи много убедително. — Като Ханибал Лектър.

— Не, като Рибаря. — Хенри бавно извръща авиаторските очила към Морис. Слънцето се отразява в огледалната им повърхност и стъклата за миг проблесват като ръждивочервеникави огнени очи. Хлапето неволно отстъпва назад. — Албърт Фиш си е падал по задните части, нали знаеш?

— Н…

— И твърдял, че сочно парче от крехко задниче е апетитно като телешки котлет. Това са точните му думи. Написал го е в писмо до майката на едната от жертвите си.

— Стига, бе! — възкликва Морис. Струва му се, че гласът му звучи досущ като немощното гласче на прасенцето, което е отказало на големия страшен вълк да отключи вратата. — Е, как да ви кажа, не се безпокоя, че вие сте Рибаря.

— Така ли? Защо?

— Ами например, защото сте сляп!

Хенри не отвръща, а продължава да фиксира с огромните си пламтящи очила поизплашения младеж, който се пита: „Абе, тоя наистина ли е сляп? За слепец се оправя страхотно… и как ме разпозна веднага щом излязох, ама че странна работа.“

— Ще си мълча. Заклевам се в Бога.

— Това е единственото, което искам от теб — меко отвръща Хенри. — Я да видим сега какво си ми донесъл?

Размахва диска, но за голямо облекчение на Морис няма вид на човек, който го разглежда.

— Ами, такова… това е една група от Расин, казва се „Дъртиспърм“. И те нали имат един кавър на „Къде отиде любовта ни“. На едно старо парче на „Сюприйм“, обаче в ритъма на рап. Ега ти майтапа. Искам да кажа, че разбива естрадното парче отвсякъде!

— „Дъртиспърм“, значи. Преди време не се ли казваха „Джейн Уайътс Клит“?

Морис се пули с благоговение, което лесно може да прерасне в обожание.

— Солокитаристът на Дъртиспръм е основателят на „Клит“. Обаче изпаднаха в идеологически разногласия с Дийн Кисинджър и Хенри Ачесън и тогава Ъки Дъки — китаристът, създаде нова група, която кръсти „Дъртиспърм“.

— „Къде отиде любовта ни“ — гласно размишлява Хенри и подава диска на хлапака. Сякаш забелязва как лицето му помръква и добавя: — Помисли малко — не бива да ме видят с туй чудо. Пъхни го в шкафчето ми.

Разочарованието на Морис на мига се изпарява и лицето му грейва в слънчева усмивка:

— Ама, разбира се! Дадено, господин Лейдън!

— И гледай някой да не те види. Особено Хауи Соул. Хауи много обича да си пъха носа в чуждите работи. Добре е да не взимаш пример от него.

— Определено! — Очарован от развитието на събитията, хлапакът се ухилва до уши и се обръща да си върви.

— А, Морис, чакай малко.

— Да?

— След като вече знаеш моята тайна, можем да си говорим на „ти“.

— Хенри! Йе! — Дали това е най-хубавата сутрин от цялото лято? За Морис несъмнено е.

— Още нещо.

— Кажи, Хенри? — Вече дръзва да мечтае за дните, когато ще преминат на „Ханк“ и „Мори“.

— За Плъха да мълчиш като гроб.

— Нали вече ти казах…

— Вярвам ти. Но изкушението ни дебне, Морис — дебне ни като нощен крадец или като убиец, който причаква нова жертва. Поддадеш ли се на изкушението, неминуемо ще разбера. Кожата ти веднага ще замирише, все едно си се пръскал с долнопробен одеколон. Вярваш ли ми?

— Ъ-ъ… да. — Не лъже. По-късно, като размисли на спокойствие, ще заключи, че това е пълна измишльотина, но в момента му вярва искрено. Вярва на Хенри. Сякаш е хипнотизиран.

— Радвам се. А сега изчезвай. След малко трябва да застана пред микрофона.

— Дадено.

— Колкото до снощния мач…

— Уикман изкарва зад линията в края на осмия, а? Беше много яко. „Бруърс“ направо надминаха себе си. — Не, по-скоро хоумръна на Марк Лорета в петия. Него много не го бива, но феновете го харесват. Изобщо не мога да проумея защо. И слепец ще види, че няма обхват. Хайде, синко. Пъхни диска в шкафчето ми — ако видя Плъха, ще му го дам. Сигурен съм, че ще го пусне. — Парчето е…

— Седмо, седмо, римува се с „ведро“. Няма да забравя и той няма да забрави. Хайде, да те няма.

Морис го поглежда с благодарност и се връща в студиото. Хенри Лейдън, още Джордж Ратбън, още Уисконсинския плъх, още Хенри Шейка (ще стигнем и до него, но не сега — денят вече преваля), пали втора цигара и с наслада всмуква дима. Няма да успее да я допуши — земеделският бюлетин отдавна започна (цените на прасетата се покачват, фючърсите на пшеницата спадат, котировките на царевицата скачат стремглаво), но се нуждае от няколко дръпвания, за да си възвърне самообладанието. Очаква го дълъг, предълъг ден, който ще завърши с Празника на ягодите в пансиона „Макстънс“ — истински музей на ужасите. Често се моли на старини да не свърши в ръцете на Уилям „Веселяка“ Макстън. Ако трябва да избира между кончина в заведението на Макстън или в крематориума, без колебание ще избере втория вариант. По-късно, стига тазвечерното предаване да не го изтощи напълно, съседът ще прескочи на гости и може би най-сетне ще започнат дългоочакваното четене на „Студеният дом“[2]. Ще бъде истинско удоволствие.

Хенри се пита докога ли Морис Розен ще съумее да запази тайната. Е, ако малкият изплюе камъчето, веднага ще си проличи. Изпитва особена слабост към Плъха и в никакъв случай не иска да се отказва от него — това поне е неоспорим факт.

— Дийн Кисинджър — мърмори той. — Хенри Ачесън. Ъки Дъки. Бог да ни е на помощ.

Дръпва от цигарата и хвърля фаса в пластмасовата кофа. Време е да се връща в студиото, да разнищи снощния хоумрън на Марк Лорета и да приема в ефир обажданията на спортните запалянковци от Кули Кънтри.

Ние пък трябва да си вървим. Часовникът на лютеранската църква удари седем.

* * *

Във Френч Ландинг вече цари голямо оживление. Хората по тези места не се излежават дълго, време е да побързаме към последната спирка от нашето пътешествие. Скоро ще започнат да се случват разни събития, които може би ще се развият с шеметна бързина. Все пак засега се справяме добре и ни остава само една спирка, преди да се насочим към крайната точка на нашата обиколка.

Издигаме се, понесени от топлите летни въздушни течения, описваме кръг около кулата на KDCU (преминаваме толкова близо, че долавяме тихото прещракване при въртенето на сигналния фар и ниското, зловещо бучене на електрическия трансформатор) и заставаме с лице на север, за да се ориентираме. На тринайсет километра нагоре по течението на реката се намира град Грейт Блъф. Името идва от оголените варовикови скали, за които се говори, че били обитавани от духове. През 1888 година вождът на индианското племе фокс (наречен Зорки очи) събрал воините, шаманите, жените и децата и им наредил да скочат от високата скала в пропастта, за да се спасят от ужасяващата съдба, която била предречена от съня му. Подобно на последователите на Джим Джоунс[3] те го послушали и скочили.

* * *

Но ние няма да стигнем чак дотам — достатъчни са ни призраците във Френч Ландинг. Нека прелетим над Нейлхаус Роу (мотоциклетите „Харли Дейвидсън“ ги няма — членовете на „Гърмящата петорка“ ги яхнаха и начело с Клюна Сейнт Пиер отпратиха на работа в пивоварната), над пансиона „Макстънс“ (където Бърни продължава да съзерцава гората — пфу!) и да се насочим към Блъф Стрийт. Отново сме на открито. Дори днес, в началото на двайсет и първи век, градовете в Кули Кънтри без бой се предават под натиска на горите и полята.

От Блъф Стрийт завиваме наляво по Хърман Стрийт, която ни отвежда в краен квартал, който по-приляга на някое село.

Забелязваме масивна тухлена къща, издигаща се в дъното на дълга почти километър поляна, все още неоткрита от строителлните предприемачи (такива се срещат дори тук и служат като неволни посредници на всеобщия упадък). Къщата е обитавана от Дейл Гилбъртсън, съпругата му Сара и шестгодишният им син Дейвид.

Не разполагаме с много време, но нека за миг да надникнем в кухнята. И без друго прозорецът е отворен, а между каната със сок и тостера, поставени на кухненския плот, има достатъчно място за кацане. До масата седи стопанинът на дома, чете вестник и машинално загребва овесената каша, без изобщо да усеща вкуса й (като видя името на Уендъл Грийн, отново изтипосано на първа страница в „Хералд“, от потрес забрави да прибави захар и нарязан банан) — това е самият полицейски началник Гилбъртсън. Тази сутрин е несъмнено най-нещастният човек във Френч Ландинг. Скоро ще се запознаем с другия претендент за тази титла, но за момента оставаме при Дейл.

„Рибаря — печално размишлява той и мнението му много не се различава от това на Боби Дюлак и Том Лънд. — Защо не го кръсти с някое по-старо модно име, гаден драскач такъв? Да беше избрал поне нещо по-автентично, обагрено с местния колорит. Например Тиквеника или нещо от този род.“

Но Дейл много добре знае защо репортерът се е спрял тъкмо на това прозвище. Приликите между Албърт Фиш, който е действал в Ню Йорк, и тукашния юнак, бяха твърде примамливи и твърде апетитни за изпускане, Фиш удушавал жертвите си — и Ейми Сейнт Пиер, и Джони Ъркнам очевидно бяха удушени; Фиш пирувал с труповете — и двата трупа бяха нахапани; Фиш, и онзи проявяваха особен афинитет към… хм, към задните части на човешкото тяло.

Дейл поглежда закуската си, оставя лъжицата и с опакото на дланта си побутна купичката настрана.

Ами писмата? Не му излизат от главата.

Полицейският началник поглежда куфарчето си, сгушено до стола като вярно куче. Папката с писмата е вътре и го привлича с неудържима сила, както разваленият зъб — езика. Може би ще се въздържи да прегледа съдържанието й, поне докато е вкъщи, където играе със сина си и прави любов с жена си, но мисълта за нея… това е съвсем друга работа, както се казва по тези места.

Албърт Фиш изпратил на майката на Грейс Бъд — посдедната му жертва, заради убийството на която го изпържили на електрическия стол — дълго писмо, изпълнено с потресаващо гнусни подробности. (Говори се, че преди екзекуцията старият канибал казал на надзирателите: „О, това ще бъде такава тръпка! Единствената, която не съм изпитвал досега!“) И местният людоед съчинява подобни писма: едното е адресирано до Хелън Ъркнам, другото — до бащата на Ейми, ужасяващият (но според Дейл искрено съсипан от мъка) Арманд „Клюна“ Сейнт Пиер. Какво облекчение ще бъде, ако могат да се залъгват, че писмата са творение на някой „шегаджия“, нямащ нищо общо с убийствата, но и двете съдържат информация, която не е предоставена на пресата и която е известна само на престъпника.

Дейл най-сетне се поддава на изкушението (Хенри Лейдън би го разбрал много добре) и взима куфарчето. Отваря го, изважда дебелата папка и я поставя пред себе си на масата, където доскоро стоеше купичката с овесена каша. Връща куфарчето на пода и разтваря класьора (означен с етикет: „СЕЙНТ ПИЕР/ЪРКНАМ“, а не „РИБАРЯ“). Прелиства първите страници, към които са прикрепени снимки на две лъчезарни деца с щърбави усмивки, при вида на които сърцето му се къса; заключението на патоанатома, което е прекалено отвратително да се чете; следват не по-малко отвратителните фотографии от местопрестъплението, които е по-добре да не гледаш (но той трябва да ги гледа, непрестанно трябва да се взира в тях — окървавените вериги, мухите, изцъклените очи на жертвите). Приложени са и копия от различни показания; най-дългият документ отразява разпита на Спенсър Ховдал, който откри малкия Ъркнам и който за кратко бе заподозрян в извършване на гнусното престъпление.

После идва ред на фотокопия на трите писма. Едното е изпратено до Джордж и Хелън Ъркнам (макар че е адресирано само до Хелън, ако това има някакво значение). Другото е получено от Арманд „Клюна“ Сейнт Пиер (впрочем то бе адресирано именно до него, без да се пропусне прякора му). Третото е било изпратено на майката на Грейс Бъд от Ню Йорк след убийството на дъщеря й в в края на пролетта на 1928 година.

Дейл подрежда трите писма едно до друго на масата.

„Грейс седеше в скута ми и ме целуваше. Реших да я изям“ — това се казва в писмото на Фиш до госпожа Бъд.

„Ейми седеше в скута ми и ме прегръщаше. Реших да я изям“ — гласи цитат от писмото, изпратено до Клюна Сейнт Пиер. Нищо чудно, че обезумелият баща заплаши да изпепели полицейския участък. Дейл никак не обича този негодник, но трябва да признае, че на негово място би се чувствал по същия начин.

„Качих се горе и свалих всичките си дрехи. Не исках да ги изцапапам с кръвта й.“ — Фиш до госпожа Бъд.

„Отидох зад курника и свалих всичките си дрехи. Не исках да ги изцапам с кръвта му.“ — Анонимен до госпожа Ъркнам.

Възниква въпросът коя майка ще запази здравия си разсъдък, ако получи подобно писмо. Според Дейл това е невъзможно. Хелън Ъркнам отговаряше на въпросите му свързано, дори при последното му посещение му сервира чай, но стъкленият й поглед издаваше, че действа изцяло на автопилот.

Три писма — две нови и едно отпреди седемдесет и пет години. Въпреки това трите толкова си приличат. Съгласно заключението на експертите от щатската полиция писмата до Сейнт Пиер и Ъркнам са писани саморъчно от левак на най-обикновена бяла канцеларска хартия „Хамърмил“, каквато се продава във всяка книжарница „Офис Депо енд Стейпълс“ в Америка. Химикалката най-вероятно е марка „Бик“ — и това ако е улика.

Фиш до госпожа Бъд, 1928 година: „Не съм я чукал макарче можех стигада исках. Умря ДЕВСТВЕНА.“

Анонимен до Хелън Ъркнам: „Ако това ще ви утеши не съм го чукал макарче можех стигада исках. Умря ДЕВСТВЕН.“

Дейл знае, че това разследване не е лъжица за неговата уста, но не му се ще да го помислят за кръгъл глупак. Писмата не носят подписа на едновремешния людоед и все пак приликата е преднамерено търсена. Престъпникът им подхвърля само трохи.

Гилбъртсън въздъхва горчиво, скрива писмата в папката и отново я прибира в чантата.

— Къде си, скъпи? — еква съненият глас на Сара откъм горната площадка на стълбището.

Подскача гузно, сякаш са го издебнали на местопрестъплението, и бързо щраква закопчалката на куфарчето.

— В кухнята — подвиква, без да се безпокои, че ще събуди Дейви — синът му спи непробудно поне до седем и половина.

— Днес ще закъснееш ли?

— А-ха. — Често закъснява, но после си наваксва, като работи до късно — понякога до седем, до осем, дори до девет часа вечерта. Уендъл Грийн още не се е разсмърдял и по този въпрс… но е рано да се радваме. И после сме седнали да си говорим за канибали!

— Моля те, полей цветята, преди да тръгнеш. Такава жега е тия дни.

— Разбира се. — Дейл обича да полива градинката на Сара. В тези мигове се раждат най-ценните му идеи.

Жена му мълчи. Но Дейл не чу шумоленето на пантофите й към спалнята. Най-сетне се обажда:

— Как си, съкровище?

— Всичко е наред — отвръща той, надявайки се, че е уцелил правилната пропорция бодрост в гласа.

— Снощи продължи да се мяташ дълго след като заспах.

— Не, всичко е наред.

— Знаеш ли какво ме попита Дейви, като му мих косата? — Той забелва очи. Мрази тези разговори, когато с жена му си подвикват от противоположните краища на къщата. Но Сара явно ги обожава. Става и си долива кафе.

— Не, какво?

— Пита ме: „Татко ще го уволнят ли“?

Дейл тъкмо вдига чашата, но ръката му застива във въздуха.

— А ти какво отговори?

— Казах „Не“. Естествено.

— Значи си отговорила правилно.

Не следва продължение. Сара му инжектира поредната доза отровна тревога — сега цял ден ще се безпокои как ще се отрази тази история на чувствителната душа на Дейви и какво може да го сполети, ако малкият има нещастието да налети на определен субект — сетне стъпките й прошумоляват към спалнята, тъй като вероятно се кани да вземе душ.

Дейл се връща на масата, отпива от кафето, притиска длан към челото си и затваря очи. В този миг проличава колко е изплашен и потиснат. Той е едва четирийсет и две годишен, умерен в навиците си човек, но под безпощадната утринна светлина, проникваща през прозореца, изглежда стряскащо състарен, най-малко на шейсет и две.

Действително се безпокои за работата си, защото знае, че ако чудовището, което уби Ейми и Джони, продължава да вилнее, догодина със сигурност ще бъде отзован от поста полицейски началник на Френч Ландинг. Безпокои се и за Дейвимакар че това не е основната му грижа, тъй като и той като Фред Маршал въобще не допуска мисълта, че е възможно Рибаря да докопа собственото му дете. Не, Дейл се тревожи че за безопасността на другите деца във Френч Ландинг и дори в Сентралия и Ардън.

Най-големият му страх е, че може би му липсват умения, за да пипне тоя мръсник, и ще последва трето, пето, не дай Боже, единайсето и дванайсето убийство.

Бог му е свидетел, че потърси помощ. И я получи… в известен смисъл. В разследването се включиха двама детективи от щатската полиция, а агентът на ФБР от Мадисън постоянно се обажда да проверява как върви работата — неформално, тъй като официално бюрото не е ангажирано със случая. Но всичко е толкова сюрреалистично, включително съдействието на външните сътрудници, което донякъде се дължи на странното съвпадение на фамилните им имена. Човекът от ФБР се нарича Джон Рсдинг. Детективите от щатската полиция се казват съответно Пери Браун и Джефри Блак. Така в екипа има господин Червен, господин Кафяв и господин Черен. Сара ги нарича „Шарената потеря“. И тримата дават ясно да се разбере, че поне за момента не могат пряко да се намесят в разследването. Че Дейл Гилбъртсън трябва да се справя сам.

„Как ми се иска Джак да приеме да ми помага — размишлява Дейл. — Веднага ще го направя свой заместник като в сълзливите уестърни от едно време.“

Ама наистина. Буквално на секундата.

Когато преди четири години — Джак пристигна във Френч Ландинг за пръв път, Дейл не знаеше нищо за него, а местните полицаи веднага му лепнаха прякора „Холивуд“. После двамата заедно пипнаха Торнбърг Киндърлинг — колкото и да е странно, безобидният дребосък се оказа престъпник — и едва тогава Гилбъртсън доби съвсем ясна представа за новия колега. Джак притежаваше вроден детективски талант.

„По-точно той е единственият детектив с вроден талант, когото познавам“ — мислено се поправя Дейл.

Точно така. Единственият. И макар че споделиха лаврите (по изрично настояване на пришълеца от Ел Ей), мистерията бе разгадана само благодарение на детективските умения на Джак. Той бе почти като детективите от романите… Еркюл Поаро, Елъри Куин и прочие. Само дето не разтриваше слепоочията си и не впрягаше в работа „малките сиви клетки“ и прословутата „дедукция“. Той…

— Той слуша — смотолевя Дейл и се изправя. Тръгва към задната врата, после се връща за куфарчето. Ще го прибере в багажника на служебната кола и едва след това ще полее цветята.

Не иска тези отвратителни снимки да остават в дома му нито миг повече от необходимото.

Той слуша.

Както слушаше Джана Масънгейл — барманката в пивницата. Дейл не можеше да проумее защо Джак прекарва толкова много време с малката пачавра — по едно време дори се питаше дали пък господин Ленени панталони от Лос Анжелес не се опитва да я изчука, за да се фука пред приятелите си от Родео Драйв, че е свалил едно страшно маце в Уисконсин, където въздухът е превъзходен, а краката на мадамите — стройни и бойни. Но, разбира се, причината бе съвсем друга. Благодарение на това, че я бе слушал внимателно, Джак най-сетне бе чул онова, което му е необходимо.

„Н-да, и знаете ли какво, сър, хората правят много странни тикове, като пият — обяснила му Джана. — Да кажем, има един, дето като метне две-три питиета, си хваща носа ей-така“ — И започнала да пощипва носа си… но с длан, обърната навън.

Джак спокойно се усмихнал, отпил от чашата с газирана вода и попитал: „Дланта му винаги ли е обърната навън? Ето така?“ и повторил жеста.

Джана цялата засияла и била на косъм да се влюби в него: „Точно така, слънчице — бързо схващаш.“

Джак: „Е, случва се понякога. И как се казва той, пиленце?“

Джана: „Киндърлинг. Торнбърг Киндърлинг. — Изкискала се и добавила: — Само че като пийне две чашки — и като започне да се пощипва по носа — настоява всички да го наричат Торни.“

Джак (все така усмихнат, продължил да я разпитва): „А обича ли да пие джин «Бомбей», пиленце? С лед и капка горчивка?“

Усмивката на Джана се изпарила и тя го изгледала подозрително, сякаш е магьосник: „Как разбра?“

Но това няма значение, тъй като всичко се подредило идеално и загадката, елегантно се разплела. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа.

В крайна сметка Джак арестува убиеца и го отведе в Лос Анжелес. Торнбърг Киндърлинг — наглед безобиден очилат застрахователен агент, специалист по земеделски застраховки от Сентралия; на вид кротък, свит човек, който на мравката път прави и не би посмял през горещ летен ден да помоли майка ви за чаша вода, бе затрил две проститутки в „Града на ангелите“.

Торни не беше привърженик на удушването и бе използвал нож марка „Бък“, който, както Дейл разкри впоследствие, закупил от „Спортни стоки Лейфам“ — долнопробен, западнал универсален магазин, намиращ се през две врати от бар „Санд“, най-грънджарското заведение в Сентралия.

Резултатът от ДНК-пробите беше безспорно доказателство за вината на Киндърлинг, но Джак се зарадва, че произходът на оръжието бе разкрит. Лично се обади на Дейл да му благодари. Полицейският началник не бе пътувал по на запад от Денвър и тази любезност го трогна почти до сълзи. По време на разследването Джак няколко пъти повтори, че когато човек си има работа с истински злодей, всяко доказателтво е ценно, а Торни Киндърлинг беше архизлодей. Опита се да се изкара невменяем и да се изплъзне от отговорност; Дейл, който тайничко се надяваше да го призоват за свидетел по делото, искрено се зарадва на решението на съдебните заседатели да отхвърлят доводите на защитата и да дадат на обвиняемия няколко доживотни присъди.

И как се стигна дотам? Кой бе в основата на всичко? Човек, който умееше да слуша. Убиецът бе заловен от човек, който внимателно бе изслушал бръщолевенията на барманката, свикнала посетителите да я зяпат похотливо, а думите й да влизат в едното им ухо и да излизат през другото. А с кого бе разговарял Джак Холивуд, преди да се срещне с Джана Масънгейл? С някоя проститутка от Сънсет Стрип… или може би с цяла тайфа. („Коя е правилната дума? — разсеяно се пита Дейл на път за гаража, където държат градинския маркуч. — Тумба уличници? Тълпа курви?“) При евентуална очна ставка никоя не би разпознала Киндърлинг, тъй като онзи Торнбърг, който посещаваше Ел Ей, нямаше нищо общо с другия Торнбърг, който обикаляше фирмите за земеделски машини и консумативи в западните покрайнини на Уисконсин, а понякога прескачаше и до Минесота. Лосанжелеският Торни използваше перука, контактни лещи и тънки фалшиви мустачки.

— Най-гениалното му хрумване е тъмният фон дьо тен — коментираше Джак. — Една капка е достатъчна да придаде на кожата характерния калифорнийски загар.

— Четири години активно е участвал в драмкръжока на местната гимназия — мрачно отвърна Дейл. — Направих справка. В предпоследния клас тоя негодник е изпълнявал ролята на Дон Жуан, представяш ли си?

Бе изобретил какви ли не хитроумни начини да се маскира (по мнение на съдебните заседатели списъкът им бе твърде дълъг, за да се приеме твърдението, че обвиняемият е невменяем), но бе пропуснал един издайнически малък тик — пощипването на носа с дланта навън. На някаква проститутка й е направило впечатление и го е запомнила, после го е споменала съвсем между другото — Дейл бе готов да се обзаложи, че го е изтърсила случайно, точно както Джана Масънгейл — а Джак го бе чул. Защото слушаше внимателно.

„Обади се да ми благодари, че издирих произхода на ножа, и да ми разкаже как съдебните заседатели се върнали в залата — припомня си Дейл, — но при второто обаждане искаше нещо. Знаех какво иска. Още преди да отвори дума, се бях досетил.“

Макар да не е самороден талант като своя приятел от Златния щат, Дейл долови искреното, спонтанно вълнение, което обзе по-младия мъж, когато за пръв път видя природата на Западен Уисконсин. Пришълецът буквално се влюби в Кули Кънтри и Дейл бе готов да се обзаложи на голяма сума, че това бе любов от пръв поглед. По време на пътуването от Френч Ландинг до Сентралия, от Сентралия до Ардън и от Ардън до Милър изражението му подсказваше, че изпитва възхищение и удоволствие, граничещо с блаженство. Приличаше на човек, който пристига на ново място и неочаквано открива, че най-сетне се е завърнал у дома.

— Как да ти кажа, просто не мога да го приема спокойно — веднъж сподели с Дейл. Двамата се разхождаха със стария джип „Каприс“ (който не можеше да върви по права линия, а клаксонът понякога заяждаше и можеше да постави човек в доста неудобно положение). — Даваш ли си сметка какъв късмет е да се живее тук, Дейл? Това е едно от най-красивите места на света.

Гилбъртсън, който цял живот бе живял в Кули Кънтри, не възрази.

Към края на последния им разговор по повод Киндърлинг Джак му припомни една своя стара молба (отправена полусериозно, полу на шега): ако чуе, че по тези места се продава извънградски имот, непременно да му се обади. По разтревожения му, приглушен глас Дейл веднага отгатна, че шегите са били дотук.

— Тъй че си ми длъжник, проклетник такъв — промърмори и нарами маркуча. — Длъжник си ми, мътните те взели.

Разбира се, помоли Джак да му окаже неофициално съдействие в разследването на случая с Рибаря, но Сойер отказа… едва ли не се уплаши. „Аз съм в пенсия — безцеремонно отсече. — Ако не знаеш значението на тази дума, можем заедно да го проверим в речника.“

Това не е ли пълен абсурд? Естествено. Как може човек да се пенсионира, при положение, че още няма трийсет и пет години?! Особено ако е дяволски добър в занаята си.

— Длъжник си ми, моето момче — повтаря и помъква маркуча към крана. Небето е съвършено безоблачно и ясно, редовно поливаната морава зеленее и нищо не напомня за всеобщия упадък, ширещ се дори тук, в покрайнините на града. Може би все пак има нещо. Някак наподобява фалшиво бучене, като бръмченето на електрическия трансформатор в телевизионната кула, през който минава ток със смъртоносен волтаж.

Май се заседяхме твърде дълго. Трябва отново да размахаме криле и да се отправим към крайната точка на тази утринна обиколка. Още ме знаем всичко, но научихме три важни неща: първо, градчето Френч Ландинг е в ужасна беда; второ, почти никой (с изключение на Джуди Маршал и Чарлс Бърнсайд) не разбира, че в един по-дълбок смисъл надвисналата заплаха е много по-страшна от гнусните покушения на някакъв маниакален педофнл; и трето, досега не сме срещнали нито един човек, който е в състояние да забележи и проумее характерния упадък, който се е възцарил задълго в това тихо градче на брега на реката на Том и Хък. Всички, с които се запознахме, са по своему слепци като Хенри Лсйдън. Това важи и за онези, с които още не сме имали честта да се запознаем — Клюна Сейнт Пиер, Уендъл Грийн и Шарената потеря.

Сърцата ни копнеят за герой. Дори да не намерим такъв (все пак живеем в двайсет и първи век — епохата на Д’Артанян и Джак Обри[4] отдавна е отминала, сега е времето на Джордж Буш и „Дъртиспърм“), може би все пак ще открием някой, който е бил герой в миналото. Нека потърсим един стар приятел, с когото се видяхме за последен път на близо две хиляди километра оттук на брега на спокойните води на Атлантика. Оттогава са изминали години, които са причинили отрицателни промени в едновремешното момче — от паметта му са заличени много факти, а през по-голямата част от съзнателния си живот Джак се старае да поддържа тази амнезия. Но той е единствената надежда на Френч Ландинг, затова най-добре да размахаме криле и да поле тим на изток, над горите, полята и плавните възвишения на хълмовете.

Във всички посоки се простират безкрайни селскостопански блокове — тучните ливади с люцерна и полета, в които царевичните стъбла са строени като войници, са опасани с широки синури, обрасли с лютичета. Тесни коловози водят към бели селски къщи, заобиколени от най-различни земеделски постройки: високи хамбари, житници, цилиндрични бетонни силози и метални навеси за инструменти. По добре утъпканите пътеки между къщите и хамбарите крачат мъже с джинсови якета. Вече се долавя дъхът на слънце, в който се примесват наситените аромати на масло, мая, пръст, живот и загниване; към обяд ще напече и уханието ще се усили.

Намираме се над кръстопътя на магистрала № 93 с шосе № 35 в центъра на Сентралия. Празният паркинг зад бар „Санд“ очаква шумното пристигане на членовете на „Гърмящата петорка“, които редовно киснат тук в съботните следобеди, вечери и нощи, забавлявайки се с билярд, хамбургери и безброй кани от амброзията, на чието създаване е посветен ексцентричният им живот — най-качественият продукт на Кингсланд Бруинг Къмпани; бирата, която надминава с една пенеста глава всички свои конкуренти от разни специални пивоварни лаборатории и белгийски манастири: светло пиво „Кингсланд“. Ако Клюна, Мишока и компания твърдят, че това е най-хубавата бира на света, защо да подлагаме думите им на съмнение? Те не само знаят за пивото много повече от нас, а влагат цялото си познание, умение, вещина и инстинктивно вдъхновение за превръщането на „Кингсланд“ в произведение на изкуството. Всъщност те се преселиха във Френч Ландинг именно защото пивоварната, на която се бяха спрели след щателно проучване, прояви желание да работи с тях.

Като заговорим за светло пиво „Кингсланд“, веднага ни се приисква една халба, но устояваме на изкушението — часът е едва седем и половина, твърде рано е за други напитки освен сок, кафе и прясно мляко (изключение правят само хора като Уонда Киндърлинг, която смята бирата, била тя и „Кингсланд“ за безалкохолен разредител на водка „Аристократ“), а и нали трябва да издирим нашия приятел, с когото се разделихме на океанския бряг преди много време, когато той бе още момче. Нямаме време за губене и тръгваме да го търсим, тук и сега. Километрите се нижат под нас, полетата се стесняват и отстъпват място на хълмовете. Но колкото и да бързаме, трябва добре да се огледаме, да запомним къде се намираме.

[1] Герой от романа „Билбо Бегинс“ на Дж. Р. Р. Толкин (1892–1973 — Б.пр. ↑

[2] Роман от Чарлз Дикенс (1812–1870). — Б.пр. ↑

[3] Авторът визира трагичната съдба на колонията от последователи на пастор Джим Джоунс, които, тласкани от религиозен фанатизъм, обещаващ им задгробен живот, извършват най-мащабното масово самоубийство, познато в съвременната история. — Б.пр. ↑

[4] Герой от историческите морски романи на Патрик О’Брайън (1914–2000). — Б.пр. ↑

Глава 4

ПРЕДИ ТРИ ГОДИНИ нашият едновремешен приятел, чието сърце през цялото време биеше до пръсване, а устата му бе пресъхнала, пропътува същото това разстояние по шосе № 93 със стария каприс, когато Дейл Гилбъртсън (тогава най-обикновен полицай от малък град, който буквално бе сразен от постиженията на по-възрастния си колега, макар че Сойер просто се стараеше да си върши работата възможно най-добре) го отведе да му покаже селската къща и петте акра земя, оставени в наследство от баща му. Дейл предлагаше „кокетната къщурка“ на смехотворна цена, тъй като братовчедите му нямаха никакви претенции към имота, който сам по себе си не представляваше ценност за никого извън семейството. Гилбъртсън го задържа само от сантиментални съображения. Нямаше нужда от втора къща, а поддържането на имота му отнемаше много време — заниманието му доставяше огромно удоволствие, ала все пак бе готов да продаде къщата. По онова време изпитваше такова благоговение към нашия приятел, че мисълта този човек да обитава бащиния му дом не само не го безпокоеше, а дори го ласкаеше.

Що се отнася до нашия човек, той бе тъй развълнуван от природата — пейзажът буквално го завари неподготвен — че въобще не се смути от страхопочитанието на Дейл. При нормални обстоятелства би поканил своя почитател на чаша бира в някой уединен бар и би му казал: „Виж какво, Дейл, знам, че си много впечатлен от разследването, но в крайна сметка аз съм най-обикновено ченге като теб. Това е. И ако трябва да съм честен, ще ти призная, че се радвам на много по-голям късмет, отколкото заслужавам.“ (Което не е далеч от истината — от последната ни среща съдбата е крайно благосклонна към нашия стар приятел, ако това действително е проява на благосклонност, и делата му се съпровождат от такъв фантастичен късмет, че той вече не смее да играе на карти или да залага на конни състезания. Когато постоянно печелиш, победата започва да ти накиселява като прокиснал гроздов сок). Но обстоятелствата нямат нищо общо с нормалното — откакто напуснаха Сентралия и излязоха на правия равен участък от шосе № 93, Сойер имаше чувството, че всеки миг сърцето му ще се пръсне под напора на емоциите, поради което хвалебствията на Дейл почти не му правеха впечатление. Това кратко пътуване до място, което не бе посещавал никога в живота си, му се стори като дългоочаквано завръщане у дома — имаше усещането, че всич ко наоколо е заредено със скрит смисъл и представлява изконна част от самия него. Това бе светилище. Знаеше, че ще купи кокетната къщурка, независимо как изглежда или колко струва — парите не представляваха проблем. Просто ще я купи и това е. Преклонението на Дейл го наведе единствено на мисълта, че ще трябва да попречи на своя почитател да му вземе половин цена. Междувременно се мъчеше да спре сълзите, които напираха в очите му.

Тъкмо прелитаме над глетчерните долини вдясно от шосе № 93, които от птичи поглед приличат на отпечатъци от гигантски пръсти. Навремето нашият приятел бе видял само внезапни разклонения от главния път, които току се скриваха сред слънчеви петна и мрак. Всяко отклонение сякаш казваше: „Вече почти стигнахме.“ Шосето пригласяше: „Това е правилният път.“ Зад крайпътен паркинг с две бензинови колонки забелязваме дълъг сив покрив с избелял надпис „При Рой“ — като мина оттук, нашият приятел видя постройката откъм дървените стълби, водещи към широката гостоприемна веранда, и бе обзет от чувството, че се с изкачвал по тях стотици пъти, за да си купи хляб, мляко, бира, студено нарязано месо, работни ръкавици, отвертка, пликче гвоздеи и каквото му е необходимо от магазина, където сякаш се бе излял рогът на изобилието — както от този ден нататък щеше да му се случва стотици пъти.

След петдесетина метра шосето пресича реката Тамарак Крийк, която се вие като синьосива сребриста нишка през Норуей Вали. Ръждясващото метално мостче сякаш изстена под гумите на каприса: „Вече стигнахте!“ и изпълни с трепет сърцето на небрежно, но скъпо облечения мъж, чиито познания по земеделие са получени чрез наблюдение през илюминаторана самолета по време на трансконтинентални полети в първа класа, поради което той не различава жито от сено. Оттатък моста имаше табела с надпис „Шосе «Норуей Вали»“.

— Стигнахме — обяви Дейл и зави надясно. Нашият приятел притисна длан към устата си, заглушавайки стона, който заплашваше да се изплъзне под напора на чувствата в тръпнещото му сърце.

Тук-там по банкета кимаха за поздрав полски цветя — едни дръзко и пъстро нацъфтели, други срамежливо сгушени под тучната зеленина.

— Винаги, когато минавам по този път, се чувствам прекрасно — заяви Дейл.

— Нищо чудно — едва успя да изрече нашият приятел.

В гърдите му бушуваше ураган от чувства, затова дърдоренето на Дейл почти не достигаше съзнанието му.

— Това е старата ферма на Лънд — те са ми братовчеди по майчина линия. Тук пък навремето е било училището, където е преподавала прабаба ми; то било малко, само с една класна стая, но сградата е разрушена много отдавна. А това е имотът на Дуан Ъпдал, които, слава Богу, не ми е роднина по никаква линия.

Хън-мрън-бръм. Мрън-бръм-хън. Шосето отново пресече блесналите синьо-сиви води на Тамарак Крийк, които сякаш се засмяха и изромолиха: „Вече стигнахме!“ След завоя към колата се полюшнаха безброй полски цветя, като че да посрещнат с поклон новодошлите. Сред буйната растителност се открояваха оранжевите кремове, вдигнали сериозните си слепи лица да срещнат погледа на нашия човек. Очите му се замъглиха от сълзи и отново бе обзет от вълнение, но този път някак по-спокойно и същевременно по-дълбоко.

Каква ли бе причината? Оранжевите кремове не означаваха абсолютно нищо за него. Престори се, че се прозява, за да избърше очите си, надявайки се, че Дейл не е забелязал сълзите му.

— Вече стигнахме — обяви полицейският началник, без да даде вид, че е забелязал нещо нередно, и зави по тясна пътека, която се губеше сред огромна поляна с избуяли до кръста треви и полски цветя и сякаш водеше наникъде. Оттатък поляната в подножието на обраслото с дървета възвишение се простираше нива, сякаш разграфена на пояси. — Ей-сега ще се покаже и къщата. Ливадата върви с нея, а полето е на братовчедите Ранди и Кент.

Нашият приятел забеляза бялата двуетажна постройка в края на пътеката едва когато старият каприс навлезе в последния завой. Проговори едва когато Дейл спря пред входа, изключи двигателя и слязоха от колата. Ето я и „кокетната къщурка“, стабилна и прясно боядисана — личи, че е поддържана с много любов; макар и неголяма, е със съвършени пропорции; кацнала е сред жълтите цветя в края на тучната зелена ливада и изглежда напълно откъсната от шосето, дори от целия свят.

— Господи, Дейл, къщурката е самото съвършенство!

Именно тук ще открием нашия едновремешен спътник, който в детството си другаруваше с едно момче на име Ричард Слоут, а веднъж за кратко срещна друго момче, чието име бе просто Вълк. В тази масивна, усамотена бяла селска къща ще открием нашия приятел, който преди много, много години бе прекосил цялата страна в търсене на една жизненоважна вещ, един крайно необходим предмет, един велик талисман; който въпреки ужасяващите препятствия и страховитите опасности съумя да се добере до магическото кълбо и го използва мъдро и разумно. Който геройски извърши множество чудеса, тъй да се каже. Но не помни абсолютно нищо. В кухничката на бялата къща най-сетне ще видим бившия служител от лосанжелеската полиция, лейтенант от отдел „Убийства“ Джак Сойер, който си приготвя закуска и слуша предаването на Джордж Ратбън.

* * *

Нашият Джак. Джаки, както го наричаше майка му — по-койната Лили Кавано Сойер.

* * *

Дейл го разведе из празната къща, показа му горния етаж, дори отключи избата; Джак послушно се възхищаваше на новата печка и бойлера, които стопанинът бе инсталирал година преди смъртта на баща си, и на множеството промени, които бе направил оттогава — на блестящите дървени подове, на умело изолираното таванско помещение, на уплътненията на прозорците и всички останали майсторски изпипани детайли.

— Да-а, доста труд съм хвърлил тук — обясняваше Дейл. — Всичко беше тип-топ, но аз обичам да майсторя. Полека-лека ми стана хоби. Добих навик, като ми остане свободно време през почивните дни или по празниците, да идвам тук и да си намирам работа. Не зная, сигурно съм го възприемал като един вид връзка с баща ми. Добър човек беше той, моят баща. Искаше да стана земеделец, но като му казах, че възнамерявам да работя като полицай, веднага ме подкрепи. Знаеш ли какво ми каза? „Ако се захванеш с фермерството без желание, ден и нощ ще ти тежи на шията като воденичен камък. Накрая ще се чувстваш като муле. Ние с майка ти не сме те родили на този свят, за да се превърнеш в муле.“

— А тя какво каза?

— Мама произхожда от семейство на потомствени фермери. Според нея с течение на времето съм щял да се уверя, че да си муле не е чак толкова лошо. Като почина — четири години преди татко — вече беше свикнала с мисълта, че съм полицай. Искаш ли да излезем през кухненската врата да хвърлиш едно око на ливадата?

Докато се любуваха на гледката, Джак попита Дейл колко иска за къщата. Собственикът очакваше въпроса и предварително бе решил да отбие пет хиляди от възможно най-високата цена, за която двамата със Сара мечтаеха. Кого ли заблуждаваше? Истината бе, че му се искаше Джак Сойер да стане собственик на родната му къща, за да бъде близо до него поне няколко седмици в годината. Пък и без това друг нямаше да я купи.

— Сериозно ли говориш?

— Цената ми се струва добра — отвърна Дейл, опитвайки се па прикрие изумлението си.

— Не е добра за теб. Няма да ти позволя да ми подариш имота само защото ти допадам. Или ще вдигнеш цената, или си тръгвам.

— Абе, вие, градските големци, сте много печени в пазарлъците. Добре, три хиляди отгоре. — Пет. Или си заминавам.

— Дадено. Но да знаеш, че ми е страшно неудобно.

— Надявам се, че повече няма да ми се налага да купувам имот от опърничавото местно население.

Сделката бе осъществена от разстояние — Джак изпрати солиден аванс и уреди всички формалности по факса, след което заплати пълната сума в брой. Дейл не знаеше от какво семейство произхожда Сойер, но едно бе неоспорим факт — той определено разполагаше с повече пари от редовите полицаи. Новият собственик на къщичката пристигна след няколко седмици и се задейства като хала — поднови абонамента за прекъснатия телефон, прехвърли на свое име сметката за електричеството, изкупи половината стока от магазина на Рой и постоянно отскачаше ту до Ардън, ту до Ла Ривиер, откъдето се обзаведе с ново легло, чаршафи, прибори, декоративни саксии от ковано желязо, комплект френски ножове, малка микровълнова печка, грамаден телевизор и разкошна, лъскава, черна аудиоуредба, вероятно заплащайки за нея сума, възлизаща на годишната заплата на Дейл, който бе поканен на питие. Освен тези придобивки Джак надомъкна какви ли не вещи, някои от които, за голяма почуда на полицейския началник, бяха купени от Френч Ландинг, Уисконсин. Кому е притрябвал тирбушон за шейсет и пет долара марка „Уайнмастър“? Какъв е този човек, какви родители са го създали?

Направи му впечатление един сак с логото на непозната марка, който бе пълен с компактдискове — ако се сметнат по петнайсет-шестнайсет долара парчето, съдържанието на сака възлизаше на неколкостотин долара. Заключи, че каквито и да са привичките на Джак Сойер, той със сигурност живо се интересува от музика. Изпълнен с любопитство, се наведе и измъкна няколко диска — на повечето обложки бяха снимани чернокожи музиканти с най-различни духови инструменти. Клифърд Браун, Лестър Янг, Томи Фланагън, Пол Дезмънд.

— Никога не съм ги чувал. Това сигурно е джаз.

— Позна. Знаеш ли, искам да те помоля да ми помогнеш с подреждането на мебелите и окачването на картините. След около месец-два ще докарам тук много неща.

— Разбира се. — Изведнъж му хрумна една фантастична идея. — Непременно трябва да те запозная с чичо Хенри! Той ти е съсед, живее на около половин километър по-нататък по пътя. Беше женен за леля ми Роуда — сестрата на баща ми — която почина преди три години. Хенри е като енциклопедия на всякакви чудновати музики.

Джак не споделяше мнението, че джазът с чудновата музика. Но може би грешеше. Във всеки случай Дейл сигурно намираше звученето на джаза доста екзотично.

— И през ум не ми е минавало, че на фермерите им остава време да слушат музика.

Гилбъртсън буквално се разцвили от смях.

— Хенри не е фермер. Хенри… — Ухилен до уши, гостът разпери ръце и се втренчи в далечината, сякаш търсеше подходящата дума. — Той е тъкмо обратното на фермер. Непременно ще ви запозная. Адски ще ти допадне.

След шест седмици Джак се върна да посрещне камиона с багажа си и да дава наставления на работниците къде да разтоварят мебелите и останалата покъщнина; няколко дни по-късно, като разопакова почти всички кашони, позвъни на Дейл и го попита дали все още е готов да му помогне. Беше пет следобед и денят бе толкова скучен, че Том Лънд бе задрямал на бюрото си. Дейл тръгна за Норуей Вали, без дори да си направи труда да си свали униформата.

Първоначалната му реакция, след като се здрависаха и Джак го покани да влезе, бе неподправено изумление. Едва прекрачил прага, се вкамени на място. Трябваха му две-три секунди да проумее, че изненадата всъщност е приятна и му доставя удоволствие. Старата къща бе преобразена — сякаш Джак Сойер му бе направил номер и познатата входна врата водеше към съвършено непознат и различен дом. В трапезарията и кухнята нямаше и помен от едновремешното обзавеждане и нищо не напомняше за доскорошните голи стени и подове. Сякаш с помощта на магическа пръчка Джак бе превърнал тази къща в… кой знае, във вила на Ривиерата или апартамент на Парк Авеню. (Дейл никога не е ходил в Ню Йорк или Южна Франция). Изведнъж го осени изумителното прозрение, че Джак не е сторил нищо противоестествено, само е вникнал в същността на постройката много по-дълбоко отколкото предишните й собственици. Кожените дивани и фотьойли, пъстрите черги, широките маси и дискретното осветление принадлежаха на друг свят, но идеално пасваха на къщата, като че бяха създадени за нея. Тя сякаш го приканваше да влезе и Дейл откри, че способността му да се движи най-сетне се е възвърнала.

— О-хо! Май наистина съм намерил най-подходящия купувач.

— Радвам се, че ти харесва. Трябва да призная, че и на мен ми допада. Стана по-добре, отколкото очаквах.

— Не разбирам аз за какво съм ти. Подреждането е идеално.

— Първо трябва окачим туй-онуй, чак тогава ще стане съвършено.

Дейл предположи, че Джак възнамерява да окичи стените със семейни фотографии. Не можеше да проумее защо окачването на десетина снимки в рамки го затруднява, но новодомецът настояваше Дейл да му помогне и той не можеше да му откаже. Освен това се надяваше, че от снимките ще научи нещичко за семейството на Джак — тема, която живо го вълнуваше. Но като видя дървените каси, подпрени на кухненския плот, отново се почувства не на място, сякаш бе попаднал в непознат свят. Бяха ръчна изработка и служеха за надеждна защита от всякакви атмосферни условия. Някои бяха високи по метър и половина-два и почти толкова широки. Определено не бяха предназначени за снимките на мама и татко. За да ги отворят, се наложи да разкъртят ъглите и да разхлабят гвоздеите по ръбовете. Повдигането на тежките капаци се оказа изненадващо трудно. Дейл съжали, че не се е отбил у дома да се преоблече — униформата му вече се бе овлажнила от пот, а бяха измъкнали от дървените пашкули едва пет грамадни, тежки рамки, увити в множество пластове хартия. При това оставаха още много. След час свалиха в мазето ненужните дървени каси и се качиха във всекидневната да изпият по една бира. После разрязаха хартиените опаковки, които скриваха картини и графики в най-разнообразни рамки, включително такива, които изглеждаха собственоръчно сковани от художника. Картините на Джак принадлежаха към категорията „модерно изкуство“, за която Дейл имаше доста смътна представа. Не разбираше какво се опитват да кажат тези произведения, ала почти всички му харесваха, особено някои пейзажи. Бе сигурен, че имената на художниците са му съвършено непознати, но редовните посетители на музеите и галериите в големите градове несъмнено ги знаят. Всички тези големи и малки картини, подредени на кухненския под, го накараха да занемее, но чувствата, които пораждаха у него, не бяха само приятни. Наистина се бе озовал в друг свят, чиито отличителни белези не познаваше. Изведнъж му хрумна, че сега ще окачат всички тези картини по стените на родния му дом. Кой знае защо идеята му се стори изключително трогателна. Какво лошо има в това два съседни свята да се смесят? Все пак другият свят бе светът на Джак.

— Добре. Иска ми се Хенри — онзи мой чичо, за когото ти споменах, че живее наблизо, помниш ли? — та ми се иска Хенри да можеше да ги види. Той би ги оценил по достойнство.

— Защо да не ги види? Ще го поканя на гости.

— Не ти ли казах? Хенри е сляп.

Окачиха големите картини в дневната, над стълбището и в спалните. Джак добави няколко по-малки в голямата баня на горния етаж и в умивалника на долния. Гилбъртсън го заболяха ръцете да придържа тежките рамки, докато домакинът отбелязваше по стените къде да забие гвоздеите. След окачването на третата картина от косата му капеха солени капки пот, които се стичаха по лицето му, та се наложи да свали вратовръзката си и да запретне ръкави. Разкопчаната му яка беше подгизнала от пот. Джак Сойер хвърляше също толкова, ако не и повече усилия, но изглеждаше така, сякаш не си е мръднал пръста.

— Ти да не събираш картини? — изсумтя Дейл. — Дълго ли ти отне да направиш цялата тази колекция?

— Не разбирам достатъчно от живопис, че да бъда колекционер. Повечето платна е подбирал баща ми през петдесетте и шейсетте години. Някои са купувани от майка ми, но тя ги избираше спонтанно — като й харесаше нещо, непременно трябваше да го има. Например малкият Феърфийлд Портър[1] с верандата, ливадата и цветята ми е спомен от нея.

Дейл хареса тази картина още в мига, в който я извадиха от дървения сандък — малкият Феърфийлд Портър вероятно бе името на художника. Прилягаше на всяка дневна, а като я гледаше човек, имаше усещането, че може да влезе в нея. Но най-голямата ирония бе, че гостите никога няма да я забележат.

Джак спомена, че много се радвал най-сетне да извади тези картини от склада, където са престояли доста време.

— Вашите да не са ти ги подарили? — изненада се Дейл.

— Наследих ги след смъртта на майка ми. Баща ми почина още докато бях дете.

— О Боже! Извинявай — смутено промърмори Дейл и мигновено се изтръгна от въображаемия свят, в който го бе подмамил Феърфийлд Портър. — Сигурно е много тежко да изгубиш баща си на такава ранна възраст — добави и си помисли, че това може би обяснява аурата на усамотеност и отчуждение, заобикаляща неговия кумир. Сетне мислено се упрекна, че това са пълни глупости. Нямаше представа как човек може да заприлича на Джак Сойер.

— Да. Слава Богу, че мама не беше от хората, които се предават лесно.

Дейл веднага използва възможността и попита:

— Какво работеха вашите? В Калифорния ли си израснал?

— Роден съм и съм израснал в Лос Анжелес. Родителите ми бяха в шоубизнеса, но за разлика от повечето хора в тези среди бяха много свестни.

Дейл не получи покана да остане за вечеря и тази мисъл не му даваше покой. Отне им още час и половина да окачат всички картини и макар че домакинът оставаше все така любезен, в приятелската му непринуденост се долавяше упорита уклончивост (Гилбъртсън неслучайно бе полицай), сякаш бе открехнал заключена врата, след което набързо я беше затръшвал. Фразата „свестни хора“ означаваше, че тази тема е табу. При следващата почивка за бира Дейл забеляза до микровълновата печка две големи хартиени торби с хранителни продукти от магазина в Сентралия. Във Френч Ландинг бе прието да се вечеря към шест часа, а вече наближаваше осем. Джак можеше да допусне, че гостът е вечерял, ако наличието на униформата не доказваше противното.

Гилбъртсън се присламчи към кухненския плот, като подхвана темата за най-трудния случай, с който колегата му се е сблъсквал. От едната торба се подаваха розови говежди котлети, нашарени със сланина като мраморни късове. Стомахът му шумно запротестира. Джак отговори на поставения въпрос, сякаш въобще не бе чул оглушителното куркане:

— Разследването по случая Торнбърг Киндърлинг не отстъпваше по трудност на работата ми в Ел Ей. Искрено съм ти задължен за помощта, която ми оказа.

Дейл схвана намека — озовал се бе пред поредната врата, която дори не бе открехната. В този дом миналото не се обсъждаше, а бе скрито зад врата, закована с гвоздеи.

Допиха бирите и поставиха последните картини. През следващите няколко часа обсъдиха стотици теми, но без да прекрачват границите, наложени от Джак Сойер. Дейл бе сигурен, че домакинът изгаря от желание да го отпрати заради въпросите за родителите, но не можеше да си обясни защо. Какво ли крие този човек? И от кого? Като приключиха, Джак сърдечно му благодари и го изпрати до колата, с което пресече всякакакви надежди да се смили над него в последния момент. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа, както обичаше да казва безсмъртният Джордж Ратбън. На раздяла сред благоуханния мрак под милионите звезди Джак въздъхна с искрено задоволство и заключи:

— Надявам се, знаеш колко съм ти задължен. Честно казано въобще не ми се връща в Лос Анжелес. Само погледни, каква красота!

На връщане към Френч Ландинг — по магистралата шареха само фаровете на стария каприс — Дейл се запита дали пък родителите на Джак не са се занимавали с такъв шоубизнес, от който порасналият им син се срамува, например порнография. Може би татко с режисирал голи сцени, а мама е изпълнявала главната роля. Хората, които заснемат порноФилми, сигурно са заринати с пари, особено ако ги въртят в семейството. Но след по-малко от километър си спомни за малкия Феърфийлд Портър и задоволството от откритието се изпари яко дим. Жена, която си изкарва хляба със секс пред камера с непознати, не прахосва пари за такива картини.

* * *

Да влезем в кухнята на Джак Сойер. На масата е разгърнат сутрешният „Хералд“, а на печката синият пламък на газта нагрява черен тиган. Висок мъж, който изглежда в отлична физическа форма и носи памучна фланела с надпис „Южнокалифорнийски университет“, джинси и италиански мокасини с цвят на меласа, разсеяно разбива в метална купа огромно количество сурови яйца.

Като го гледаме как се мръщи на празното пространство над лъскавата съдина, си даваме сметка, че красивото дванай-сетгодишно момче, с което се разделихме в един апартамент на четвъртия етаж на изоставен хотел в Ню Хампшър, е вече възрастен мъж, чиято физическа красота далеч не е основното, което го прави интересен. Защото веднага си личи, че Джак Сойер е интересен човек. Дори когато е изцяло погълнат от лични тревоги — дори „енигми“, съдейки по замисления му поглед — Джак Сойер излъчва непоклатим авторитет. Изражението му недвусмислено издава, че той е от онези хора, чиято по-мощ другите търсят, когато се чувстват объркани, застрашени или излъгани. Чертите му носят яркия отпечатък на остър ум, решимост и сериозност, чиято външна привлекателност далеч не е най-важното. Този човек никога не губи време да се възхищава на собствения си образ в огледалото — суетата няма място в неговия живот. Доскоро с пълно право бе смятан за изгряващата звезда на полицейския участък в Лос Анжелес, бе печелил стотици награди и бе канен да участва в най-различни семинари и специализации за млади таланти под егидата на ФБР. (Мнозина от колегите и шефовете му негласно споделяха мнението, че на четирийсст години ще бъде полицейски комисар на голям град като Сан Диего или Сиатъл, и ако всичко върви нормално, до десетинапетнайсет години ще заеме висок пост в Сан Франциско или Ню Йорк.)

Но най-странното е, че възрастта като че ли също няма значение — този човек изглежда така, сякаш е изживял безброй животи преди този и се с сблъсквал с места и неща, каквито малцина виждат. Нищо чудно, че Дейл Гилбъртсън искрено му се възхищава и настоява за помощта му. На негово място и ние щяхме да настояваме, но без особен успех. Този човек се е пенсионирал, с други думи е излязъл от играта — жалко, но факт; обаче за да хапне омлет, човек първо трябва да разбие яйцата, както казваше Джон Уейн на Дийн Мартин в „Рио Браво“.

— Мама все ми повтаряше — заявява Джак, говорейки на празното пространство. — „Виж какво, моето момче, заговореше ли Уейн, всички млъкваха и го слушаха, освен когато се захванеше с политиката“; да-да, ей-така ми го каза, точно с тия думи. — След миг добави: — Една прекрасна сутрин в Бевърли Хилс. — И най-сетне се зае да разбие яйцата.

Намираме се в компанията на един поразително самотен човек. Самотата е стара познайница на Джак Сойер — когато човек е безсилен да промени нещо, го приема за даденост, нали? Има далеч по-ужасни неща от самотата — например церебрална парализа или множествена склероза. Какво да се прави, самотата е част от живота. Дори Дейл, който въпреки неизброимите си добродетели не беше кой знае какъв психолог, беше забелязал колко самотен е неговият приятел. Джак вдига поглед към часовника и вижда, че разполага с четирийсет и пет минути, докато потегли за Френч Ландинг да вземе Хенри Лейдън след сутрешната му смяна в радиото. Казва си, че има много време и че всичко върви по план, но подтекстът е: „Всичко е наред, няма ми нищо, много благодаря.“

Като се събуди тази сутрин, едно гласче му нашепваше: „Аз съм стражар“. „Как ли пък не, я си гледай работата“ — мислено се сопна в отговор. Отказал се бе от този занаят и вече не се занимаваше с убийства…

„… светлините от лампичките на въртележката се отразяваха в голото теме на чернокожия мъртвец, проснат на кея в «Санта Моника Пиър»[2]…“

Не. Не отивай там! Просто… не го прави, ясно ли е?

* * *

И без друго нямаше работа в Санта Моника. Там си имаха достатъчно ченгета. Печени момчета, доколкото му бе известно, макар и не от класата на най-великия, най-добрия и най-младия лейтенант в световната история на полицията — а именно Джак Сойер от лосанжелеския отдел „Убийства“. Единствената причина, поради която недостижимият ас от Ел Ей се оказа на тяхна територия, бе раздялата му с невероятно — или поне умерено — чаровнатаркителка на Малибу, госпожица Брук Гриър, сценаристка, ползваща се с името на изключително голяма специалистка в своя жанр — комедийнитс романтично-приключенски екшъни, която освен това бе надарена със забележителен ум, проницателност и привлекателна външност. На връщане към Ел Ей по крайбрежната магистрала невероятно красивата гледка на изхода от Малибу Каниън буквално го покърти.

От върха на възвишението Калифорния Инклайн се разкриваше панорамен изглед към увеселителния парк „Санта Моника Пиър“. Виенското колело се извисяваше като гигантски огнен обръч над окичените с разноцветни лампички алеи и веселата тълпа. Гледката бе пропита с кичозна магия или магически кич. На Джак изведнъж му се дощя да паркира колата и да се разходи сред грейналите светлини. За последен път бе идвал тук на шестгодишна възраст, когато възбудено дърпаше ръката на Лили Кавано Сойер като куче на каишка.

* * *

Беше чиста случайност. Не може да се нарече съвпадение, тъй като бе лишено от смисъл. Съвпадението разкрива скритата връзка между два привидно откъслечни елемента от по-голяма мозайка. Случилото се обаче нямаше връзка с нищо.

* * *

Като наближи натруфената арка на входа на лунапарка, установи, че виенското колело не работи. Празните гондоли бяха украсени гирлянди от светещи лампички. За миг гигантската машина му заприлича на умело маскиран извънземен нашественик, който предвидливо изчаква удобния момент да причини възможно най-големи поразии. Струваше му се, че долавя самодоволното му бръмчене. „О, да, как ли пък не. Само не ми казвай, че виенското колело ти прилича на адска машина. Я се стегни! Просто си по-разстроен, отколкото ти стиска да признаеш“ апострофира се мислено. Отново се взря в сцената пред себе си и изведнъж си даде сметка, че зад въображаемите извънземни заплахи се крие действително зло, което благодарение на професията си бе свикнал да приема като нещо съвсем обичайно. Неочаквано се бе натъкнал на първата фаза на криминално разследване.

Тази вечер лунапаркът изглеждаше по-ярко осветен, тъй като върху патрулните коли бяха монтирани прожектори. На кея четирима униформени служители на реда се опитваха да удържат тълпата, напираща да разкъса жълтата полицейска лента, с която бе оградено местопрестъплението — обляна в светлина въртележка. Джак прецени, че не бива да се намесва. Нямаше работа тук. При това въртележката му навяваше смътни, неясни и съвършено нежелани спомени. Изглеждаше по-зловеща от спрялото виенско колело. Пък и винаги го е било страх от въртележки, нали? Озъбени кончета-джуджета, набучени на метални колове — ама че садистичен кич!

„Трябва да се махаш оттук. И без друго си в отвратително настроение заради Брук.“ Що се отнася до въртележките…

В съзнанието му сякаш се спусна метална завеса, която мигновено прекрати мисления диалог по темата. Подчинявайки се на някаква вътрешна принуда, Джак закрачи по кея и се запромъква през тълпата. Смътно си даваше сметка, че в този миг предприема най-непрофесионалната стъпка в цялата си кариера. Като се добра до жълтата лента, се промъкна отдолу и раз маха служебната си значка в лицето на миловиден полицай, който се опита да го спре. Наблизо някой засвири на китара едновремешен блус, чийто текст Джак знаеше наизуст, но заглавието му се изплъзваше. Младокът го изгледа доста озадачено и се отдалечи да се посъветва с един от детективите, наобиколили човек, проснат на земята, който Сойер нямаше никакво желание да разгледа. Музиката го дразнеше. Направо му късаше нервите. Даваше си сметка, че поводът е твърде незначителен за подобна пресилена реакция, но на кой идиот му е хрумнало, че убийствата трябва да се придружават от музика като във Филмите?

Едно боядисано конче се изправи на задните си крака и застина сред ярката светлина.

Стомахът на Джак се сви; завладя го усещането, че в гърдите му нещо свирепо и упорито, което на всяка цена трябва да остане неназовано, се раздвижи и протегна ръце. А може би разпери крила. Ужасяващото създание като че искаше да се освободи от оковите и да излезе на бял свят. Изведнъж Джак се изплаши, че ще повърне. Неприятното усещане бързо премина, за сметка на което сетивата му мигновено се изостриха.

Съвсем доброволно и безразсъдно бе прегърнал лудостта и сега самият той беше умопобъркан. Да, това бе най-точното определение. Насреща му заплашително пристъпваше Анджело Лионс, на чието лице бяха изписани недоумение и необуздана ярост. Преди набързо да го преместят в Санта Моника, Анджело работеше с Джак в Ел Ей и се славеше с неописуема вулгарност, склонност към насилие и корупция, презрение към всички цивилни — независимо от цвета на кожата, расата, вероизповеданието и общественото им положение, пълен непукизъм и непоколебима солидарност с всички полицейски служители, придържащи се към същата доктрина и действащи като него, накратко — хора, които не пропускат да направят някоя мръсотия, стига да им се размине. Неприязънта, която Анджело Лионе изпитваше към Джак Сойер, задето не споделяше неговите „принципи“, се равняваше на завистта му към успехите на по-младия колега. Само след миг Джак щеше се озове лице в лице с този първобитен човек. Но вместо да измисли логично обяснение за присъствието си на местопрестъплението, той се занимаваше с някакви си въртележки и китари, които бяха чисто и просто симптоми на начеващата му лудост. Нямаше начин да се оправдае. Не намираше никаква извинителна причина. Вътрешната потребност, която го бе подтикнала към тази постъпка, продължаваше да действа, но надали имаше смисъл да обяснява на Анджело Лионе за вътрешните потребности. Не му се мислеше как ще се оправдава пред началника си, ако Лионе подаде оплакване.

Виж не знам как да ти обясня, краката ме доведоха сами, все едно да се качиш в чужда кола…

Но Анджело го посрещна с думите: „Не ми казвай, че си тук нарочно гадняр такъв“ и го спаси от катастрофата.

Когато градиш кариера чрез лъжи, измами и изнудване, рано или късно срещу теб ще бъде назначено служебно разследване. Стратегическото отстъпление в друго полицейско управление е надеждна защита срещу секретните проверки на досиетата, които началниците са принудени да проведат под неумолимия натиск на пресата. На десетина-двайсет години все се намират възмутени граждани, дълбоко загрижени за благото на обществото и неспособни да си държат езика зад зъбите, които с подкрепата на разни задръстени ченгета, слепи за красотата на класическата доктрина, залагат Фишеци под колективния задник на пресата, която пък веднага се заема да пусне кръв на берящия душа обществен организъм. Лионе, преследван от параноя, породена от смазващо чувство за вина, веднага бе предположил, че бившият му колега е тук с цел да нанесе някои значителни поправки в служебната му биография.

Както можеше да се очаква, скалъпените оправдания на Джак само засилиха подозренията му и той заядливо заяви:

— Добре, да приемем, че случайно си се натъкнал на моето разследване. Няма да спорим. Но искам да ме слушаш внимателно. Ако през следващите шест месеца, че даже и за вечни времена, случайно се натъкна на твоето име, и то в контекст, който не ми изнася, ти обещавам, че до края на дните си ще пикаеш през пластмасова тръбичка. А сега си дигай чуковете, че да си гледам работата.

— Изчезвам, Анджело.

Партньорът на Лионс закрачи към тях. Анджело се намръщи и го отпъди с ръка. Джак неволно отмести поглед към трупа пред въртележката. Свирепото създание в гърдите му неистово се замята, разпери криле, размаха ръце, крака или каквото там имаше и се опита да се откъсне от пристана, където бе закотвено. Могъщите му крайници буквално смазваха белите дробове на Джак. В стомаха му сякаш се впиха свирепи нокти.

Има нещо, което всеки уважаващ себе си детектив от отдел „Убийства“, особено с офицерски чин, за нищо на света не бива да допуска — да повърне при вида на труп. Джак полагаше неистови усилия да запази приличие и да не прекрачва границата на Забраненото. Стомашните сокове вече му пареха в гърлото. Стисна очи и му излязоха свитки. Имаше чувството, че онова отвратително създание се е нажежило до бяло и всеки миг ще скъса оковите.

„Светлините се отразяваха в голото теме на чернокож мъртвец, проснат до една въртележка…“

„А, не! Няма да стане! Тропай колкото щеш, но няма да те пусна да влезеш. Не и теб!“

Крилете, ръцете, ноктите се отдръпнаха — създанието сякаш се спаружи и се превърна в почти незабележима точица. Съумявайки да се задържи на границата на Забраненото, Джак откри, че вече може да отвори очи. Не знаеше колко време е минало. Сбърченото чело, мътният поглед и кръвожадната паст на Анджело Лионе изплуваха на двайсет сантиметра от лицето му и изпълниха полезрението му.

И какво? Проверка на обстановката, а?

Абе, тоя тъпак с китарата няма ли да престане!

Последва най-необичайният поврат.

Каква китара, бе? Не чувам никаква китара.

Всъщност и Джак не я чуваше.

* * *

Е, не смятате ли, че всеки здравомислсщ човек ще направи опит да заличи спомена за подобна случка? И да я изхвърли от съзнанието си като отпадък. Тя е абсолютно безполезна, защо да си пълни човек главата с глупости? Няма отношение към каквото и да било и води наникъде. Епизодът е несъществен в буквалния смисъл на думата, тъй като е лишен от същност Разстроен от раздялата с любовницата си, Джак бе изпаднал в моментно умопомрачение, под чието въздействие се бе намесил в разследване на престъпление в границите на чужда юрисдикция. Случилото се бе чисто и просто глупава грешка.

Петдесет и шест дни и единайсет часа по-късно недостижимият ас влезе в кабинета на шефа си, постави значката и служебното си оръжие на бюрото му и за най-голямо негово изумление му заяви, че незабавно се пенсионира. Тъй като не знаеше нищо за срещата между Сойер и Лионе в увеселителния парк „Санта Моника Пиър“, капитанът не попита дали решението на младия лейтенант е повлияно от една спряла въртележка и мъртъв чернокож. Джак и без друго би отвърнал, че подобно предположение е абсурдно.

* * *

„Не отивай там“ — съветва се сам и най-съвестно изпълнява мъдрото напътствие. Неволно пред очите му като увеличени снимки изплуват откъслечни образи: дървено конче, изправено на задните си крака, разгневената физиономия на Анджело Лионе и още нещо, което заема центъра на сцената и в пряк, и в преносен смисъл… Джак ги пропъжда на мига. Чувства се така, сякаш извършва магически ритуал, някакво добро вълшебство. Прекрасно знае, че усилието да прогони образите е форма на самоотбрана, и ако подбудите за подобна потребност остават неясни, то самата потребност е достатъчна мотивация. „Като искаш омлет, разбий си яйца“ — цитат на безспорния авторитет Джон Уейн.

Джак Сойер си имаше далеч по-важни занимания от някакви си глупости, породени от въображаемия глас, който бе прошепнал в съня му думата „стражар“. Иска му се и тях да отпъди с помощта на същото вълшебство, но те не се предават толкова лесно и непрестанно жужат в главата му като рояк оси.

Накратко, нашият Джак не е във форма. Бездейства и се взира в яйцата, които по неизвестни причини вече не му харесват. Яйцата не се поддават на тълкуване. Но те са най-малката му грижа. С периферното си зрение улавя заглавието на първата страница на вестника, което сякаш се надига от хартията и полита насреща му. „РИБАРЯ ВИЛНЕЕ НА ВОЛЯ ИЗ…“ А, не, стига толкова — извръща се, съкрушен от мисълта, че той е причината за това злощастие. Направо да пишат „ИЗ СТЕЙТЪН АЙЛЪНД“, или даже „БРУКЛИН“, където бяха похитени две от жертвите на действителния Албърт Фиш — идеален пример за изверг с помрачен разсъдък.

Направо му се повръща от тия гадости. Две деца са мъртви, момиченцето на Френо е изчезнало и най-вероятно също е мъртво, следи от зъби по труповете на жертвите, малоумен убиец, който подражава на Албърт Фиш… Дейл непрестанно го обсаждаше с подобни новини. Подробностите се загнездваха като зараза в съзнанието му. За човек, който се опитва да стои настрана от полицейската дейност, вече знаеше изумително много — отровата се разливаше в кръвта му и изкривяваше възприятията му. Избяга в Норуей Вали, за да се спаси от усещането, че заобикалящата го действителност е несигурна и хлъзгава, сякаш се втечнява под влиянието на висока температура. Последния месец в Ел Ей вече едвам издържаше. Струваше му се, че от смрачените прозорци и пролуките между сградите се хилят гротескни привидения, които всеки миг ще оживеят. В почивните дни го терзаеше усещането, че дробовете му се затлачват с мазна пяна от съдомиялна машина, което предизвикваше мъчителен задух и гадене — ето защо работеше неспирно и разгадаваше десетки мистерии. (Така оставяше у околните впечатлението, че е изтормозен от работа, но едва ли можем да виним капитана за недоумението, което предизвика у него оставката на най-добрия му служител.)

Оттегли се в това затънтено провинциално кътче, в този пристан, този рай сред жлътналата ливада, за да се откъсне от света на страха и лудостта; от Френч Ландинг, който се намираше на цели трийсет километра, дори от шосето, наречено „Норуей Вали“. Но в крайна сметка се оказва, че всичко с било напразно. Онова, от което бяга, вилнее в сърцето на крепостта. А ако се поддаде на егоцентризма, спокойно може да заключи, че онова, което го следва по петите от три години, най-сетне го настига.

В Калифорния работата поглъщаше цялото му внимание, затова сега се старае да стои настрана от престъпленията, извършвани в Уисконсин. Понякога се буди нощем и в мислите му отеква ехото на немощния, виещ гласец: „Не съм стражар, не искам, наближава, наближава.“ Джак Сойер отказва да търси отговор на въпроса какао наближава — този самотен глас е само доказателство, че отсега нататък трябва да се пази от заразата.

Знае, че с това свое решение никак няма да зарадва Дейл, и съжалява, че не може да се включи в разследването, нито пък да даде на своя приятел смислено обяснение за отказа си. Няма какво да се заблуждаваме — Дейл е на топа на устата. Той е добър полицейски началник, дори твърде добър за Френч Ландинг, но не успя да прецени тънките игри на щатските ченгета и се остави да го накиснат. Демонстрирайки безкрайно уважение към местния авторитет, Браун и Блак елегантно се измъкваха, държаха се настрана от разследването и оставяха Дейл Гилбъртсън, който пък смяташе, че така му правят голяма услуга, сам да си нахлузи примката. Но за зла врага ненадейно се намери изправен на ешафода с черна качулка на главата. Ако Рибаря убие още едно дете… Е, Джак Сойер му съчувства най-искрено. Но не може да извърши чудо. Джак с зает с по-неотложни неща.

Например перцата. Малките червени пухчета, които започнаха да му се явяват месец преди първото убийство, го тревожат много повече, тъй като не му дават покой, въпреки усилията да ги прогони чрез спасителното вълшебство. Една сутрин, като излезе от спалнята и заслиза към кухнята да си приготви закуска, от скосения таван над стълбището сякаш се откъсна червено перце колкото бебешко пръстче и бавно се спусна към него. Паднаха още две-три. На тавана сякаш се отвори овален отвор с диаметър пет сантиметра и замига като око, от което рухна цял водопад червени перца, подобно на сапунени мехури, издухани през сламка. Вдигнатите му ръце, гърдите и главата му бяха засипани с истински взрив, истински ураган от перца.

Но това…

Това не се случи в действителност.

Случи се нещо друго, което Джак осъзна едва минута по-късно. Образно казано, някой своенравен мозъчен неврон бе направил засечка. Или мозъчен рецептор бе усвоил неподходящо химично съединение или неподходяща доза от правилното химично съединение. Лостчетата, които нощем управляват по-тока на образите, реагираха на неправилно подаден сигнал и произведоха сън наяве. Подобен сън наподобява на халюцинация, но халюцинации имат само алкохолиците с проядени мозъци, наркоманите и лудите, най-вече параноичните шизофреници, с каквито Джак се бе сблъсквал неведнъж в кариерата си на стражар. Топ самият обаче не спадаше към нито една от изброените категории, включително последната. Прекрасно знаеше, че не страда от параноична шизофрения, нито от каквото и да било психично заболяване. Ако смятате, че Джак Сойер е луд, вие сте луди. Той ос напълно уверен — деветдесет и девст на сто — че е нормален.

Никога не халюцинираше, следователно перцата са били сън наяве. Инак оставаше обяснението, че са действителни, но те със сигурност нямаха нищо общо с действителността. Какво ще стане с този свят, ако вземат да ни се случват подобни произшествия?

В този миг Джордж Ратбън прекъсва мислите му с оглушителния си крясък:

— Буквално ме боли да го кажа, наистина ме боли, защото обичам дъртите Пиячи, и вие го знаете много добре, но понякога се налага любовта да стисне зъби и да посрещне болезнената истина — например вижте колко сме зле с питчърите. Бъд Селиг, Божичко, БЪ-ЪД, Хюстън вика Бъд, незабавно се върнете на земята. И слепец ще хване повече точки от тая сбирщина от СЛАБАЦИ, НЕЩАСТНИЦИ И ПРАЗНОГЛАВЦИ!

Милият Хенри. Хенри изпълнява ролята на Джордж Ратбън толкова виртуозно, че човек буквално вижда мокрите петна под мишниците на напористия радиоводещ. Но най-великото му превъплъщение, поне според Джак, е пресъздаването на снобската изтънченост от хипарските времена — небрежния авторитетен Хенри Чаровника, който, ако е в настроение, може да ви каже с какви чорапи е бил Лестър Янг в деня на записа на „Малкия ваксаджия“ и „Бъди добра, мила“, или пък да опише интериора на двайсет джазклуба, които отдавна не съществуват.

„… но преди да се потопим в тази тъй изискана, красива и мелодична музика на триото на Бил Еванс, която ромоли във «Вилидж Вангард», нека засвидетелстваме нашите почитания към третото, вътрешното око. Нека се преклоним пред вътрешното око — окото на въображението. Нека се пренесем в Гринидж Вилидж, Ню Йорк. В един горещ неделен юлски следобед крачим под ослепителното слънце по Седмо Авеню. На входа на «Вангард» е опъната огромна тента. Заставаме на сянка, отваряме бялата врата, слизаме по дълго тясно стълбище и се озоваваме в помещение, огромно като просторна пещера. Музикантите тъкмо се качват на сцената. Бил Еванс се настанява на пианото и кима на публиката. Скот Лафаро прегръща баса. Пол Моушън взима четките. Еванс свежда глава съвсе. ’Н, съвсем ниско и небрежно разперен пръсти върху клавишите. За онези, които имат щастието да присъстват тук днес, животът ше се промени завинаги.

Триото на Бил Еванс изпълнява «Мое глупаво сърце», запис на живо от «Вилидж Вангард», двайсет и пети юли, хиляда деветстотин шейсет и първа година. Ваш домакин в студиото е Хенри Чаровника.“

Джак се усмихва и изсипва разбитите яйца в тигана, разбърква ги с вилицата и по навик намалява пламъка на газовия котлон. Досеща се, че е забравил да приготви кафе. Проклетото кафе! Само това му липсва — ще пие портокалов сок. Поглежда тостера и установява, че е забравил да препече и Филийки. Защо са му въобще препечени Филийки — толкова ли са важни. После трябва да ги маже с масло, а то съдържа цели тонове холестерин, който съсипва артериите. И омлетът е фрашкан с холестерин — да не говорим, че май бе прекалил с яйцата. Вече изобщо не си спомня защо му хрумна да приготви омлет. По принцип избягва да консумира яйца. Купува ги от някакво смътно чувство за дълг, породено от пригодените за целта поставки на вратата на хладилника. Защо ще произвеждат хладилниците с поставки за яйца, ако не се очаква човек да си купува яйца? Повдига крайчеца на палачинката на дъното на тигана, накланя съда, за да разстели равномерно сместа, прибавя гъбите и пресния лук и сгъва омлета на две. Браво. Чудесно. Изглежда вкусно. Разполага с цели четирийсет минути, през които може да си позволи лукса да се чувства свободен. В крайна сметка функционира съвсем нормално. Въпросът за контрола отпада.

Неразгънатият „Ла Ривиер Хералд“ на масата привлича вниманието му. Беше го забравил. Но вестникът не го е забравил и настоява да му се обърне дължимото внимание. „РИБАРЯ ВИЛНЕЕ НА ВОЛЯ ИЗ…“ и т.н. Хрумва му, че серийният убиец може би вилнее на Северния полюс, но като се приближава до масата, се уверява, че Рибаря все пак е местен проблем. Изпод заглавието изскача името на Уендъл Грийн и сякаш му гложди в окото като прашинка. Уендъл Грийн е специалист по всичко, вездесъщ паразит и неуморен досадник. Джак прочита първите два абзаца, надава стон и закрива с длан очите си.

Аз съм слепец, искам да стана рефер!

Уендъл Грийн е самоуверен като атлет, прочут само на местно ниво, който никога не е напускал родното си градче. Уендъл Грийн е висок, експанзивен мъж с вълниста, рошава коса и сенаторско шкембе, който се перчи по баровете, съдилищата и обществените места на Ла Ривиер и околните градчета и очарова публиката с обширните си познания. Уендъл Грийн умее да се държи като истински репортер — той е старомоден журналист от пресата, най-голямото украшение на редакцията на „Хералд“.

При първата им среща това „украшение“ остави у Джак изключително неприятното впечатление на треторазряден гадняр и оттогава той не е имал повод да промени мнението си. Няма му никаква вяра. Струва му се, че зад привидната общителност се крие безгранична подлост. Грийн е суетен фанфарон, който постоянно позира пред въображаемо огледало, същевременно е лукав и прикрит, а подобни хора са способни на какво ли не, за да постигнат целите си.

След арестуването на Торнбърг Киндърлинг Грийн поиска интервю. Джак отказа, а след преместването си в Норуей Вали трикратно отклони последвалите покани. Това обаче не попречи на репортера да продължи да организира уж случайни срещи. Например в деня, след като откриха трупа на Ейми Сейнт Пиер, Джак тъкмо излизаше от химическото чистене на Чейс Стрийт и се запътваше към колата си с кутия прани ризи под мишница, когато някой го сграбчи за лакътя. Като се обърна, едва не се сблъска с Уендъл Грийн, който е нахлузил маската си за пред обществото, но тя сякаш се е изкривила и отдолу наднича истинският му образ.

— Е-хей, здрасти, Холи… — Злобна усмивка. — Пардон, лейте — нант Сойер, искам да кажа. Здрасти, радвам се, че ви срещам. Тук ли перат ризите ви? Добре ли работят?

— Прекрасно, само дето клюкарстват на кого жена му не му пришива копчетата.

— Хубава шега. Забавен човек сте вие, господин лейтенант. Позволете да ви дам един съвет. Опитайте в ателие „Благонадеждност“ на Трета улица в Ла Ривиер. Качеството напълно оправдава името. Всичко е точно. Ако искате ризите ви да са винаги добре изпрани и изгладени, ползвайте услугите на китаеца. Сам Лий на Трета улица. Непременно трябва да опитате при тях, господин лейтенант.

— Вече не съм лейтенант, Уендъл. Можеш да ме наричаш Джак или господин Сойер. Дори Холивуд, все ми е едно. А сега…

Закрачи към колата, но Уендъл тръгна с него.

— Дали не може да разменим няколко думи, господин лейтенант? Извинявам се, Джак. Доколкото знам, полицейският началник Гилбъртсън е близък твой приятел, а с този трагичен случай — невръстно момиченце, обезобразено, ужасни неща — какво ще кажеш като специалист, няма ли да се включиш, няма ли да споделиш с нас мнението си?

— Искаш да чуеш моето мнение, а?

— Цял съм слух, братче.

Подклаждан от искрена и най-безотговорна злоба, Джак сложи ръка на рамото на Грийн и изтърси:

— Уендъл, братче, направи справка за Албърт Фиш. Живял е през двайсетте години.

— Как се пише?

— Ф-и-ш. Издънка на стара заможна нюйоркска фамилия. Уникален случай. Препоръчвам ти да го проучиш.

До този момент Джак въобще не си даваше сметка, че помни чудовищните безчинства на чудатия господин Албърт Фиш. Деянията му бледнееха пред постиженията на някои по-съвременни главорези — Тед Бънди, Джон Уейн Гейси и Джефри Дамър, да не говорим за Едмънд Емил Кемпър III, който извършва осем убийства и за капак обезглавява майка си, окачва главата й над камината и я използва за игра на стрелички. (Като обяснение за деянията си Едмънд III казва: „Стори ми се удачно.“) Но името на Албърт Фиш — забравен едновремешен престъпник — бе изплувало в съзнанието му и той намери да го изтърси точно на Уендъл Грийн, чиито уши буквално стърчаха от любопитство.

Какво го прихваща? Точно там е работата. От омлетът. Джак грабва една чиния от бюфета, вади прибори от чекмеджето, тича до печката, изключва котлона и изсипва разкашканата смес в чинията. Сяда на масата, разгръща вестника на пета страница и зачита материала за Мили Кюби, която се разминала на косъм с третото място в щатския конкурс по правопис, тъй като сгрешила думата „опопанакс“, изписвайки я с „и“, вместо с „а“ — нормалните местни вестници публикуват именно такива новини. Пък и как очакват от децата да напишат правилно завързана дума като „опопанакс“? Едва на третата хапка странният вкус на храната отвлича вниманието му отчудовищната несправедливост, сполетяла Мили Кюби. Омлетът има вкус на прегоряла смет. Изплюва хапкатта която има вид на сива каша, изпъстрена с полусдъвкани сурови зеленчуци. Апетитът му се изпарява. Нищо не излезе от този омлет — направо го съсипа.

Отпуска глава и стене. По тялото му пробягва тръпка, сякаш скъсана електрическа жица се люшка и хвърля искри, които пърлят гърлото, дробовете и внезапно разтреперилите се вътрешни органи. „Опопанакс. Ей-сега ще се разпадна. Точно тук и сега. Това не съм го казал. Свирепият опопанакс ме сграбчи в ноктите си, разтърси ме със страховитите опопанакси на опо-панаксовите си ръце и сега ще ме хвърли в бурната река Опопанакс, където ще намеря опопанакса си.“

— Какво ми става? — Стряска се от кресливия звук на собствения си глас.

Опопанаксови сълзи парят опопанаксовите му очи, стенейки се надига от опопанакса си, изсипва злощастната помия в мивката, изплаква чинията и стига до извода, че вече наистина е крайно време да сложи малко ред в живота си. Стига с тия опопанакси. Всеки прави грешки. Джак оглежда вратата на хладилника, опитвайки се да си припомни дали са му останали яйца. Естествено — яйца колкото искаш, поне десет, цялата поставка е пълна. Определено не ги е съсипал всичките — не е чак толкова побъркан.

Джак сключва пръсти около дръжката на хладилника. Пред очите му неканен изниква споменът за светлини, които се отразяват в плешивия череп на чернокож.

„Ти — не.“

Човекът, към когото са адресирани тези думи, отсъства; всъщност той дори не е човек.

„Не, не, ти — не.“

Вратата на хладилника се отваря под натиска на дланта му и открива отрупаните с провизии скари. Джак Сойер се взира в поставките за яйца. Изглеждат празни. Ако човек се вгледа по-внимателно, в последното гнездо на горния ред ще забележи яйцевидно тяло с деликатен бледосин цвят — носталгичен, нежен нюанс, който навява смътен спомен за лятно небе, гледано през очите на малчуган, които се е изтегнал насред огромна ливада зад прекрасна къща на Роксбъри Драйв в Бевърли Хилс, щата Калифорния. Притежателят на имота несъмнено е в шоубизнеса.

Джак знае точното име на този специфичен нюанс благодарение на обширната дискусия на различни цветови мостри, про ведена с доктор Клеър Евинруд — специалистка по онкология, притежаваща жизнерадостен характер, когато планираха да пребоядисат съвместното си жилище в Холивуд Хилс. Клеър бе харесала този цвят за спалнята; Джак обаче, който тъкмо се бе завърнал от Куонтико, щата Вирджиния, където бе участвал в семинар по проблемите на ареста при углавни престъпления предназначен само за важни персони, и току-що бе повишен в чин лейтенант, заяви, че цветът му се струва малко… е, може би малко студен.

— Джак, виждал ли си яйца от червеношийка? — пита доктор Евинруд. — Знаеш ли колко са красиви? — Тя размаха въображаем скалпел и сивите й очи блеснаха.

Джак посяга с два пръста към поставката на вратата на хладилника и изважда облия предмет с цвят на яйце на червеношийка. Виж ти — наистина е яйце от червеношийка. При това детинско яйце от червеношийка, излюпено от червеношийка, известна още с названието „червеногуша червеношийка“. Поставя яйцето в дланта си — бледосин объл предмет с големината на орех. Губи ума и дума. Какви ги е свършил — да не би да е купил яйце от червеношийка?! А, не, съвместното съществуване с опопанакса далеч не е мирно, на този опопанакс май му хлопа дъската — при Рой не продават яйца от червеношийки, много съжалявам.

Джак пристъпва към кухненската мивка бавно, вдървено и тромаво като зомби. Протяга ръка и пуска яйцето в зейналата паст на сифона. То безвъзвратно пропада в гърлото на боклукомелачката. Джак включва машината, която надава обичайния оглушителен рев. Ръмжи, бучи и стърже — звярът залъгва глада. Гррр. Оживялата електрическа жица в корема му се мята и хвърля искри, но Джак е в плен на някакъв унес и въобще не отчита токовите удари. Предвид на всичко това, единственото, за което Джак копнее в този миг, е…

„Когато червените, червените…“

По някаква причина не се е обаждал на майка си от много, много отдавна. Не може да си обясни защо, но вече е време да поправи грешката. Въобще не ме баламосвайте с някакви си червеношийки. Гласът на Лили Кавано Сойер — кралицата на второкласните Филми, с която веднъж навремето бяха отседнали сам-сами в запусната хотелска стая в забравен хотел в Ню Хампшър — именно това е гласът, които копнее да чуе сега. Лили Кавано е единственият човек на света, комуто може да се оплаче от абсурдната каша, в която се е забъркал. Въпреки смътното усещане, че прекрачва традиционните граници на разума и следователно поставя под въпрос собствените си способности да разсъждава трезво, застава до кухненския плот, взема клетъчния телефон и избира номера на разкошната резиденция на Роксбъри Драйв, Бевърли Хилс, щата Калифорния.

Телефонът в старото му жилище звъни пет, шест, седем пъти Най-сетне отсреща долита гневен, пиянски мъжки глас:

— Кимбърли… не знам какво ти е скимнало… но дано е много, много важно… иначе лошо ти се пише.

Джак натиска бутона за прекъсване на разговора и затваря капачето на телефона. О, Боже, по дяволите, мамка му! В Бевърли Хилс, Уестууд, Ханкок Парк или където звъни понастоящем, тъкмо минава пет часът сутринта. Забрави, че майка му вече не е на този свят. О, Боже, по дяволите, мамка му, как е възможно?!

Мъката, която подмолно е зреела в гърдите му, отново изскача наяве и го пронизва право в сърцето, сякаш му съобщават тъжната новина за пръв път. Същевременно мисълта, че е забравил за смъртта на майка си, Бог знае защо му се струва извънмерно и непоносимо смешна. Докъде ли може да стигне човек? От напрежението сякаш стоманен обръч стяга главата му и усещайки слабост, Джак се подпира на кухненския плот, без да знае дали ще се разсмее или ще избухне в сълзи.

„Шавлив пуяк“ — казваше майка му навремето по адрес на наскоро починалия съдружник на покойния си съпруг, когато счеоводителите установиха, че Морган Слоут е прибирал в джоба си три четвърти от приходите на изненадващо огромния холдинг за търговия с недвижими имоти „Сойер и Слоут“. След смъртта на Фил Сойер при така наречената „ловна злополука“ Слоут бе ощетявал семейството на загиналия със стотици милиони долари годишно. Лили пренасочи паричните потоци в правилните канали и продаде половината компания на други хора, което осигури на сина й истинска златна мина, да не говорим за космическите суми, натрупани от данъчните облекчения по ежегодните дарения за най-различни благотворителни каузи. Тя използваше и други, доста по-цветисти епитети по отношение на Слоут, но в съзнанието на Джак винаги отекваха тези думи.

Опитва се да се самозалъже, че е намерил яйчицето още през май месец, докато се е разхождал разсеяно из ливадата, и го е прибрал в хладилника на сигурно място, за да го съхрани. Тъй като му се е сторило красиво — нали все пак е обагрено в деликатен, нежен нюанс, по думите на доктор Евинруд. Толкова дълго го е пазил, че вече го е забравил. Ето защо — с искрено облекчение заключава Джак — в съня наяве го засипваха червени перца!

Всяко нещо си има причина, колкото и неразгадаема да е тя на пръв поглед — ако човек се отпусне достатъчно, за да престане да подскача като шавлив пуяк, току-виж причината изскочила наяве.

Джак се навежда над мивката и наплисква със студена вода лицето си, за да се освежи — физически и психически. За момента почти забравя неприятното усещане от съсипаната закуска, абсурдното телефонно обаждане и постоянно разяждащите го спомени. Няма повече време за губене. След двайсет и пет минути неговият най-добър приятел и единствен довереник ще излезе от сивата бетонна сграда на KDCU, ще поднесе пламъка на златната запалка към цигарата си и спокойно ще закрачи по алеята към Пенинсюла Драйв. Ако изострените възприятия му подскажат, че пикапът на Джак Сойер го очаква, Хенри Лейдън уверено и непогрешимо ще посегне към дръжката на вратата и ще се намести на предната седалка. Не бива да пропусне грандиозното представление на един толкова изтънчен слепец.

* * *

Разбира се, че не го пропуска, защото въпреки сутрешните неприятности — които благодарение на пътуването сред красивата околност постепенно започват да му се струват незначителни — в 7:55 паркира пикапа на Пенинсюла Драйв при отклонението за радио KDCU-АМ, и то цели пет минути преди приятелят му да изникне от сивата бетонна сграда. Срещата ще му се отрази добре — само при вида на Хенри душевният му тонус значително ще се повиши. Надали е първият чозек в световната история, който под въздействието на огромно напрежение за миг е изгубил контрол и е забравил, че майка му се е разделила с добрата стара простосмъртна обвивка и се е преселила в друг свят. Простосмъртните търсят успокоение и утеха при майките си. Това е инстинкт, закодиран в човешката ДНК. Хенри ще умре от смях, като научи, и ще го посъветва да се стегне.

Но като се замисли човек, защо е нужно да помрачава настроението на приятеля си с подобни абсурдни истории? Същото важи и за синьото яйчице, особено предвид факта, че не е спо-делил с Хенри за червените перца, пък и хич не му се ще напразно да рови в миналото. Живей в настоящето, остави миналото да почива в мир, вдигни глава, не се завирай в калта. И не използвай приятелите си за отдушник.

Включва радиото и го настройва на KWLA — местната станция на ултракъси вълни на Ла Ривиер, домът на Уисконсинския плъх и Хенри Чаровника. Целият настръхва, като чува музиката, която се разлива от скритите тонколони в купето: гениалният Глен Гулд свири нещо от Бах, но Джак не може да отгатне произведението. Може би е някоя от Партитите.

Хенри излиза от неугледната странична врата на сивата бетонна сграда с компактдиск в ръка, застава на слънце и без никакво колебание тръгва по тротоара; на всяка крачка токовете на шоколадовокафявите му велурени мокасини безпогрешно попадат точно в средата на всяка следваща плочка.

Хенри… Хенри е истинско откровение.

Днес е издокаран с един от екзотичните си малайзийски костюми и прилича на собственик на тикова плантация — красива риза без яка, шарени тиранти и безценната наследствена сламена шапка, както винаги накривена под точно определен ъгъл. Ако не заемаше толкова важно място в живота на Хенри, Джак никога нямаше да узнае, че приятелят му постига безупречното съчетаване на облеклото с аксесоарите благодарение на сложната организация на съдържанието на огромния си дрешник, въведена навремето от вече покойната Роуда Гилбъртсън Лейдън — Роуда бе подредила всичките дрехи на съпруга си по сезон, стил и цвят. Той наизусти цялата система вещ по вещ. Макар и сляп по рождение, следователно неспособен да различи хармоничните от нехармоничните комбинации, Хенри никога не греши.

Сега изважда от джоба на ризата си златна запалка и жълт пакет „Американ Спиритс“, пали цигара, пуска почти прозрачно облаче дим, което помътнява под ярките слънчеви лъчи, след което уверено продължава да крачи по тротоара.

На табелата насред голата ливада с розов спрей са изписани грамадни печатни букви с обратен наклон: „ТРОЙ ОБИЧА МАРИАН! ЙЕС!“, което говори, че: 1) Трой често слуша радио KDCU-AM, и 2) Мариан отвръща на чувствата му. Браво Трой, браво на Мариан. Джак приветства любовните обяснения, били те под формата на надписи с розов спрей, и искрено желае на влюбените щастие и късмет. Хрумва му, че ако на този етап от съществуването си изобщо обича някого, то това е Хенри Лейдън. Не в смисъла, в който Трой обича Мариан или обратното, разбира се, но го обича истински и никога не го е осъзнавал тъй ясно, както в настоящия миг.

Слепецът прекосява последните плочки и вече се намира почти на бордюра. Прави последна крачка и се озовава до пикапа — сграбчва металната дръжка, отваря вратата и грациозно се настанява в колата. Като чува музиката, вирва глава и наостря уши. Тъмните стъкла на авиаторските очила проблесват.

— Как успяваш да го постигнеш? Сега се ориентира по музиката, но аз знам, че не ти е нужна помощ.

— Успявам, защото съм суперяк — обяснява Хенри. — Научих тази дума от нашия пънкар Морис Розен, който е на стаж в радиото, и бе така любезен да я употреби по мой адрес. Хлапето ме смята за Господ Бог, но явно е подочуло нещо, защото смята, че Джордж Ратбън и Уисконсинския плъх са едно и също лице. Надявам се да си държи езика зад зъбите.

— И аз се надявам, но не се отклонявай от темата. Как винаги отваряш вратата безпогрешно? Как намираш дръжката, без да я търсиш опипом?

— Тя сама ми казва къде е — въздъхва Хенри. — Просто трябва да се вслушам внимателно, за да я чуя.

— Искаш да кажеш, че дръжката издава звуци ли?!

— Е, не толкова шумни като твоето радио или „Вариациите“ на Голдберг. Наподобява по-скоро на вибрация. Нещо като звук от звук. Или звук в звука. Но Даниел Баренбойм е гениален пианист, а? Чуй само — всеки тон има различна колоратура. Направо ти иде да разцелуваш капака на рояла му. Представяш ли колко мускулести са ръцете му?

— Това Баренбойм ли е?

— Ами че кой друг? — Хенри бавно извръща глава към Джак. Крайчецът на устните му се извива в подигравателна усмивка.

— А-ха, да. Разбирам. Доколкото те познавам, чифут такъв, си се заблудил, че слушаш Глен Гулд.

— Не съм.

— Да, бе.

— Е, отначало се позачудих, но…

— Не, не, не, недей. Не се и опитвай. Гласът ти те издава. Всяка дума завършва със скимтяща извивка — толкова си прозрачен. Ще се прибираме ли в Норуей Вали, или ще си седим тук да ме баламосваш? По пътя искам да ти разкажа нещо.

Подава му компактдиска.

— Няма да те мъча повече. Пънкарчето ми го даде — кавър на „Дъртиспърм“ на една стара песничка на „Сюприймс“. Аз лично ненавиждам подобни парчета, но може да се окаже идеално за Уисконсинския плъх. Дай седма песен. Изпълнителят на Вариации вече изобщо не звучи като Глен Гулд, а и темпото сякаш не е толкова енергично. За да не се измъчва повече, Джак пъхва компактдиска в устройството под радиото. Натиска някакво копче, после друго. От колоните гръмват нечовешките писъци на някакви ненормалници, очевидно подложени на неописуеми мъчения. Джак рязко отскача назад потресено възкликва: — За Бога, Хенри! Посяга да намали звука.

— Да не си посмял! — срязва го приятелят му. — С тази отврат е така — ако не ти прокърви ухото, значи не струва.

* * *

Джак знае, че на езика на джаза думата „ухо“ означава способността да долавяш какво се случва вътре в самата музика, как се развива мелодията. Един музикант с добро ухо бързо запомня мелодиите и аранжиментите, които трябва да изпълни, и лесно проследява или дори предварително знае как е построена хармонията на темата, затова веднага долавя как другите изпълнители видоизменят и обогатяват основната тема. Един музикант с гениално ухо запаметява мелодиите и аранжиментите в мига, щом ги чуе, независимо дали умее да чете ноти; той разгадава сложните съзвучия чрез безпогрешната си интуиция и веднага разпознава тоналността на звуците, издавани от клаксоните на такситата, звънците на асансьорите и мяукащите котки. Подобни хора живеят в друг свят, който следва логиката на звуците; Хенри Лейдън е един от тях. Според Джак слепецът е истински колос в това отношение — неговият слух сам по себе си е отделна категория.

Именно благодарение на гениалното си ухо Хенри разкри голямата тайна на Джак, ревниво пазена от целия свят — за мястото на Лили Кавано Сойер, „Лили Кавано“ в неговия живот. Скоро след като Дейл ги запозна, те се сприятелиха, което изненада и двамата. Взаимно запълваха огромната празнота на самотата и почти всяка вечер се събираха да вечерят, да слушат музика и да водят задълбочени разговори на най-разнообразни теми. Понякога Джак гостуваше на Хенри в ексцентричния му дом, друг път го взимаше с колата и го водеше в дома си. След шест-седем месеца му хрумна да предложи на новия си приятел да четат на глас книги, избрани по взаимно съгласие.

— О-хо, страхотна идея! — прие Хенри. — Какво ще кажеш да започнем с някое изчанчено криминале?

Отначало четяха Честър Хаймс и Чарлс Уилфърд, после преминаха на съвременни романи, пребориха се със С. Дж. Пърлман и Джеймс Търбър и окуражени от успеха, се впуснаха да изследват внушителните титани на белетристиката Форд Мадокс Форд и Владимир Набоков. (Даваха си ясна сметка, че Марсел Пруст тепърва предстои, но Пруст можеше да почака — най-напред смятаха да се захванат със „Студеният дом“.)

Една вечер, като привършиха поредния откъс от „Добрия войник“ на Форд, Хенри се прокашля и изтърси:

— Дейл ми каза, че родителите ти са били в шоубизнеса.

— Точно така.

— Не че искам да си пъхам носа, но имаш ли нещо против да ти задам няколко въпроса? Можеш да ми отговаряш с „да“ или „не“.

Джак се разтревожи.

— Какво има, Хенри?

— Искам да разбера дали съм прав за едно нещо.

— Казвай.

— Родителите ти са работили в различни сфери на този бизнес, нали?

— Хм.

— Единият се е занимавал с деловите въпроси, другият е бил изпълнител, нали?

— Хм.

— Майка ти актриса ли беше?

— Ъ-хъ.

— При това доста известна актриса. Така и не получи признанието, което заслужаваше, но засне стотици Филми през петдесетте и докъм средата на шейсетте години, а в края на кариерата си получи „Оскар“ за най-добра поддържаща женска роля.

— Хенри, откъде…

— Мълчи сега. Остави ме да се насладя на момента. Ти си син на Лили Кавано. Това е прекрасно. Малцина си даваха сметка колко е талантлива. С всеки следващ Филм издигаше на нова висота образите, които пресъздаваше — безстрашни девойки, дръзки барманки и миловидни госпожички с пищови в дамските чантички. Красива, умна, смела и непретенциозна, тя умееше изцяло да се вживее в ролята и да предаде образа с поразителна убедителност. Беше сто пъти по-добра от всички, които я заобикаляха. — Хенри…

— За някои от Филмите й бе написана страхотна музика. Сещаш ли се за „Изгубено лято“ — музиката е на Джони Мандъл[3]. Върховно!

— Хенри, как…

— Ти ми го каза — как иначе бих могъл да разбера? По-скоро особеностите на говора ти те издадоха. Произнасяш р-то по много характерен начин и „накъдряш“ останалите съгласни, а интонацията ти има много интересен каданс.

— Каданс, казваш.

— Тъй вярно. Има особен вътрешен ритъм, нещо като перкусия в бекграунда. Като четяхме „Добрия войник“, през цялото време се опитвах да си спомня откъде ми е познат този говор. Тъкмо да се сетя, и ми се изплъзваше. Едва преди няколко дни ми просветна. Лили Кавано. Не можеш да ме виниш, задето исках да разбера дали съм бил прав.

— Да те виня ли? И през ум не ми минава. Твърде съм смаян, за да те виня, но като се поокопитя, ще видим.

— Няма да кажа на никого. Напълно те разбирам — не искаш хората като те видят, първата им мисъл да е: „А, това е синът на Лили Кавано.“

Хенри Лейдън наистина има гениално ухо и туйто.

* * *

Пикапът пътува през Френч Ландинг и в купето кънти такава дандания, че да се разговаря е напълно невъзможно. Дъртиспърм изтезават захаросаната песничка на „Сюприймс“ по най-зверски начин, сякаш искат да прогорят дупка в марицпанения й пълнеж. Хенри, който само преди миг е обявил, че ненавижда подобни парчета, се е отпуснал на седалката с вирнати на таблото колене, опира брадичка на долепените си длани и лицето му грее в щастлива усмивка. Магазините на Чейс Стрийт са отворени и на ъгловите места за паркиране вече са спрели пет-шест коли.

Пред смесения магазин на Шмит четири хлапета кротко ка рат велосипеди на тротоара, но ненадейно им щуква нещо, ряз ко завиват и изскачат на платното на пет метра пред пикапа. Джак набива спирачки, хлапетата се заковават на място и го изчакват да мине, строени в редица. Колата потегля отново. Хенри се поизправя, пуска тайнствените си сензори в действие, после отново се отпуска на облегалката. Хлапетата обаче са силно озадачени от оглушителната музика, която гърми в колата и с приближаването й се засилва. Взират се в Джак, изпълнени с искрено смайване, примесено с известна доза неодобрение, както на времето дядовците им са недоумявали пред сиамските близнаци и човекаалигатор в шатрата с „чудесата на природата“ на селския панаир. Целият свят знае, че шофьорите на пикапи слушат два вида музика — хеви метал или кънтри, тъй че що за гадост е това?

Джак тъкмо ги подминава, когато водачът на групата — едър дебелак с пъпчиво лице и вид на побойник, размахва среден пръст. Другите двама продължават идиотски да зяпат с провиснали ченета — пълно копие на прадядовците си, излезели на разходка в гореща лятна вечер през 1921 г. Четвъртото хлапе, което с тъмнорусите си кичури, стърчащи изпод бейзболната шапка с надпис „Бруърс“, лъчезарните си очи и невинното си излъчване изглежда най-симпатично от цялата дружинка, поглежда Джак право в очите и устните му колебливо цъфва неподкупна усмивка. Това е Тайлър Маршал, който още не подозира, че скоро ще се пренесе в Ничията земя.

Джак подминава групичката и вижда в страничното огледало как хлапетата се понасят по улицата, въртейки педалите с бясна скорост — начело е Плужека, а най-малкото, което изглежаше и най-симпатично, е на опашката и вече изостава от по-големите момчета.

— Тротоарните специалисти се произнесоха по „Дъртиспърм“ — обявява Джак. — Четири хлапетата с колела.

Тъй като не чува гласа си сред шумотевицата, не очаква Хенри да реагира.

Но приятелят му очевидно изобщо не се затруднява и отвръща с въпрос, който се удавя в невероятната какофония. Досещайки се какво го питат, Джак решава все пак да отговори:

— Един твърдо „против“, двама въздържали се, но по-склонни да гласуват „против“, и един предпазлив глас „за“.

Хенри кимва.

Като стигат Единайсета улица, марципаноунищожителната дандания се увенчава с финален трясък и настава тишина. Джак има чувството, че купето е било обвито в мъгла, която се е разсеяла — струва му се, че стъклото блести като измито, възвъздухът сякаш е по-чист, а цветовете — по-ярки. — Много интересно — отбелязва Хенри. Безпогрешно натиска копчето за отваряне на стереоуредбата, изважда диска и го прибира в кутийката. — Много показателно, не смяташ ли? Първичната самоомраза не бива да се пренебрегва с лека ръка. Морис Розен беше прав. Това парче ще свърши идеална работа за Уисконсинския плъх.

— Направо са по-велики и от Глен Милър.

— А, това ми напомня нещо. Познай какво ще правя днес! Ще водя забава! Веселяка Макстън — по-точно неговият заместникглавнокомандващ, една дама на име Ребека Вилас, несъмнено съвършена като гласа си — ме нае да водя джазвечеринката, която ще бъде гвоздеят на програмата на Празника на ягодите в пансиона „Макстънс“. Е, не мен лично, де — една моя стара, позабравена персона на име Симфоничния Стан — познавач и ценител на бигбенда.

— Искаш ли да те закарам?

— Няма нужда. Госпожица Вилас — тя е удивителна жена — вече откликна на моите потребности. Ще ми изпрати кола с просторна задна седалка за грамофона и достатъчно голям багажник за тонколоните и кашоните с плочите. Благодаря все пак.

— Симфоничния Стан, значи.

— Непоносимо чаровен и омайващо френетичен суинг с автентичен старовремски смокинг, олицетворение на ерата на бигбенда, с душа от памук. Ще възрадва пенсионерите, ще стопли сърцата им и ще възкреси спомените им за дните, когато са били млади и зелени.

— Ама ти наистина ли имаш смокинг? Хенри се обръща към приятеля си със съвършено невъзмутима физиономия.

— Извинявай. Не знам какво ме прихвана. Дай да сменим темата — мисля, че онова, което Джордж Ратбън каза за Рибаря тази сутрин, ще има благотворно въздействие. Много се зарадвах, като го чух.

Хенри отваря уста и от гърлото му се изтръгва шеговит, радостен рев.

— Истинският Рибар, момичета и момчета, тоест един човек на име Албърт Фиш, лежи в гроба от шейсет и седем години. — Гледката е доста необичайна — гласът на напористиязакръглен чичко изобщо не подхожда на стройния тънък врат на Хенри. — Е, надявам се да е за добро. След като тази сутрин прочетох глупостите на твоя приятел Уендъл Грийн, си казах, че Джордж не може да мълчи и непременно трябва да каже нещо.

Хенри много обича да употребява думи като „чета“, „четх“, „видях“, „гледах“. Знаеше, че с подобни изрази всява голям смут у събеседниците си. Нарече Уендъл Грийн негов приятел, защото Джак му бе признал — единствено на него — че самият той бе пуснал на репортера мухата за престъпленията на Албърт Фиш. Сега съжалява и му се иска да си беше държал езика зад зъбите. Мазният Уендъл Грийн не му е никакъв приятел.

— След като така любезно сътрудничиш на пресата — продължава Хенри, — може би няма да ти коства много да помогнеш малко и на полицайчетата. Извинявай, Джак, повече няма да повдигам тази тема, но ти започна пръв. А и в крайна сметка Дейл ми е племенник.

— Не мога да повярвам, че наистина ми причиняваш това.

— Кое точно — това, че споделям с теб мнението си, ли? Не забравяй, че Дейл е мой племенник. Ще му окажеш неоценима помощ, пък и той смята, че до голяма степен си му длъжник. Не ти ли е хрумвало, че можеш да му подадеш ръка в момент, в който има опасност да си загуби работата? Ако твърденията ти колко държиш на Френч Ландинг и Норуей Вали наистина са верни, не смяташ ли, че тези хора заслужават да им посветиш поне малка част от таланта и времето си?

— А на теб, Хенри, не ти ли е хрумвало, че вече не работя в полицията? — просъсква Джак през зъби. — Разследването на убийства е последното, ама наистина последното нещо на света, с което ми се занимава.

— Естествено. Само че… и отново повтарям, че се надявам да ми простиш тези думи, Джак… но ето те тук, такъв, какъвто те познавам, с таланта, който притежаваш — и който със сигурност далеч надхвърля уменията на Дейл, а най-вероятно и другите ченгета — и не мога да разбера какъв ти е проблемът.

— Нямам проблеми. Просто съм цивилен гражданин. — Ти си знаеш. Хайде да послушаме Баренбойм. — Хенри плъзва пръсти по конзолата и включва радиото.

През следващите петнайсет минути в пикала звучи единединствен глас — гласът на концертния роял „Стейнуей“, койт вглъбено размишлява над „Вариациите“ на Голдберг в „Театро Колон“ в Буенос Айрес. Звучи наистина великолепно и само пълен невежа може да го сгреши с Глен Гулд. Който може да допусне подобна грешка, вероятно не чува и вибриращия вътрешен глас на металната дръжка на вратата на автомобил, произведен от „ДженералМотърс“.

Като се отклоняват надясно по шосе № 93 към Норуей Вали, Хенри нарушава мълчанието:

— Престани да се цупиш. Не биваше да те наричам „чифут“. Не бях прав и за проблема, защото да си призная, аз имам проблеми.

— Ти ли?! — сепва се Джак. Дългогодишният опит му подсказва, че Хенри се кани да го помоли за професионална помощ.

Изпънал се е на седалката, а лицето му е непроницаемо.

— Какви проблеми имаш пък ти? Да не би да си обул чорапи, които не съответстват на облеклото ти? О… да не би да имаш неприятности с някоя от радиостанциите?

— А, в това отношение нямам проблеми. — Хенри замлъква и паузата се проточва в продължително мълчание. — Всъщност исках да споделя, че май започвам да се побърквам.

— Я стига! — Джак отпуска педала на газта и пикапът значително намалява скорост. Да не би и на Хенри да му се е привидял фонтан от перца? Разбира се, че не — Хенри не вижда. Пък и онези червени перца бяха чисто и просто сън наяве.

Хенри вибрира като камертон. Продължава да седи като че е глътнал бастун.

— Хайде, разкажи ми какво става — подканва го Джак. — Започвам да се тревожа.

Слепецът едва разтваря устни, все едно да поеме нафора, после ги стисва и отново потръпва.

Хм, оказва се по-трудно, отколкото си мислех. — Странно, истинският глас на Хенри Лейдън, който обикновено е сдържан, трепти в протяжно, безпомощно вибрато. Джак още повече отпуска педала, пикапът запълзява едваедва. Кани се да каже нещо, но решава да изчака. — Чувам жена си — най-сетне продумва приятелят му.

— Нощем, когато съм в леглото. Към тричетири часа. Чувам как Роуда се разхожда в кухнята, как се изкачва по стъпалата. Сигурно започвам да губя разсъдък.

— Колко често се случва?

— Колко пъти ли? Не мога да ти кажа. Тричетири.

— Ставаш ли да я търсиш? Викаш ли я по име?

Гласът на Хенри отново се издига и спада в кръшно вибрато трамполине.

— И двете. Бях сигурен, че я чувам. Бяха нейните стъпки, нейната походка, нейният вървеж. Няма я от шест години. Смешна работа, а? Щеше да ми е много забавно, ако не се страхувах, че почвам да откачам.

— И ти я викаш по име. Ставаш от леглото и слизащ долу.

— Като сомнамбул, точно като умопомрачен. „Роуда? Ти ли си, Роуда?“ Снощи обиколих цялата къща. „Роуда? Роуда?“ Едва ли не очаквах да ми отговори. — Хенри не обръща внимание на сълзите, които се изплъзват изпод авиаторските очила и се стичат по страните му. — Работата е там, че наистина очаквах отговор.

— Но къщата беше празна, така ли? Нямаше следи от влизане с взлом, нито разместени или липсващи предмети — нищо нередно, а?

— Доколкото видях — не. Нещата бяха по местата си — там където ги бях оставил. — Слепецът вдига ръка и избърсва потта от челото си.

Подминават лъкатушното отклонение към дома на Джак.

— Ще ти кажа какво мисля — започва Джак и пред очите му изниква образът на Хенри, който обикаля тъмната си къща, — Преди шест години си изпитал всички разновидности на скръбта, която ни обзема, като си отиде обичан близък човек — отначало си отказвал да приемеш кончината като факт, разкъсвали са те гняв, болка, примирение и какви ли не чувства — цяла палитра от емоции, но в крайна сметка не си успял да преодолееш липсата на Роуда. Никой не ни е казвал колко дълго ще ни липсват изгубените близки, но това е самата истина.

— Това се казва задълбочено обяснение. Направо ми действа успокояващо.

— Не ме прекъсвай. Понякога се случват необикновени неща. Повярвай ми, знам какво говоря. Съзнанието ти се бунтува. Подправя доказателствата, преиначава показанията. Никой не знае защо. Просто ейтака.

— С други думи, разхлопва ти се дъската. Нали оттам тръгнахме.

— Опитвам се да ти обясня, че понякога хората сънуват наяве. Случило ти се е именно това. Няма защо да се тревожиш. Добре, ето я и твоята алея, вече сме у вас.

Джак завива по обраслата с трева пътека и спира пред бялата селска къща, в която Хенри и Роуда Лейдън прекараха петнайсет щастливи години от сватбата си до деня, в който лекарите откриха цироза на Роуда. В продължение на две години след смъртта й Хенри всяка вечер обикаляше къщата и включваше лампите.

— Сънища наяве ли? Това пък откъде ти хрумна?

— Не е нещо необичайно. Особено за хора като теб, които редовно не си доспиват. — Мислено добавя: „И като мен.“ — Не го измислям, Хенри. И на мен ми се е случвало единдва пъти.

Веднъж поне със сигурност.

— Сънища наяве — вече по-съсредоточено повтаря Хенри. — Виж ти!

— Помисли. Живеем в рационален свят. Мъртвите не възкръсват. Всяко явление си има причина, а причините винаги са рационални. Става дума за химия и съвпадения. Ако нямаше рационални обяснения, нямаше да разкрием нито една загадка и никога нямаше да узнаем какво става около нас. — Това и слепец ще го види. Благодаря. Мъдри думи. — Слиза от колата и хлопва вратата. Отдалечава се, после се връща и пъхва глава през сваленото стъкло:

— Какво ще кажеш довечера да започнем „Студеният дом“? Ще се прибера към осем и половина.

— Значи ще дойда към девет.

— Динг-донг — напевно изговаря Хенри за довиждане. Обръща се, изкачва се по стълбите и се скрива в къщата, чиято врата е отключена, разбира се. По тези места само родители с малки деца се заключват, при това отскоро.

Джак прави обратен завой, подкарва по алеята и излиза на шосето. Чувства се така, сякаш е извършил двойно добро дело, згщото помагайки на Хенри, помогна и на себе си. Понякога всичко се изяснява от само себе си.

Като завива по отклонението към собствения си дом, долавя странно дрънчене, идващо откъм пепелника под таблото. На последния завой, тъкмо преди да види къщата, отново го чува. Не е точно дрънчене, по-скоро глухо потропване. Решава, че сигурно е копче или изпаднала монета. Спира встрани от къщата, изключва двигателя и отваря вратата. После размисля и отваря пепелника.

Направо му спира дъхът, като вижда миниатюрното яйчице с големината на бонбонче „М&М“, сгушено в жлебчето на пепелника.

То е тъй синьо, че и слепец ще го види.

Джак го измъква с треперещи пръсти. Взира се в него, после излиза от колата и хлопва вратата. Отново се взира в находката си и едва тогава се сеща да диша. Дланта му се завърта сама като механично устройство и яйцето пада на тревата. Той бавно вдига крак и размазва нахалното синьо петънце под тока на обувката си. Пъха ключовете в джоба на панталоните си и без да се обръща, поема към съмнителната сигурност на дома си.

[1] Американски художник, поет, Философ, изкуствовед и политически ангажиран интелектуалец (1907–1975). — Б.пр. ↑

[2] Увеселителен парк в Санта Моника, щата Калифорния, построен през 1905 г. — Б.пр. ↑

[3] Американски джаз и суинг музикант, автор на Филмова музика. (р. 1925). — Б.пр. ↑

ВТОРА ЧАСТ
Отвличането на Тайлър Маршал

Глава 5

ПО ВРЕМЕ НА вихрената обиколка из пансиона „Макстънс“ рано тази сутрин зърнахме един чистач — случайно помните ли го? С провиснал гащеризон и шкембенце, от устата му виси димяща цигара въпреки табелите с надпис „ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕТО! ХОРАТА ДИШАТ!“, окачени на всеки пет метра в отделенията за пансионерите. Влачеше мърляв парцал, който причаше на топка умрели паяци. Не си ли го спомняте? Не, не се извинявайте. Почти никой не забелязва Пит Уекслър — навремето беше безличен юноша (завърши гимназията във Френч Ландинг с успех среден три), чиято безлична младост бе на път да отстъпи място на също тъй безлична средна възраст. Единственото му хоби е от време на време скришом жестоко да щипе мухлясалите старци, които тровят дните му с непрестанно сумтене, безсмислени въпроси и воня на газове и урина. Страдащите от болестта на Алцхаймер са най-гнусни. Случвало се е понякога Пит да гаси цигарите си в мършавите им гърбове и задници. Допадат му сподавените писъци, с които реагират на пронизващата болка от горящото въгленче. Това „невинно“ забавление има двояко въздействие — тях събужда от унеса, а у него поражда задоволство. Някак си му подобрява настроението. Разширява мирогледа му. Пък и на кого ще се оплачат? Господи, ето го и най-гадният от всички — Чарлс Бърнсайд, който тътри крака по коридора на „Маргаритка“. Долната му челюст е провиснала, също и панталонът на пижамата, вследствие на което се разкрива такава гледка към кльощавия му задник, изцапан с нещо кафяво, от която на Пит му се повдига. За бога, шоколадовите петна стигат чак до коленете на дъртия куфалник. Запътил се е към тоалетната, но е твърде късно. Един кафяв кон — условно да го наречем Утринен гръм — вече е изскочил от конюшнята и несъмнено препуска из чаршафите на Бърни.

„Слава на Бога, че не ми влиза в задълженията да ги мия тия кретени — мислено отбелязва Пит и се ухилва, без да изважда цигарата от устата си. — На теб се пада честта, Буч.“

Но в момента на рецепцията срещу клозета за момиченцата и момченцата няма никого. Буч Иъркса ще пропусне знаменателната гледка на оклепания задник на Бърни. Буч явно е излязъл да пуши, макар че Пит сто пъти е обяснявал на тоя идиот, че табелите „ПУШЕНЕТО ЗАБРАНЕНО“ не означават нищо — на Веселяка въобще не му пука кой къде пуши (и къде си гаси цигарите). Поставени са единствено защото старият кафез на куфалници трябва да отговаря на изискванията на някой смотан щатски закон.

Пит се ухилва още по-широко и за миг страшно заприличва на сина си Ъби, бивш приятел на Тайлър Маршал (всъщност тъкмо Ъби Уекслър показа среден пръст на Джак и Хенри тази сутрин). Пит се чуди дали да не излезе да осведоми Буч, че му се е отворила малко работа в стая M18 — включително обитателя, разбира се — или да го остави сам да открие най-новата свинщина на Бърни. На дъртия може да му хрумне да се върне и да размаже гадорията, един вид да сподели радостта. Което би било забавно; от друга страна, на Буч ще му увисне ченето като му съобщи радостната вест, което също…

— Пит!

О, не. Мръсницата го спипа. Макар и хубава, си остава мръсница. Пит не помръдва, питайки се дали оная няма да се чупи, ако не й обърне внимание.

Напразни надежди.

— Пит.

Обръща се. Дами и господа, представяме ви Ребека Вилас — голямото добрутро. Днес е с тънка червена рокличка, можеби в чест на Празника на ягодите, и черни обувки с висок ток в чест на идеалните си крака. За миг си ги представя обвити около тялото си, черните обувки се кръстосват под кръста му като стрелките на часовник, но изведнъж забелязва кашона, който дамата носи. Ясно, намерила му е работа. Пръстенът също не убягва от вниманието му — камъкът сигурно е скъпоценен, на големина е колкото яйце от червеношийка, мътните го взели, но на цвят е доста по-светъл. Не за пръв път той се пита с цената на какво се придобива подобен пръстен.

Ребека потропва с крак и го чака да й се нагледа. Междувременно Чарлс Бърнсайд продължава да се тътри към тоалетната. Като го гледа човек с тия кльощави пищялки и хвърчаща изтъняла косица, ще си каже, че отдавна е забравил да тича. Но ще сгреши. Ужасно ще сгреши.

— Да, госпожице Вилас — най-сетне проговаря Пит.

— В салона, Пит. По-живо. Колко пъти ти е казано да не пушиш в отделенията за пациентите?

Без да му даде възможност да отговори, тя се врътва предизвикателно и тръгва към салона, където днес следобед ще се проведе танцова забава.

Пит въздъхва, подпира на стената дръжката с парцала и поема след Ребека.

* * *

Чарлс Бърнсайд остава сам пред вратата на отделение „Маргаритка“. Апатичното му лице се оживява и погледът му става лукав като на див звяр. Сякаш изведнъж се подмладява. Преобразява се до неузнаваемост — от жив труп се превръща в Карл Биърстоун, който навремето в Чикаго изтрепваше дечицата с нечовешка жестокост.

Но това не е само Карл… в очите му искри нещо друго. Нещо нечовешко.

Той… то… се хили.

На бюрото на рецепцията са струпани купчина листове, затиснати с кръгъл камък с големината на кафеена чашка. Върху него с черни буквички е написано: „ЛЮБИМЕЦЪТ НА БУЧ“.

Бърни грабва „Любимецът на Буч“ и се втурва в мъжката тоалетна, като продължава да се хили.

* * *

Масите в салона са изместени до стените и са застлани с червени хартиени покривки. Пит ще закачи и червени лампички (на батерии, разбира се — надали е много разумно да се запалват свещи). Стените са накичени с грамадни картонени ягоди — някои доста оръфани, тъй като ги слагат и свалят всеки юли, откакто Хърбърт Макстън основа пансиона във веселите времена на суинга в края на шейсетте години. Подът, застлан с линолеум, изглежда някак гол и празен.

Следобеда мухлясалите старци, които все още се държат на краката си и имат желание за танци, ще се кълчат под звуците на великите бигбенди от трийсетте и четирийсетте години, като се вкопчват един в друг на бавните парчета и подмокряйки се от вълнение на джитърбъгите[1]. (Преди три години един дядка на име Ървинг Кристи дори получи лек сърдечен пристъп, след като изпълни изключително сложен „линди хоп“[2] под звуците на „Не сядай под ябълката с друг освен с мен“[3].) О, да, Празникът на ягодите е адски вълнуващ.

Ребека е избутала в средата на салона три големи маси и ги е застлала с бяло сукно — отгоре ще поставят пулта на Симфоничния Стан. В ъгъла стърчи лъскав никелиран микрофон — истинска антика от трийсетте години в „Котън Клъб“[4]. Микрофонът е едно от съкровищата на Хенри Лейдън. Пристигна още вчера, опакован в онзи продълговат кашон до стената. На подиума под гредата, украсена с бял и червен креп и картонени ягоди, е изправена стълба. Като я вижда, Пит е обзет от собственическа ревност. Значи Ребека Вилас е влизала в килера му. Каква нахална мръсница! Само да е посмяла да пипне тревата направо ще й…

Сумтейки, младата особа оставя кашона на подиума и се изправя. Отмята копринена кестенява къдрица от пламналата си страна. Още няма десет часът, но се очертава типичен уисконсински горещник. В подобни случаи Джордж Ратбън съветва населението да се екипира с бельо с климатик и двойна доза дезодорант.

— Не вярвах, че ще дойдеш, добри ми юначе — заявява Ребека със силен ирландски акцент.

— Ами ей ме, на! — сърдито се сопва Пит. — Като гледам, нямаш нужда от мен. — След кратко мълчание добавя, имитирайки ирландския й акцент: — Като гледам, и без мене те бива. — В неговите представи това е проява на голяма духовитост. Застава до подиума и надниква в кашона, обозначен — както и продълговатият кашон за микрофона — с печат „СОБСТВЕНОСТ НА ХЕНРИ ЛЕЙДЪН“. Вътре е скрит малък прожектор с намотай около стойката електрически кабел и специални приставки за светлинни ефекти, чрез които залата ще бъде озарена в меки отблясъци с цвета на захарни пръчки и захаросани ягоди.

— Какви са тия тъпотии? — мръщи се Пит.

Ребека го дарява с ослепителна усмивка и в очите й припламват опасни искрици. Посланието е ясно дори за тъпак като Пит: „Търпението ми се изчерпва, мой човек. Внимавай да не го отнесеш.“

— Сценично осветление. О-С-В-Е-Т-Л-Е-Н-И-Е. Ще виси на онази кука горе. К-У-К-А. Водещият настоява да го сложим. Казва, че му създавало настроение. Н-А-С-Т-Р…

— Какво стана с Уини Ериксън? — мърмори Пит. — Уини не влачеше такива кретенщини. Два часа въртеше проклетите плочи и надигаше джобната манерка, после мирно и кротко си хващаше пътя.

— Премести се — с безразличие отвръща Ребека. — Замина за Расин.

— Ъ-ъ… — Пит се взира в гредата, украсена с набран креп. — Не виждам кука, госпожице Вилас.

— Исусе Христе! — въздиша младата дама и се покатерва на стълбата. — Ето я. Да не си сляп?

Пит, който със сигурност не е сляп, в този миг изпитва дълбока благодарност за доброто си зрение. Пред очите му се разкрива фантастична гледка към краката й чак до фината алена пяна на дантелените й гащички и плавните извивки в горния край на бедрата й, напрегнати от усилието да стои изправена на петата стъпенка.

Ребека навежда глава, забелязва как той я зяпа с отворена уста и проследява погледа му. Изражението й се посмекчава. Както мъдро отбелязваше майка й, за едните женски гащи някои мъже са готови да станат за посмешище.

— Пит. Събуди се, Пит.

— А? — Зяпа я глуповато, а на долната му устна блести слюнка.

— По бельото ми няма куки, в което съм абсолютно сигурна, кахто в много малко неща в живота. Но ако благоволиш да погледнеш малко по-нагоре… към ръката, вместо към задника ми…

Отмества глава и замаяният му поглед попада върху аления й нокът (в чест на празника Ребека е съвършена ягодова визия във всяко отношение), нервно потрепващ по завитото метално парче, което лъщи сред диплите на крепа като рибарска кукичка.

— Кука — неуморно повтаря Ребека. — Слагаш розовите приставки на прожектора, окачваш прожектора на куката. Салонът се осветява в меки розови отблясъци, съгласно изричните инструкции на дисководещия. Разбра ли, kemo sabe[5]?

— Н-да-а…

— Тогава би ли го вдигнал, ако ми позволиш така да се изразя?

Тя слиза от стълбата, заключавайки, че Пит Уекслър доста — тъчно се е насладил на прелестите й в замяна на простата задача, която трябва да изпълни. Чистачът, който вече е имал една ерекция, изважда от кашона розовия прожектор на Симфоничния Стан и се подготвя за втора. Покатерва се на стълбата и слабините му се изпречват точно пред лицето на Ребека Вилас. Като забелязва характерната подутина, младата жена прехапва устни, за да не се засмее. Мъжете са пълни глупаци. Някои са много сладки, но въпреки всичко си остават глупаци. Само дето някои глупаци могат да предложат на една дама скъпи пръстени, пътешествия и вечери в нощните заведения в Милуоки, а други — не.

Най-многото, на което са способни някои глупаци, е да монтират скапаните прожектори.

* * *

— Момчета, чакайте ме! — вика Тай Маршал. — Ъби! Рони! Ти Джей! Чакайте ме!

Ъби Уекслър (който действително прилича на Слъго, не особено схватливият приятел на Нанси[6]) подхвърля през рамо:

— Ти ни настигни, мотльо такъв!

— А-ха! — пискливо приглася Рони Мецгър. — Ти ни настигни, лотмьо такъв! — Рони, комуто предстоят многобройни посещения при логопед, поглежда назад и едва не се блъсва в автоматичния брояч на паркинга, но в последния момент успява да го избегне. После тримата хукват да бягат, заемайки целия тротоар (ако насреща им се случи пешеходец, Бог да му е на помощ), а тройната им сянка препуска по петите им.

Тайлър се колебае дали да напрегне последни сили да ги настигне, но решава, че е твърде изморен. Родителите му го уверяват, че след време несъмнено ще настигне другите, просто е дребен за възрастта си, но хлапакът се съмнява. Опасенията му относно Ъби, Рони и Ти Джей също се задълбочават. Дали наистина си струва да се мери с тях? (Ако Джуди Маршал бе посветена в тези опасения, би посрещнала новината с бурни аплодисменти — и без друго вече две години се пита кога най-сетне на будния й разсъдлив син ще му омръзне да върви по петите на тия лекета… или както тя ги окачествява — „безнадеждни неудачници“.)

— Проклятие! — безутешно възкликва Тай — научи тази безобидна ругатня от повторението на минисериала „Десетото кралство“[7] по канапа за научнопопулярни Филми — и слиза от велосипеда. И без друго няма смисъл да бърза, защото отлично знае къде ще ги намери — пият фрапе „Слърпи“ и разменят картички за „Маджик“[8] на паркинга на денонощния супермаркет „Севън-Илевън“. У приятелите му го смущава и друго. Напоследък много-много не се интересуват от колекционирането на бейзболни картички. Ъби, Рони и Ти Джей пет пари не дават за „Кардинале“, „Индиънс“, „Ред Сокс“ и „Пиячите“. Ъби дори се изцепи и заяви, че бейзболът бил педалски спорт — коментар, който Тай намира по-скоро глупав (и едва ли не жалък), отколкото безобразен.

Бавно бута велосипеда по тротоара и дишането му постепенно се успокоява. Стига кръстовището на Чейс с Куин Стрийт. Ъби я нарича Куиър[9] Стрийт. Естествено. Нищо ново. Не се ли корени проблемът именно тук? Тайлър е момче, което обича новите неща, изненадите, а Ъби Уекслър — не. Като доказателство за съществуването на подобна взаимовръзка по-рано тази сутрин реагираха по абсолютно противоположен начин на музиката, носеща се от пикапа.

Тайлър спира на ъгъла и оглежда Куин Стрийт, от двете страни на която се издигат бухлати плетове. Отдясно иззад храсталаците надничат червените покриви на някакви постройки, в които се помещава старческият дом. На главния вход е закачена обява. Обзет от любопитство, Тайлър яхва велосипеда и бавно се насочва към стъкления портал да я разгледа по-отблизо. Най-дългите клони на живите плетове гальовно шумолят по вилките на велосипеда.

Обявата се оказва огромна ягода, под която е написано:

„ДНЕС Е ПРАЗНИКЪТ НА ЯГОДИТЕ!!!“. „Какъв ли е този празник на ягодите? — пита се Тайлър Маршал. — Сигурно е някакво специално празненство само за пенсионери.“ Отговорът на този въпрос не го вълнува особено. Размишлява над него няколко секунди и обръща велосипеда.

* * *

Продължавайки да се хили и без да изпуска „Любимецът на Буч“, Чарлс Бърнсайд влиза в мъжката тоалетна в „Маргаритка“. Вдясно са монтирани цяла редица мивки, над които са окачени метални огледала като в долнопробните кръчми и барове. От едно го посреща собствената му ухилена физиономия. В крайното огледало до прозореца обаче се отразява образът на момченце с фланелка на отбора на Милуоки Бруърс. То е спряло пред входа и без да слиза от велосипеда си, чете обявата за Празника на ягодите.

На Бърни му потичат лигите. Дори не прави опит да се прикрие. Досущ като на вълка от приказките лигите му се проточват по увисналата морава устна, в ъгълчетата се събира пенеста слюнка и се стича по брадичката му като сапунена пяна Бърни разсеяно я обира с опакото на възлестата си длан и я отърсва на пода, без да откъсва поглед от огледалото. Това момченце не е като бедните изгубени дечица, които това чудовище обича да причаква — Тай Маршал е роден и израснал във Френч Ландинг и отлично знае къде се намира — но би могъл да стане едно от тях. Много лесно може да се загуби и да се озове в една определена стая. По-точно килия. Или да се влачи с разкървавени крачета към странен, непознат хоризонт.

Особено ако Бърни постигне своето. Налага се да действа бързо, но както вече стана дума, при необходимост Чарлс Бърнсайд може да се движи изненадващо бързо.

— Горг — обръща се към огледалото. Изрича безсмислената дума със съвършено ясен акцент на кореняк от Средния Запад. — Ела, Горг.

Без да се бави — много добре знае какво ще последва — Бърни се обръща към четирите тоалетни кабини. Влиза във втората отляво и хлопва вратата.

* * *

Тайлър тъкмо яхва велосипеда, когато плетът прошумолява недалеч от входната врата с обявата за празника. От храсталака изхвръква грамаден черен гарван и каца на тротоара. Пронизва малкия с умните си очички, сетне, както си стои на широко разкрачените си крачета, току отваря човка и изтърсва.

— Горг!

Тайлър се взира в птицата и плахо се подсмихва, питайки се дали не му се е причуло, но е готов да изпадне във възторг (както всяко десетгодишно хлапе винаги е готов да повярва в невероятното).

— Какво? Каза ли нещо? Гарванът плясва с лъскавите си криле и кокетно накланя глава, при което става почти красив. — Горг! Тай!

Момченцето се разсмива. Неговото име! Гарванът изрече неговото име!

Слиза от велосипеда, подпира го на стойката и пристъпва две-три крачки към птицата. За беда в този миг мисълта за злата участ на Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам е много далеч от съзнанието му.

Сигурен е, че птицата ще се подплаши, но вместо да отлети, тя прехвръква към мрачината сред бухлатите храсталаци.

— Моето име ли каза?

— Горг! Тай! Абала!

За миг усмивката на малчугана помръква. Последната дума му се струва позната, но макар и съвсем бегли, асоциациите не са особено приятни. Кой знае защо се сеща за майка си. После гарванът повтаря името му — действително произнася „Тай“.

Със следващата крачка Тай се приближава към черната птица и се отдалечава още повече от Куин Стрийт. Птицата на свой ред се присламчва към плета. На улицата няма жива душа — тази част от Френч Ландинг мечтателно се припича на утринното слънце. Тай пристъпва към своята гибел и световете потреперват.

* * *

Ъби, Рони и Ти Джей наперено излизат от „Севън-Илевън“, където арабеската зад тезгяха току-що им сервира боровинково „Слърпи“ („арабеска“ е пример за една от многото презрителни думи, които Ъби усвоява от баща си). Сдобили са се и с по два чисто нови пакета карти за „Маджик“. Ъби, чийто устни вече са боядисани в мораво, се обръща към Ти Джей:

— Върни се да извикаш мотльото.

— Защо пък аз? — дръпва се Ти Джей.

— Защото Рони купи картите, глупако. Хайде, дай малко газ.

— За какво ни е притрябвал, Ъби? — недоумява и Рони, който, небрежно облегнат на стойката за велосипеди, лакомо нагъва подсладените късчета лед.

— Защото аз така казвам — надуто отвръща Ъби. Истината е, че в петък Тайлър Маршал има пари. Всъщност разполага с пари почти всеки ден. Техните са въшливи с мангизи. По тази причина у Ъби, който расте под грижите (ако въобще можем да ги наречем така) на самотен баща, работещ като чистач, вече се заражда смътна омраза към Тайлър — скоро ще започне да го унижава, не след дълго ще последват и първите побои. Но засега единствената му цел е с приятелите му да се сдобият с трето тесте карти, за да ги разменят, фактът, че Тайлър ще се изръси, макар да не харесва играта „Маджик“, още повече ще услади придобивката.

Най-напред обаче трябва да докарат малкия мотльо тук. Или малкия „лотмьо“, както го нарича Рони със сбърканата уста. Тази дума допада на Ъби и смята да я използва редовно. „Лотмьо“. Такава хубава дума. Подиграва се едновременно на Тай и на Рони. Две за цената на едно.

— Хайде, Ти Джей. Искаш ли да ти лепна една запалка?

Не иска. Запалките на Ъби Уекслър причиняват зверска болка. Ти Джей театрално въздъхва, изважда велосипеда си от стоянката, яхва го и бавно се спуска назад по хълма, като държи кормилото с една ръка, а в другата стиска плодовото „Слърпи“. Сигурно ще срещне Тай всеки момент — малкият е слязъл от колелото и го бута, защото е „страшно… адски… уморен“, но мотльото въобще не е на Чейс Стрийт… Какво става?

Ти Джей натиска педалите.

* * *

Отново сме в мъжката тоалетна, този път пред кабинките. Втората врата отляво е затворена. Останалите три се полюшват на пантите. Изпод затворената врата се подават мръсни пантофи, от които стърчат кокалести глезени с изпъкнали вени.

Проехтява смайващо силен крясък. Гласът е младежки, дрезгав, гладен и гневен. Цялата тоалетна кънти:

— Абала! Абала — дун! Муншун Горг!

Внезапно в казанчетата шурва вода. При това в четирите кабини едновременно. Писоарите на отсрещната стена се задействат. Никелираните дръжки едновременно се спускат и по заоблените порцеланови гърнета рукват силни струи.

Отново извръщаме поглед към кабините и установяваме, че краката — заедно с пантофите — са изчезнали. За пръв път чуваме гласа на всеобщия упадък — напомня на гореща въздишка, на стенание след кошмарен сън в два през нощта.

* * *

Гарванът вече подскача досами плета. Продължава да се взира в Тай с лъскавите си, зловещи очички. Хлапето го следва като хипнотизирано и шепне:

— Кажи пак името ми. Кажи го пак и можеш да си вървиш.

— Тай! — услужливо грачи птицата, приплясва с криле и се шмугва под плета. Лъскавият черен силует се смесва със зеленината и след миг изчезва.

— Пресвети гарване! — възкликва Тай. Дава си сметка какво е изтърсил и неуверено се засмива. Истина ли беше? Истина беше, нали?

Навежда се над дупката, където се скри птицата, и тъкмо разсъждава, че ако е паднало някое перо, ще си го вземе за спомен, когато сред кичестите клони се стрелва мършава бяла ръка и го сграбчва за врата. Тайлър надава ужасен писък и изчезва зад плета. Едната му маратонка се закача на късите жилави клони и се изхлузва от крака му. От храстите долита нетърпелив, гърлен крясък, наподобяващ: „Момченце!“. Следва глух удар, все едно някой удря с камък детска главичка. В последвалата тишина отеква само монотонното бръмчене на косачка в далечината, наблизо жужи пчела.

Кръжи над цветята от другата страна на плета, откъм „Макстънс“. Зелената ливада е пуста, край сградата са изнесени маси за Празника на ягодите.

Тайлър Маршал го няма.

* * *

Ти Джей Реникър се спуска по инерция до пресечката на Чейс и Куин Стрийт. Разтопеното „Слърпи“ се стича като мастиленосиня ивица по китката му, но той въобще не забелязва. Насред Куин Стрийт стърчи велосипедът на Тай, културно подпрян на стойката, но от малкия няма и следа. Обзет от лоши предчувствия, Ти Джей бавно приближава. По едно време забелязва, че фрапето е станало на лепкав сироп и картонената чаша е подгизнала. Хвърля я в канавката, Това несъмнено е колелото на Тай. Не може да сбърка червения велосипед „Шуин“ с извитото кормило и зелената ваденка на „Милуоки Бруърс“ на рамката. А отстрани… Край плета, очертаващ границата между света на старите хора и света на обикновените хора, т.е. на истинските хора, момчето забелязва самотна маратонка „Рийбок“. Тротоарът е обсипан с лъскави зелени листа. От обувката стърчи птиче перо.

Хлапакът зяпва от изумление. Не е схватлив като Тайлър, но реотаните в мозъчната му кутия загряват малко по-бързо от тези на Ъби Уекслър и лесно може да си представи как някой дръпва Тайлър в храсталака, а велосипедът остава на улицата… заедно с маратонката… захвърлена на една страна…

— Тай? Да не се бъзикаш? Ако се бъзикаш, престани веднага. Иначе ще кажа на Ъби да ти удари най-гадната запалка на света.

Отговор няма. Ти Джей е сигурен, че Тай не се шегува.

В главата му като рояк пчели зажужават мисли за Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам. Иззад плета долитат (или поне така му се струва) крадливи стъпки — Рибаря е приключил с вечерята и сега се връща за десерта!

Ти Джей се опитва да изкрещи. Не успява — гърлото му се е свило като иглено ухо. Привежда се над кормилото и натиска педалите. Засилва се от тротоара и скача на уличното платно, стараейки се да избяга възможно най-бързо от страховития плет. Предната гума попада в останките от фрапето. Приведен като състезател от Гран При, Ти Джей с всички сили върти педалите, оставяйки след себе си лъскава тъмна диря като от кръв. Наблизо грачи гарван… звукът напомня на ироничен смях.

* * *

Робин Худ Лейн № 16: вече сме били тук, както е казала танцьорката на архиепископа. Надничаме през кухненския прозорец и виждаме Джуди Маршал, която спи в люлеещия се стол в ъгъла. На скута й лежи разтворена книга — романът от Джон Гришам, който забелязахме на нощното й шкафче. На пода е оставена чаша с изстинало кафе. Джуди прочете десет страници и задряма. Вината не е в разказваческите умения на господин Гришам — цяла нощ тя не мигна, при това не за пръв път. От два месеца спи най-много по два часа на нощ. Фред знае, че с жена му става нещо, но въобще не подозира сериозността на проблема. В противен случай щеше много да се изплаши. Бог да му е на помощ, защото скоро ще придобие съвсем ясна представа за психическото състояние на съпругата си.

Джуди пресипнало стене и мята глава. Отново започва да бълнува онези странни думи. Бръщолеви несвързано, но успяваме да различим „абала“ и „горг“.

Изведнъж се облещва. Тъмносините й очи сияят под утринните слънчеви лъчи, в които танцуват златисти прашинки.

— Тай! — писва Джуди, конвулсивно приритва и се сепва. Поглежда часовника над печката. Часът е девет и двайсет и всичко изглежда странно изопачено, както след непробуден, но неспо-коен или краткотраен сън. Все едно е повлякла със себе си останки от жалък, не точно кошмарен, но доста неприятен сън, който се проточва в действителността като слузеста плацента: присъниха й се мъже с невидими лица под ниско нахлупените Филцови шапки, гигантски стъпала и огромни обувки с големи бомбета като в комикса на Р. Кръм[10], които препускат сред някакъв град — Милуоки? Чикаго? — на фона на крещящо оранжево небе. Сънят имаше музикално оформление — „Кинг Портър Стомп[11]“ в изпълнение на оркестъра на Бени Гудман[12]; парчето, което баща й пускаше винаги когато му докривееше — и бе пропит с кошмарна смесица от ужас и скръб, сякаш се е случило нещо непоправимо, но най-лошото тепърва предстои.

Джуди не изпитва и следа от облекчението, което обикновено те изпълва след лош сън и което помнеше от времето, когато беше по-млада и… и…

— И нормална — завършва с пресипнал, сънен глас. — „Кинг Портър Стомп“. Ти да видиш.

Тази мелодия винаги й напомня на едновремешните анимационни Филмчета, в които мишки с бели ръкавици търчат наляво-надясно, шмугват се и изскачат от мишите си дупки с главозамайваща, трескава бързина. Веднъж, като танцуваше с баща си на това парче, усети допира на нещо твърдо в панталоните му. Оттогава се стараеше да стои настрана, като го чуеше да пуска тази плоча.

— Престани — заповядва си със същия дрезгав глас. Струва й се, че грачи като гарван, което я подсеща, че в съня имаше гарван. Естествено, че имаше. Гарванът Горг.

— „Горг“ означава смърт — заявява и неволно облизва пресъхналата си горна устна. Всъщност езикът й се стрелва чак до носа и облизва ноздрите — върхът му е топъл и влажен, действа и успокояващо. — Там Горг означава смърт. Там в… „Другото място“ са думите, които не изрича. Не успява да ги произнесе, тъй като погледът й попада върху новопоявил се предмет върху кухненската маса — кутия от ракита. Отвътре долита тихо, сънено бръмчене.

Стомахът й тревожно се свива; струва й се, че червата й се разхлабват. Знае точното наименование на този предмет — рибарско кошче.

Напоследък във Френч Ландинг се навърта един рибар. Лош рибар.

— Тай? — провиква се тя, но, разбира се, не получава отговор. Вкъщи няма никого. Фред е на работа, синът им със сигурност е излязъл да играе. Преваля юли, лятната ваканция вече е в разгара си, Тай скитори из градчето, отдаден на всички онези занимания, които са описани в романите на Рей Бредбъри и Огъст Дърлът[13] и на които се посвещават малките момчета през дългите летни дни. Не е сам — нали обеща на Фред, че няма да се отделя от приятелите си, докато полицията залови Рибаря, най-малко дотогава, а и Джуди го накара да й обещае същото. Тя не одобрява много малкия Уекслър (нито пък Мецгър и Реникър), но стига синът й да не е сам, е готова да се примири с приятелите му. Докато е в тяхната компания, едва ли ще обогати общата си култура, но поне…

— Поне е в безопасност — грачи тя с дрезгав глас като гарванът Горг. Но кутията, която междувременно се е появила на кухненската маса, говори за противното и сякаш напълно отрича съществуването на каквато и да било безопасност. Откъде се е взела? И какво е онова, бялото, отгоре?

— Бележка — промърморва тя и се изправя. Като насън изминава няколкото крачки до масата. Върху кошчето е оставен сгънат на две лист хартия с надпис: „За Джуди Синеочката“. Така я наричаше един младеж, с когото излизаше в колежа малко преди да се запознае с Фред. Няколко пъти го помоли да престане — прозвището й се струваше глупаво и я дразнеше — но тъй като той все забравяше (сигурно нарочно), го заряза, без много-много да му мисли. Откъде се е взела тази глупост, дето сякаш й се подиграва?

Джуди пуска чешмата, подлага шепа под студената струя и отпива, без да откъсва поглед от бележката. Върху хартията пръсват няколко капки и буквите моментално се размиват. Да не би текстът да е написан с автоматична писалка? Колко старомодно! Кой използва мастило в наши дни? — Това са мухи. — Водата я освежи и гласът й се поизглади, но продължава да я тревожи странното усещане, че още грачи като гарвана Горг. — Знаеш, че така бръмчат мухи.

Вземи бележката. Не искам. Да, но ТРЯБВА да я вземеш! Веднага я вземи! Какво стана с прословутата ти ХРАБРОСТ, страхливка такава? Уместен въпрос. Дяволски уместен въпрос. Езикът на Джуди се стрелва нагоре и облизва горната устна и юздичката под носа. Взима бележката и я разгъва:

Съжалявам, но остана само едно коленце и едно бъбрече. Другото го изпържих и го изядох. Беше много Вкусно!

Рибаря

Нервните окончания на пръстите, китките и ръцете на Джуди Маршал блокират. Лицето й побелява и сините вени изпъкват на бледите й страни. Цяло чудо е, че не припада. Бележката се изплъзва от пръстите й и плавно каца на пода. Джуди закрещява името на сина си и отваря рибарското кошче.

Плетената кутия съдържа лъскави алени черва, намотани на кълбо, спаружени бели дробове и голям колкото юмрук кръгъл мускул — детско сърчице. Приложен е тъмновиолетов черен дроб… и един бъбрек. По окървавените вътрешности са полепнали мухи и целият свят е горг, горг, горг.

В слънчевия уют на притихналата кухня Джуди Маршал започва да вие — дивият вик на лудостта, която най-сетне е разкъсала крехката си клетка, най-сетне е на свобода.

* * *

Буч Йъркса възнамеряваше да изпуши само една цигара — на Празника на ягодите винаги се отваря много работа (макар че за разлика от Пит Уекслър добросърдечният Буч не мрази толкова този измислен празник). Навън обаче срещна Петра Инглиш — санитарка от „Райско цвете“, заприказваха се за мотоциклети и неусетно отлетяха двайсет минути.

Извинява се на Петра, че трябва да се прибира, колежката му пожелава да се усмихва повече и да не задълбава в неприятностите, влиза вътре и се натъква на доста неприятна изненада. Виж ти — на рецепцията стои Чарлс Бърнсайд с ръка върху камъка, който Буч използва като преспапие. (Синът му го измайстори по време на летния лагер миналата година — във всеки случай изрисува надписа — и Буч страшно го харесва). Не таи лоши чувства към обитателите на пансиона — ако научи за онези номера на Пит Уекслър с цигарата, не само ще докладва на управата, ами ще му хвърли и един хубав пердах, но не обича да пипат личните му вещи. Особено тоя тип, който е изключително неприятен, когато малкото му разсъдък е налице. Както е в случая. Познава се по очите му. Истинският Чарлс Бърнсайд е излязъл на чист въздух, може би в чест на Празника на ягодите!

Като си говорим за ягоди, Бърни явно вече ги е опитал. По устните и в бръчките край устата му се забелязват следи от нещо червено.

Те не са толкова фатални. По краката и задните части на Бърни се виждат и други петна. Кафяви.

— Чарлс, би ли си махнал ръката от онова?

— От кое? — След кратък размисъл добавя: — Нищожество. На Буч му се струва, че думата „любимец“ ще прозвучи нелепо, и уточнява:

— От преспапието ми.

Дъртият откачалник поглежда камъка, който току-що е поставил на мястото му (като излезе от тоалетната кабинка, преспапието беше изцапано с кръв и косми, но нали мивките са поставени именно затова). Отдръпва ръка, без да помръдва от мястото си и нагло заявява:

— Почисти ме, шефе. Нааках се.

— Виждам. Но първо кажи дали си изцапал и в кухнята. Знам, че си ходил там, тъй че не ме лъжи.

— Измих си ръцете — уточнява Бърни и протяга длани. Пръстите му са възлести, но розови и чисти. Дори ноктите са чисти. Личи си, че си е мил ръцете. — Скапаняк.

— Ела с мен в тоалетната. Скапаното нищожество ще те почисти.

Бърни сумти, но не се опъва.

— Готов ли си за танците? — интересува се Буч, само за да каже нещо. — Излъска ли си официалните обувки?

Бърни, който е пълнен с изненади, когато е в час, се усмихна и разкрива пожълтелите си зъби. И те са изцапани с червено.

— Ще прасна един рок.

* * *

Макар да не се издава, Ъби слуша с растящо безпокойство разказа на Ти Джей за изоставения велосипед и маратонката на Тайлър Маршал. За разлика от Рони, на чието лице е изписана огромна тревога. — И сега какво ще правим, Ъби? — завършва Ти Джей. Докато караше нагоре по хълма се беше задъхал, но вече диша равномерно.

— Как така какво ще правим? Същото, каквото преди — ще се вървим по улицата, ще потърсим шишета за вторични суровини После ще отскочим до парка да разменяме карти.

— Но… ами ако…

— Затваряй си плювалника — срязва го Ъби. Досеща се какво се кани да каже Ти Джей, но не иска да го чува. Баща му често повтаря, че е на нещастие, ако си хвърлиш шапката на леглото, затова Ъби никога не го прави. Камо ли да изрече на глас името на някакъв психопат-убиец.

Само че оня идиот Рони Мецгър го казва… в известен смисъл:

— Ъби, ами ако е бил Бираря? Ами ако Тай е отвлечен от…

— Млъквай, мамка ти! — крясва Ъби и размахва юмрук.

В същия миг от „Севън-Илевън“ изскача продавачът с чалмата, досущ като човече на пружина в кутийка.

— Не искам чува такива приказки! — крещи той. — Изчезва да говорите мръсотии на друго място! Иначе викам полиция!

Ъби и без друго тъкмо потегля, повеждайки групата възможно най-далеч от Куиър Стрийт (мърморейки под нос: „К’во искаш, бе, негро?“ — друга очарователна дума, която е научил от баща си). На следващата пресечка спира и се обръща се към Другите двама, като се изпъчва и вирва брадичка:

— Тръгна си преди половин час. — А? — слисва се Ти Джей.

— Кой? Какво? — вълнува се и Рони.

— Тай Маршал. Ако някой пита, Тай си тръгна самичък преди половин час. Като бяхме при… ъ-ъ… — Опитва се да си спомни какво е правил преди половин час, но му е много трудно, понеже няма много опит в мисловните упражнения.

— Като разглеждахме витрината на „Шмитс Олсортс“ ли? — плахо предлага Ти Джей с надеждата, че Ъби няма да го накаже с някоя свирепа запалка за тази дързост.

Приятелят му поглежда неразбиращо, после се усмихва. Ти Джей си отдъхва. Рони Мецгър продължава да недоумява. С бейзболна бухалка в ръка или на хокейното игрище Рони е исТИНСКИ принц. През по-голямата част от останалото време е като риба на сухо.

— Точно така — доволно кимва той. — Зяпахме витрината на Шмит, после мина оня пикап, дето дънеше гадния пънк, после Тай каза, че си тръгва.

— Каза ли къде отива?

Ъби не е гений, но притежава онова свойство, което може да се нарече „природна интелигентност“. Инстинктивно се досеща, че добрата лъжа е кратката лъжа — така вероятността да те хванат в противоречие намалява:

— Не ни каза. Просто заяви, че си тръгва.

— Ама той не си тръгна — намесва се Рони. — Просто изостана, защото е… — Рони се подготвя да изрече думата и този път успява: — Мотльо.

— Това го забрави — отвръща Ъби. — Ами ако… ами ако онзи тип го е отвлякъл, тъпако? Да не искаш хората да кажат, че е станало, защото не е могъл да ни настигне? Че оня го е убил или нещо такова, защото сме го изоставили? Да не искаш да кажат, че ние сме виновни?

— Стига, бе! Да не смяташ, че Бираря… Рибаря наистина е отвлякъл Тай?

— Не знам и не ме интересува, но нямам нищо против, дето мотльото се махна. И без друго вече ми лазеше по нервите.

— О! — Рони съумява да си придаде едновременно безразличен и доволен вид. „Какъв тъпак — чуди се Ъби. — Тоя е абсолютен и кръгъл тъпак.“ Ако не вярвате, спомнете си факта, че Рони, който е як като добиче, се оставя Ъби да му прави запалки, колкото си пожелае. Някой ден Рони може би ще проумее, че не е нужно да търпи всичко това, и тогава сигурно ще зачука Ъби в земята като колче за палатка, но малкият Уекслър не се безпокои особено — да мисли за бъдещето му е още по-несвойствено, отколкото да се връща в миналото.

— Рони.

— Какво?

— Къде бяхме, когато Тайлър си тръгна?

— Ъ-ъ… при „Шмитс Олсортс“?

— Правилно. И къде отиде?

— Не каза.

Ъби се уверява, че Рони е на път безрезервно да приеме лъ — жата, и отново доволно кимва. Обръща се към Ти Джей:

— Ти загря ли?

— Да.

— Тогава да ни няма.

Яхват велосипедите и натискат педалите. Като се спускат по улицата с дърветата, тъпакът се откъсва напред, но в момента Ъби няма нищо против. Без да спира, завърта кормилото, доближавайки се до Ти Джей, и пита:

— Видя ли нещо друго? Наоколо имаше ли някой?

Ти Джей клати глава: — Само колелото и маратонката. — Млъква, сякаш се мъчи да си спомни нещо, и добавя: — По земята бяха нападали листа. От храстите. Май че имаше и едно перо. Едно такова черно, май от гарван.

Ъби не се интересува от подробностите. Терзае го въпросът, дали тази сутрин Рибаря наистина е бил на прага на неговия живот и е отвлякъл един от неговите приятели. Кръвожадното в него ликува и доволно потрива ръце при мисълта, че някое мрачно, безлико чудовище е отвлякло Тайлър Маршал, който вече започваше да му писва, и го е излапало за обяд. Детинската страна обаче изпитва ужас от страшния караконджул (ще бъде в нейна власт довечера, когато неспокойно ще се върти в леглото и ще му се струва, че сенките добиват мрачни очертания и се прокрадват до леглото му). Не бива да забравяме и другата страна на характера му — да действа като човек, прекалено възрастен за годините си, благодарение на която интуитивно предприе незабавни мерки да избяга от отговорност, ако изчезването на Тайлър Маршал се превърне в така наречения „гъзобрък“ — друга любима думичка на баща му.

Но също като Дейл Гилбъртсън и Фред Маршал той е изпълнен с изначално неверие. Не може да допусне, че Тайлър е сполетян от нещо фатално въпреки случилото се с Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам, чиито разчленени останки били окачени на вериги в стар кокошарник. Научил е подробностите от вечерните новини, следователно те са измислици от Страната на телевизията. Не познава нито Ейми, нито Джони, тоест смъртта им е недействителна като на измислените хора във Филмите и по телевизията. Тай е друго нещо. Допреди малко бяха заедно и в съзнанието на Ъби това е равнозначно на безсмъртие. Най-малкото би трябвало да е равнозначно. Щом Рибаря може да похити Тай, значи може да нападне всяко дете, включително него самия. Истината е, че в най-дълбокото и наитайното кътче на съзнанието си, откъдето струи увереността, че на планетата Ъби всичко е наред, той отрича съществуването на Рибаря и деянията му.

— Ъби, мислиш ли, че… — започва Ти Джей.

— Тц. Все ще се появи отнякъде. Хайде в парка. После ще събираме бутилки и бирени кутии.

* * *

Фред Маршал е оставил спортното сако и вратовръзката в канцеларията си; запретнал е ръкави и помага на Род Тисбъри да разопакова чисто нов култиватор „Хайлър“. Първата пратка от новия модел — истинска прелест.

— От двайсет години чакам да се появи такава машинка — радва се Род. Умело подпъхва плоския край на лоста под горната стена на големия сандък и страничната плоскост изтрополява на циментовия под в служебния сервиз. Род е главният механик на „Голтсис“ и сервизът е неговото царство. — Идеално е както за малката ферма, така и за градски парк. Ако до есенес не продадеш поне десет, значи не си гледаш съвестно работата.

— Ще продам двайсет до края на август — съвършено уверено отвръща Фред. Тревогите му временно са изместени на заден план от тази прекрасна зелена машина, която извършва сто пъти повече функции от обикновения култиватор и е оборудвана с доста „секси“ приставки, които се монтират и свалят с лекота като хастар на шлифер. Няма търпение да я включи и да се заслуша в бръмченето на мотора. Има двуцилиндров двигател и е голяма сладурана.

— Фред?

Той нетърпеливо вдига поглед. Безпокои го Айна Гейтскил, която изпълнява функциите на рецепционистка и секретарка на Тед Голтс.

— Какво?

— Търсят те на първа линия. — Сочи мигащия апарат на отсрещната стена на гаража, в който развинтват болтовете на един стар трактор.

— Помоли ги да оставят съобщение. Искам да помогна на Род да монтира акумулатора на тоя малък звяр, после…

— Май е по-добре да се обадиш. Търси те някаква жена на име Инид Първис. Казва, че сте съседи.

Отначало той я гледа с недоумение, но изведнъж му идва на помощ умението на добрия продавач автоматично да запомня имена. Инид Първис — съпругата на Дийк. Живеят на ъгъла на Робин Худ и Мариан. Тази сутрин срещна Дийк и си махнаха за поздрав.

Изведнъж забелязва, че очите на Айна са се окръглили като палачинки, а голямата й уста е придобила размерите на главичка на топлийка. Изглежда разтревожена.

— Какво има? Айна, какво става?

— Не зная. — С неохота добавя: — Нещо с жена ти.

— Я по-добре се обади, шефе — намесва се Род, но Фред вече тича по омазнения с грес под към телефонния апарат отсреща.

* * *

Излита от служебния паркинг с рев и свистене на гуми като някой тинейджър и стига у дома за десет минути. Най-много се изплаши от спокойния, внимателен тон на Инид Първис, която полагаше огромни старания да прикрие тревогата си.

Като разхождала Потси покрай дома на семейство Маршал, чула Джуди да пищи. Не веднъж, а два пъти. Разбира се, Инид, Бог да я благослови, постъпила като добра съседка — доближила се до входната врата, потропала, повдигнала капачето на прореза за пощата и извикала. Ако не последвал отговор, щяла да позвъни в полицията. Дори нямало да се прибира — щяла да отскочи до семейство Плотски отсреща. Но…

— Всичко е наред — извикала Джуди и се разсмяла. Смехът й бил креслив и накрая преминал в задъхан кикот. Инид се обезпокоила още повече. — Всичко беше сън. Дори Тай беше сън.

— Поряза ли се, миличка? — извикала съседката. — Да не си паднала?

— Нямаше никакво рибарско кошче — отвърнала Джуди. — Или „ножче“, но Инид бе сигурна, че е чула „кошче“. — И това съм го сънувала. — После с голяма неохота трябваше да признае на Фред, че след тези думи жена му се разридала. Плачела толкова безутешно, че дори кучето се разскимтяло.

Съседката извикала през прореза за последен път — искала разрешение да влезе, за да се увери лично, че всичко е наред.

— Махай се! — изкрещяла стопанката. И както плачела, изведнъж се разсмяла — този път гневно и някак налудничаво. — И ти си сън. Целият свят е сън. — След което проечал трясък и се посипали стъкла, сякаш някоя чаша или кана се разбила на пода. Или в стената. — Не извиках полиция, защото ми се стори, че е добре — обяснява Инид (Фред буквално се е залепил за телефонната слушалка и притиска с длан другото си ухо, опитвайки се да заглуши тракането на машинариите; той обича шумотевицата в гаража, но в момента има чувството, че се забива право в мозъка му като хромирани велосипедни спици). — Поне физически. Но Фред… май трябва да отскочиш до вас да провериш как е жена ти.

Всички странности на Джуди в последно време се изреждат в съзнанието на Фред с шеметна бързина. В ушите му отекват думите на Пат Скарда: „Хората казват «еди-кой си откачи», но… психическите нарушения предизвестяват появата си си с определени признаци…“

Той забеляза подобни признаци, нали?

Въпреки това не предприе нищо.

* * *

Паркира пред къщата автомобила си — практичен и функционален форд „Експлорър“ — тичешком изкачва стъпалата викайки името на жена си. Отговор няма. Дори след като прекрачва прага (трясва входната врата с такъв замах, че пиринченото капаче на прореза за пощата издрънчава), в къщата цари мъртвешка тишина. Климатикът работи и на Фред му е ужасно студено, което означава, че се е изпотил.

— Джуди? Джуд?

Отново няма отговор. Той се втурва в кухнята, където обикновено я заварва, ако през деня му се наложи да се върне за нещо.

Пустата стая е обляна в светлина. Масата и плотът са празни, домакинските електроуреди блестят, на сушилката за съдове са поставени две наскоро измити чаши за кафе, които отразяват слънчевите лъчи, сякаш намигат. И в ъгъла намига нещо — купчинка натрошени стъкла. Фред забелязва цветен мотив върху едно късче и се досеща, че това е вазата, която стоеше на прозореца.

— Джуди? — Усеща как кръвта пулсира в гърлото и слепоочията му.

Съпругата му не отговаря, но той чува, че е горе. Изведнъж Джуди запява:

— Люлка за мъниче… окачих на клон висок… и ветрецът, щом подухне…

Тази песничка му е добре позната, но вместо да се успокои, настръхва още повече. Джуди я пееше на Тайлър, като беше малък. Това е люлчината му песен. Не я е пяла от години.

Връща се при стълбището и едва сега забелязва какво е пропуснал одеве. Репродукцията на „Светът на Кристина“ от Андрю Уайът[14] е свалена от стената и подпряна на радиатора. Тапетът под кукичката е раздран на няколко места, отдолу се вижда гипсовата мазилка на стената. Фред буквално се разтреперва — знае, че това е дело на Джуди, макар че не го разбира интуитивно, дори не и чрез дедукция, а чрез усещане, условно наречно „телепатия на брачните двойки“.

Красивата мелодия се лее от горния етаж, съвършено точно и същевременно кухо:

— … залюлява моя син. Ала клонът, щом се счупи, люлката ще полети…

Фред прескача стъпалата по две наведнъж и вика жена си. В коридора на горния етаж цари страхотна бъркотия. Тук се помещаваше галерията с фотографии от общото им минало: Фред и Джуди пред „Мадисън Шус“ — блусклуб, който посещаваха, когато в „Чоклит Уочбанд“ нямаше нищо интересно; Фред и Джуди танцуват първия си танц на сватбеното тържество пред щастливите погледи на роднините; Джуди в болничното легло, изнурена, но усмихната, притиска до гърдите си вързопче, което всъщност е новороденият Тай; двамата в семейната ферма на семейство Маршал, която Джуди никак не обичаше; други снимки.

Свалила е повечето. Някои е захвърлила на земята — например тази с фермата. Подът е осеян с блещукащи стъкълца. Най-малко на пет места е разкъсала тапетите зад снимките. На мястото на онази в болницата почти не е останал тапет и стената е изцапана със засъхващи петна кръв.

— Джуди! Джуди!

Вратата на Тайлъровата стая е отворена. Фред хуква нагоре по стълбите и завива по коридора. Под мокасините му хрущят стъкла.

— … и ще падне на земята… заедно със моя син.

— Джуди! Джу…

Заковава се на прага, сякаш си е глътнал езика.

Стаята на Тай изглежда като след щателен обиск в детективски Филм. Чекмеджетата на бюрото му са извадени, съдържанието им е разхвърляно из цялата стая. Самото бюро е отместено от стената. Летните дрехи на малчугана са разпилени навсякъде — джинси, фланелки, бельо, бели хавлиени чорапи. През отворената врата на дрешника се виждат празни закачалки. Съпружеската телепатия подсказва на Фред, че жена му е извадила панталоните и ризите на Тай, за да се увери, че зад тях няма нищо. Сакото на единствения му костюм се е закачило накриво на вратата. Плакатите са свалени от стените — Марк Макгуайър е раздран на две. Тук тапетите не са пострадали с изключение на едно място, но то е същинска прелест. Там където висеше рекламният плакат с ирландския замък, стената е почти оголена, виждат се следи от кръв.

Джуди Маршал седи на леглото на сина си. Чаршафите и възглавницата са захвърлени на топка в ъгъла. Самото легло е отместено от стената. Джуди е навела глава. Лицето й не се вижда — косата й го скрива — но голите й крака със златист слънчев загар, които се подават изпод късите панталони, са обсипани с капки кръв.

Пъхнала е длани под коленете си и Фред много се радва че не се виждат. Иска му се максимално да отложи момента, в който ще види нараняванията. Сърцето му лудо блъска в гърдите, нервната му система буквално блокира от свръхдоза адреналин, а в устата си чувства вкус на обгорен фитил.

Съпругата му отново подхваща припева на песенчицата. Фред не издържа.

— Джуди, престани. — Прекосява „минното поле“, което снощи, като дойде да целуне Тай за лека нощ, представляваше сносно разтребена момчешка стая. — Стига, миличка, всичко е наред.

Цяло чудо е, че тя го послушва. Вдига глава и като вижда ужасения поглед в очите й, той остава без дъх. Плаши го не паниката. Погледът й е празен, сякаш нещо в душата й се е скъсало, а отдолу зее черна дупка.

— Тай го няма — простичко казва съпругата му. — Проверих зад всички снимки, навсякъде, където успях… бях сигурна, че е зад тази. Освен ако не е изчезнал завинаги, със сигурност е зад тази…

Сочи мястото, където доскоро висеше плакатът с ирландския замък — четири нокътя на лявата й ръка са частично или изцяло изкъртени. От тази гледка на Фред му призлява. Сякаш е топила пръстите си в червено мастило. „Де да беше така — мисли си нещастният съпруг. — Де да беше.“

— … но тя е чисто и просто картинка. Всички са просто картинки. Вече всичко ми е ясно. — Замлъква, след което се провиква: — Абала! Муншун! Абала-горг! Абала дун!

Езикът й се стрелва нагоре — изглежда невъзможно дълъг, като на картинка от комикс — и оставя влажно петно на носа и. Фред го вижда с очите си, но не може да повярва. Има чувството, че е попаднал във Филм на ужасите, който изведнъж се оказва реалност, и си блъска главата как да постъпи. Какво се прави, когато жената, която обичаш, откачи — най-малкото изгуби връзка с реалността? Как се справя човек с подобна ситуация?

Но той я обича, обича я безпределно още от първата седмица на запознанството им и нито за миг не е съжалявал за избора си; сега се оставя любовта да го води. Сяда до жена си и я прегръща. Сякаш цялото й същество трепери и бучи като трансформатор.

— Обичам те. — Собственият му глас го изненадва. Удивително с какво спокойствие може да излъчва човек, който е обезумял от недоумение и страх. — Много те обичам и всичко ще бъде наред.

Джуди вдига глава и в очите и проблесва нещо. Може би не точно разсъдък (макар че на Фред много да му се иска), но във всеки случай частично разбиране. Знае къде се намира и кой е с нея. Дори е благодарна. Но само след миг лицето й се сгърчва от непоносима мъка и тя се разридава. Самотните, немощни стонове направо го съсипват. Сърцето, съзнанието, нервите му не издържат.

— Тай го няма — прошепва тя. — Горг му хвърли око и абала го отвлече. Абала-дун! — Сълзите се стичат по страните й. Избърсва ги с длан и по страните й остават зловещи кървави следи.

Убеден е, че със сина им всичко е наред (днес не бе имал никакви предчувствия, като изключим оптимистичните прогнози за бъдещите продажби на новия култиватор „Хайлър“), но при вида на кървавите отпечатъци потръпва; истинската причина обаче се корени в думите й: „Тай го няма“. Фред е сигурен, че синът му е с другите момчета — снощи обясни, че цял ден щял да се „размотава“ с Рони, Ти Джей и не особено приятния Уекслър. Беше обещал, че ако не му се ходи с тях, ще се прибере право вкъщи. На пръв поглед покриват всички фронтове, но… майчината интуиция не бива да се пренебрегва. „Е, телевизионните предавания може би малко преувеличават.“ Вдига Джуди на ръце и за пореден път настръхва от ужас, защото открива колко е отслабнала. „Свалила е най-малко десет кила, откак я носих на ръце за последен път. Във всеки случай поне пет. Как е възможно да не съм забелязал?“ Но сам знае отговора. Изцяло е погълнат от работа, наистина, но упо-рито отказва да приеме, че нещо не е наред. На излизане от стаята (ръцете й уморено се сключват на врата му) заключава: „Е, вече се отърсих от това заблуждение.“ Наистина си вярва, въпреки сляпата увереност, че синът му е в пълна безопасност, Пристъпът на буйство е подминал спалнята, за Фред помещението е оазис на здравия разсъдък. Явно и Джуди го усеща, Въздъхва уморено и отпуска ръце. Езикът й отново се показва, но този път едва близва горната устна. Фред се навежда и настанява жена си на леглото. Тя вдига ръце и ги оглежда:

— Май съм се порязала… или съм се издраскала…

— Да. Ще донеса нещо да те превържа.

— Как е…

Сяда до нея. Главата й потъва в пухкавите възглавници и клепачите й натежават. Струва му се, че под удивлението се таи същата онази ужасяваща празнота. Надява се да греши.

— Не помниш ли? — пита внимателно.

— Не… Да не би да съм паднала?

Предпочита да не отговори. Способността му да мисли се възвръща, макар все още да не е в състояние да разсъждава съвсем пълноценно.

— Слънчице, какво е горг? Какво е абала? Човек ли е? — Не… зная… Тай…

— С Тай всичко е наред. — Не…

— Да — упорства Фред. Може би се обръща към двамата присъстващи в тази приятна, изискано обзаведена спалня. — Виж, съкровище, искам да лежиш тук. Отивам да донеса някои неща. — Тя бавно притваря очи. Може би ще заспи, но изведнъж клепачите й с мъка се повдигат. — Не мърдай оттук. Няма да ставаш и да се разхождаш. Изкарала си акъла на бедната Инид Първис за цяла година напред. Обещаваш ли да не мърдаш?

— Обещавам. — Клепачите й отново се спускат.

Фред влиза в банята, като наостря уши да следи какво става в спалнята. Джуди изглежда като поразена от гръм, но лудите са хитри; въпреки изумителната си способност да отрича реалността, Фред не може повече да се залъгва за психическото състояние на жена си. Пита се дали е луда. Луда за връзване. Най-вероятно не. Но със сигурност е извън релсите. „Временно“ — мислено подчертава, докато рови из аптечката.

Изважда шишенце с антибактериален разтвор „Мъркюрок-роум“ и внимателно преглежда по-сериозните лекарства на горното рафтче. Не са много. Грабва опаковката, сгушена в най-левия ъгъл. „Соната“, аптека „Френч Ландинг“, една капсула преди лягане, максимум четири последователни нощи, д-р Патрик Скарда, д. м. н.

В огледалото не се вижда цялото легло, но се отразява поне долният край… и единият крак на Джуди. Значи още лежи. Това е добре. Фред изважда една капсула соната и изсипва четките за зъби от чашата — няма намерение да слиза чак долу за чиста, не иска да оставя жена си сама. Налива вода от чешмата и се връща в спалнята, като носи лекарствата. Джуди лежи със затворени очи. Диша едва-едва — трябва да поставиш длан на гърдите й, за да се увериш, че наистина диша.

Фред съзерцава сънотворната таблетка, колебае се, най-сетне решава да събуди жена си и лекичко я разтърсва:

— Джуди! Джуд! Събуди се, съкровище. Само да глътнеш едно хапче.

Тя дори не промърморва и Фред се разколебава за приспивателното. В крайна сметка май няма да е необходимо. Обнадеждава се — съпругата му заспа непробудно, и то почти веднага. Сигурно напрежението се е събирало като отровен цирей, който се е пукнал, дълго събираната гной се е изляла и сега Джуди е омаломощена, но здрава. Нима е възможно? Кой знае, но със сигурност не се преструва, че спи. Всичките й неприятности започнаха с безсънието, което продължава да я мъчи. Най-тревожните симптоми се появиха едва преди няколко месеца, когато взе да си говори сама и да прави онова отвратително нещо с езика, но смущенията в съня започнаха през януари. Затова й предписаха сънотворното. Ала явно й се е събрало твърде много. Нима е твърде смело да се надява, че когато жена му се наспи, отново ще дойде на себе си? Че единствената причина за нервното разстройство е тревогата за сина й в това страшно лято на Рибаря, която я е извадила от равновесие? Кой знае… във всеки случай сега му е времето да помисли какво да предприеме оттук нататък и най-добре да използва тази възможност максимално. Но едно е безспорно: ако Тай е вкъщи, когато майка му се събуди, тя ще се почувства много по-добре. Значи най-належащият въпрос е как най-бързо да открие сина си.

Идва му наум да позвъни на майките на приятелите му. Това е лесно — телефонните им номера, изписани с четливия обратно наклонен почерк на Джуди, са закачени на хладилника До номерата на противопожарната служба, полицейското управление (включително личният телефон на Дейл — отдавнашен приятел на семейство Маршал) и спасителната служба. Бързо съобразява, че идеята е крайно неудачна: майката на Ъби е починала, а баща му е голям гадняр — срещали са се само веднъж, но на Фред му е достатъчно за цял живот. Не обича етикета „слабаци с нисък рейтинг“, който жена му прикача на някои хора (веднъж дори я попита: „А ти за каква се мислиш? За кралица на аристократичната досада?“), но за Пит Уекслър епитетът е напълно удачен. Той не знае къде са момчетата и въобще не му дреме.

Госпожа Мецгър и госпожа Реникър може би са по-запознати, но вероятността е твърде малка — и Фред е бил хлапак в лятна ваканция, когато целият свят ти принадлежи и те очакват поне две хиляди интересни места, които на всяка цена трябва да разгледаш. Възможно е момчетата да са у семейство Мецгър или у семейство Реникър (вече е почти време за обяд), но шансът е толкова малък, че не си струва да притеснява двете жени. Ще си изкарат акъла и веднага ще започнат да си мислят за убиеца — това е сто процента сигурно, както че Господ е създал малки рибки… и Рибари, за да ги ловят.

Отново присяда до жена си и за пръв път го жегва съмнение, дали синът му наистина е в безопасност, но бързо го пропъжда. Не е моментът да се, поддава на паниката. Не бива да забравя, че психическите проблеми на жена му и безопасността на сина им не са свързани — освен в болните й фантазии. За да й докаже, че страховете й са съвършено безпочвени, трябва да прибере Тай цял и невредим и да й го представи във възможно най-приличен вид.

Поглежда часовника — вече е единайсет и четвърт. „Как лети времето, когато ти е гот“ — помисля си ни в клин, ни в ръкав, В този миг Джуди прохърква лекичко. Звукът е съвсем тих и деликатен, но Фред подскача стреснато. Как се изплаши, като я видя в стаята на Тай! Още го е страх.

Ами ако Тай и приятелите му се отбият да обядват тук? Джуди казва, че идват често, защото у семейство Мецгър няма кой знае какво за ядене, а госпожа Реникър вечно ги храни с „буламач“, както обичат да се изразяват те — тайнствено ястие, състоящо се от макарони и сивкаво месо. Джуди ги гощава с любимите им лакомства — супа „Камбъл“ и сандвичи с пушена наденица. Но Тай има достатъчно пари да почерпи цялата компания в „Макдоналдс“ в малкия търговски център северно от центъра на града или да ги заведе в крайпътния ресторант на Съни — долнопробна старомодна закусвалня. Тай обича да черпи. Той е щедро момче.

— Ще изчакам до обяд. — Неусетно започва да разсъждава на глас. Но Джуди спи непробудно. — После…

После какво? Кой знае.

Слиза долу, включва кафемашината и се обажда в службата си. Моли Айна да предаде на Тед Голдс, че му се налага да отсъства до края на деня — Джуди е болна. Пипнала е грип. Повръща, много е зле. Изрежда посетителите, които очаква днес и я моли да ги прехвърли на Ото Айсман. Той ще се справи без грешка.

Докато разговаря със секретарката, му хрумва една идея; като приключва разговора, звъни у семейство Мецгър и семейство Реникър. У Мецгър се включва телефонен секретар, но Фред не оставя съобщение. Елен Реникър обаче вдига на второто позвъняване. С уверен, жизнерадостен тон — удава му се съвсем естествено, нали е дяволски талантлив продавач — я моли да предаде на Тай да се обади вкъщи, ако момчетата се отбият да обядват у тях. Намеква, че има да му казва нещо хубаво. Елън обещава непременно да му предаде, но се съмнява, че ще дойдат, защото сутринта Ти Джей имал пет-шест долара, които нямал търпение да прахоса, тъй че не го очаквала до вечерта, Фред се качва в спалнята да нагледа Джуди. Не е мръднала, което вероятно е добър знак.

Не. В цялата тази история няма нищо хубаво. Вместо да се успокои — в известен смисъл ситуацията се нормализира — тревогата му се усилва. Повтаря си, че Тай е с приятелите си, но вече не си вярва. Започва да го дострашава сам в смълчаната слънчева къща. Дава си сметка, че Джуди не е единствената причина да иска Тай да се върне жив и здрав. Къде са се дянали проклетите хлапета? Няма ли някое място…

Има, разбира се. Закусвалнята, откъдето си купуват карти за „Маджик“ — онази глупава, непонятна игра, която толкова обичат.

Фред Маршал изтичва на долния етаж, изважда телефонния указател, издирва номера на „Севън-Илевън“ и се обажда в закусвалнята. И той като повечето жители на Френч Ландинг си купува оттам дреболии почти всеки ден — ту сода, ту кутия портокалов сок, и веднага разпознава акцента на индиеца от дневната смяна. Веднага се досеща за името му — Раджан Пател. Умението да запомняш колкото се може повече имена е стар продавачески трик. В случая действа много успешно. Служителят веднага става отзивчив. За съжаление не може особено да му помогне, през ресторанта минават много момчета. Купуват си карти за „Маджик“, с покемончета[15] и с бейзболни отбори. Някои си ги разменят пред магазина. Днес наистина идвали трима велосипедисти. Купили си карти и фрапе „Слърпи“, после спорили пред входа. (Раджан Пател не споменава за псувните, макар че е запомнил хлапетата именно заради грубия им език.) Постояли малко и си тръгнали.

Дори не помни кога си е налял кафе. Безпокойството отново обвива съзнанието му в сребристите си паяжини. Три момчета. Три.

„Това нищо не означава, и ти го знаеш много добре.“ Знае го, но същевременно нищо не знае. Не може да повярва, че като грипен вирус е прихванал тревогата на Джуди. Това е… как да го наречем… паника заради самата паника.

Моли Пател да опише трите момчета, но не се изненадва особено, че служителят не ги помни добре. Едното му се сторило позакръглено, но не е много сигурен.

— Съжалявам, господине, оттук минават толкова деца. Фред го разбира напълно. Но това изобщо не разсейва тревогите му.

Три момчета. Не четири, а три.

Идва време за обяд, но не чувства глад. В слънчевата къща отново се възцарява призрачна тишина. Тревогата продължава да тъче своите паяжини.

Не четири, а три.

Ако е била компанията на Тай, пълното момче е било Ъби Уекслър. Въпросът е кои са били другите двама. Кой е липсвал? Кой е имал неблагоразумието да се отдели от останалите?

Тай го няма. Горг му хвърли око и абала го отвлече.

Налудничави брътвежи, няма съмнение… но го побиват тръпки. Трясва на масата чашата с кафето. Ето с какво ще се захване — ще събере парчетата от вазата. Това е следващата стъпка, няма съмнение.

Един вътрешен глас му нашепва, че истинската стъпка, логичната стъпка е друга, но той моментално го пропъжда. Сигурен е, че напоследък полицаите са затрупани с обаждания от паникьосани родители, които от един час не знаят къде са децата им. Последния път Дейл Гилбъртсън му се видя много унил и загрижен. Фред не иска да бъде част от проблема, а да помогне за разрешаването му. И все пак…

Не четири, а три.

Грабва метлата и лопатата от килера до пералното помещение и се захваща за работа. Като свършва, отново наглежда Джуди, която продължава да спи като заклана, и се заема със стаята на Тай. Синът му много ще се разстрои, ако я завари в този вид. Ще си каже, че проблемът е далеч по-сериозен от това в детското меню да липсва кока-кола.

„Не си прави труда — нашепва вътрешният глас. — Той повече няма да види стаята си. Не само довечера, а никога. Тай го няма. Горг му хвърли око и абала го отвлече.“

— Престани веднага! — заповядва си Фред. — Държиш се като бабичка.

Но къщата е твърде празна, твърде притихнала и Фред Маршал се страхува.

* * *

Не очакваше подреждането да му отнеме толкова време — жена му е успяла да извърши истински погром. Как е възможно такава дребна жена да притежава толкова сила? Или това е силата на лудостта. Може би, но Джуди не се нуждае от силата на лудостта. И без друго науми ли си нещо, няма спиране.

За два часа от хаоса не остава и следа, с изключение на разкъсания тапет на мястото на плаката с ирландския замък. Фред сяда на оправеното легло и установява, че голата замазка го дразни все повече и повече и му прилича на счупена кост, безочливо щръкнала през разкъсаната кожа. Изми кръвта, но не можа да заличи следите от нокти.

„Ами! Разбира се, че мога. Мога, и още как.“

За целта ще му послужи махагоновият скрин, наследен от далечна роднина на Джуди. Трудно е по силите на сам човек да го помести, но в настоящата ситуация Фред няма нищо против да се понапъне. Измества го върху парче от килим, за да не повреди пода, и го избутва до стената. Закрива оголеното почти изцяло. Вече се чувства много по-добре. Някак… по-смислено. Тай не се върна за обяд, но всъщност не го и очакваха. Най-късно до четири ще е у дома. Ще се прибере за вечеря. Сто процента.

Връща се в спалнята, разтривайки кръста си. Джуди изобщо не е помръднала, той изтръпва от страх и отново поставя длан на гърдите й. Установява, че дишането й е равномерно. Виж, това е добър признак. Изтяга се до нея и посяга да разхлаби вратовръзката си, но напипва разкопчаната си яка и го досмешава. Сакото и вратовръзката останаха в службата. Е, днес е малко налудничав ден. Но засега се чувства добре — приятно е Да се изтегне в прохладната стая, да облекчи болката в гърба. Доста се поозори с този скрин, но е доволен, че го премести. Със сигурност няма да може да заспи — твърде е разстроен. Пък и никога не си е падал по следобедните дремки.

Потънал в подобни размисли, се унася. До него Джуди шепне насън. Горг… Абала… Пурпурният крал. И някакво женско име. Името е Софи.

[1] Акробатичен джаз танц, разновидност на суинга, популярен през 30-те, 40-те и 50-те години. — Б.пр. ↑

[2] Вид енергичен джитърбъг по двойки. — Б.пр. ↑

[3] Популярен хит от 40-те години. — Б.пр. ↑

[4] Луксозен джазклуб на 42-ра улица и Ленъкс Авеню в Ню Йорк, където се събирали гангстери и известни личности. Името е алюзия към изисканата атмосфера на плантаторския юг, затова били подбирани единствено чернокожи изпълнители. Там започват кариерата си величия като Бинг Кросби, Дюк Елингтън, Каб Калъуей. — Б.пр. ↑

[5] „Верни приятелю“ — популярна реплика от сериала „Самотният рейнджър от Фран Страйкър“, традиционно свързвана с индианските диалекти. — Б.пр. ↑

[6] Герои от детски комикс от 50-те години, обновен през 90-те от Рай и Брад Джилкрайст. — Б.пр. ↑

[7] Американски популярен телевизионен минисериал, вълшебна приказка. — Б.пр. ↑

[8] Колективна игра, в която чрез размяна се събират серии тематични карти. — Б.пр. ↑

[9] Жарг. хомосексуален (англ.). — Б.пр. ↑

[10] Робърт Кръм, роден 1943 г., американски автор на „ъндърграунд“ комикси. — Б.пр. ↑

[11] Вид джазова музика и танц с тропане на крака. — Б.пр. ↑

[12] Бенджамин Дейвид Гудман (1909–1986), „Кралят на суинга“ — американски кларнетист, чийто оркестър, създаден през 1934 г., се счита за основоположник на стила „суинг“ в джаза. — Б.пр. ↑

[13] Американски писател (1909–1971) от Сок Сити, щата Уисконся. Б.пр. ↑

[14] Най-известната картина (1948) на американския художник (роден 1917). — Б.пр. ↑

[15] Фантазии същества от реклама на видеоиграта „Геймбой“. — Б.пр. ↑

Глава 6

В СТАЯТА НА ДЕЖУРНИТЕ в полицейския участък на Френч Ландинг телефонът иззвънява. Боби Дюлак тъкмо вади от носа си полезни изкопаеми. Размазва последната „находка“ върху подметката на обувката си и вдига слушалката.

— Альо, полицейско управление, Дюлак на телефона, с какво мога да ви помогна?

— Здрасти, Боби. Обажда се Дани Чита.

Жегва го безпокойство. Дани Чита е един от четиринайсетте редовни служители към РМП. В момента е на смяна, а съгласно правилника дежурните служители поддържат радиовръзка с участъка — нали затова сарадмомоторизиран патрул. Изключения се допускат единствено във връзка с Рибаря. Дейл е упълномощил служителите да използват служебните номера само ако преценят, че са попаднали на следи от убиеца. Твърде много хора слухтят, един от които несъмнено е Уендъл „Скапаняка“ Грийн.

— Какво има, Дани?

— Възможно е да не е важно, но може и да се окаже доста неприятно. В багажника на колата ми има велосипед и маратонка. Намерих ги на Куин Стрийт. Близо до старческия дом.

Боби грабва бележник и започва да си записва. Безпокойството му бързо нараства.

— Един изоставен велосипед не е особено тревожна новина — продължава Дани. — Беше подпрян на стойката насред тротоара, но като прибавим маратонката…

— Да, да, разбирам какво имаш предвид, Дани, но не е трябвало да докосваш предметите, които могат да се окажат веществени доказателства за убийство. — „Господи, дано не съм прав — мислено се моли Боби. — Моля те, Господи, дано не е поредната жертва.“

Майката на Ърма Френо току-що беше при Дейл и макар да нямаше крясъци и писъци, излезе от кабинета му разплакана, с вид на самата смърт. Още не са сигурни дали дъщеря й е третата жертва на Рибаря, но…

— Боби, нямах избор. Сам съм, а не исках да разгласявам новината по радиото, затова трябваше да потърся телефон. Ако бях оставил велосипеда на улицата, друг щеше да го види. И не дай Боже, да го свие. От скъпите е, марка „Шуин“, с три скорости. Държа да ти кажа, че със сигурност е по-хубав от колелото на сина ми.

— Откъде се обаждаш?

— От „Севън-Илевън“ на магистрала № 35, горе на хълма, Отбелязах с тебешир местоположението на велосипеда и на маратонката. Използвах ръкавици, а обувката поставих в плик за веществени доказателства. — Дани говори все по-тревожно. Боби знае какво му е и искрено му съчувства за тежките решения, които трябва да взима. Да си сам на смяна е адски гадно, но Френч Ландинг вече поддържа максималния брой редови по-лицаи и помощни части, които позволява общинският бюджет. Освен ако историята с Рибаря излезе извън всякакъв контрол — тогава градските старейшини все ще намерят някоя скрита резерва за допълнително финансиране.

„А може би вече е извън всякакъв контрол“ — мрачно разсъждава Боби.

— Добре, Дани. Разбирам. Добре — заключва и мислено допълва: „Обаче не гарантирам дали Дейл ще те разбере.“ Чита снишава глас:

— Виж какво, не е нужно да се знае, че съм нарушил реда за обработка на веществения материал. Нали разбираш, ако въпросът въобще се повдигне. Примерно в съда.

— Това ще каже Дейл. — О, Господи! Възниква друг проблем. Всички обаждания на този номер автоматично се записват. Боби решава, че днес следобед апаратурата е била повредена, което важи с обратна сила до два часа.

— И знаеш ли какво? Знаеш ли каква беше основното ми съображение да го прибера? Не исках хората да го видят. Един изоставен велосипед насред улицата говори сам за себе си и не е нужно да си Шерлок Холмс, за да си направиш определени заключения. А хората вече са на ръба на паниката, особено след съвършено безотговорната статия в днешния вестник. По тази причина не исках да звъня от пансиона на Макстън.

— Виж, ще прехвърля разговора на Дейл.

— Ох! — умърлушено възкликва дежурният.

* * *

В кабинета на Дейл Гилбъртсън виси табло, което почти не се вижда от уголемените снимки на Ейми Сейнт Пиер и Джони Ъркнам, закачени на него. Дейл се опасява, че скоро до тях ще се нареди трета — тази на Ърма Френо. Седи на бюрото под снимките и пуши от дългите цигари „Марлборо“. Включил е вентилатора с надеждата да прогони дима. Сара ще го убие, ако разбере, че пак е пропушил, но за Бога — трябва да се хване за нещо.

Разговорът с Танси Френо беше кратък и му подейства като изкупление на греховете. Танси е закоравяла пияница — редовно виси в бар „Санд“ — така вонеше на бренди с кафе, сякаш миризмата се излъчваше от порите й (още едно оправдание да включи вентилатора). Беше полупияна, но Дейл нямаше нищо против. Поне беше спокойна. Очите й бяха съвършено безизразни — разреденото с кафе бренди не придава блясък на погледа — но поне беше кротка. За най-голям ужас на полицейския началник посетителката си тръгна с думите:

— Благодаря ви, че ми помогнахте, сър.

Бившият съпруг на Танси — бащата на Ърма — живее в другия край на щата в Грийн Бей („Грийн Бей е град на сатаната“ — кой знае защо обичаше да казва бащата на Дейл) и работи в автомобилен сервиз, а Танси твърди, че притежавал няколко бара със странни имена като „Вратарско поле“ и „Аутлиния“. Досега имаше основания — най-малкото надежди — да се смята, че Ричард „Гнезденцето“ Френо е отвлякъл дъщеря си. Днес по електронната поща получиха съобщение от полицейския участък в Грийн Бей, което сложи край на подобни очаквания. Гнезденцето живеел с някаква жена, която имала две деца от предишни връзки, освен това бил в затвора в деня на изчезването на Ърма. Още не са намерили труп, пък и Танси не е получила писмо от Рибаря, но…

Вратата се отваря и Боби Дюлак надниква в кабинета. Началникът смачква фаса в кошчето за смет, като в бързината си опарва пръстите:

— Да му се не види, Боби, не знаеш ли, че е редно първо да почукаш?

— Извинявай, шефе. — Младежът сякаш не забелязва дима, който се вие над кошчето. — Дани Чита е на телефона. Най-добре да говориш с него.

— Какво има? — пита, но вече знае. Иначе защо Чита ще звъни по телефона?!

Боби повтаря без капка съчувствие:

— Най-добре да говориш с него.

* * *

Колата, изпратена да докара Хенри Лейдън, пристигна в пансиона за възрастни граждани „Макстънс“ в три и трийсет — деветдесет минути преди началото на танците в чест на Празника на ягодите! Замисълът е пансионерите да огладнеят, докато се подвизават на дансинга, и вечерята в подходящо украсената за целта трапезария да се състои в тържествено късния час седем и трийсет (което е доста късно за режима в „Макстънс“). Ще бъде поднесено и вино на онези, на които им понася.

Ребека Вилас мобилизира вечно негодуващия Пит Уекслър да пренася партакешите на дисководещия (когото мислено нарича „слепия плочар“). Въпросните партакеши се състоят от две тонколони (много обемисти), грамофон (лек, но зверски неудобен за пренасяне), усилвател (адски тежък), най-разнообразни жици (омотани на кълбо, но това си е негов проблем) и четири кутии истински грамофонни плочи, от онези, дето са били на мода преди сто години. Пит подозира, че слепият плочар дори не е чувал за съществуването на компактдискове.

Освен техниката диджеят си носи калъф-гардероб. Пит вече е надзърнал вътре и знае, че съдържа бял костюм.

— Окачете го там, моля — заявява Хенри и безпогрешно сочи към килера, който му е предоставен за гримьорна.

— Добре. А може ли да ви питам какво има вътре, ако нямате нищо против?

Хенри се усмихва. Отлично знае, че Пит вече е проверил. Чу характерния звучен дует от прошумоляването на найлоновия плик и разкопчаването на ципа, което подсказва, че някой отваря походния гардероб откъм горния край.

— В този калъф, приятелю, е прибран Симфоничния Стан, спец по големите бигбенди, който чака да го надяна и да му вдъхна живот.

— А-ха, разбирам — отвръща Пит, но не може да разбере дали е получил отговор на въпроса си. Тия плочи обаче са тежки колкото самия усилвател. Някой трябва да открехне тоя плочар за съществуването на сидитата — огромна крачка в развитието на техниката.

— Щом вие ме питате, може ли и аз да ви задам един въпрос?

— На ваше разположение съм.

— Днес следобед в „Макстънс“ явно са идвали полицаи. Вече са си тръгнали, но бяха тук, като пристигнах. Какво се е случило? Надявам се, че не е извършена кражба или нападение.

Пит се вкаменява под една огромна картонена ягода и се взира в Хенри с искрено удивление, което сякаш придобива осезаема физическа форма.

— Как разбрахте, че ченгетата са били тук?

Хенри допира пръст до носа си, накланя глава и отвръща с дрезгав, заговорнически шепот:

— Замириса ми на синьо.

Крайно озадачен, Пит се чуди дали да иска допълнителни разяснения, но се отказва. Вместо това поема към килера-гримьорна и заявява:

— Правят се на ударени, но мисля, че търсят поредното изчезнало дете.

Любопитството на Хенри се изпарява на мига:

— Господи Боже мой!

— Изтърсиха се изневиделица и се ометоха много бързо. Тук нямаме деца, господин… ъ-ъ… Лейдън?

— Лейдън — потвърждава Хенри.

— Попадне ли хлапе тук, ще изпъква като роза сред отровен бръшлян, ако разбирате какво искам да кажа.

Хенри не намира никаква прилика между възрастните хора и бръшляна, но схваща мисълта на господин Уекслър.

— Кое ги кара да мислят, че…

— Абе, някой намерил нещо на тротоара. — Пит сочи през прозореца, но изведнъж се сеща, че слепецът не вижда. „Еба си, батко“ — както би казал Ъби. Отпуска ръка. — Ако е отвлечено дете, очевидно някой е минал с кола и го е грабнал. Тук със сигурност нямаме похитители на деца, повярвайте ми. — Досмешава го само при мисълта, че някой мухлясал старец от „Макстънс“ може да отвлече дете, достатъчно голямо да кара велосипед. Та то спокойно би могло да го прекърши на коляното си като суха вейка!

— Не — сериозно се съгласява Хенри, — това едва ли е възможно.

— Изкрайват нещата, ако питате мен. — После допълва: — Тая дума аз съм си я измислил.

Хенри се усмихва възпитано, мислено отбелязвайки, че за някои хора Алцхаймеровата болест всъщност води до подобрение на умствените способности.

— Господин Уекслър, искам да ви помоля, като окачвате костюма, да го тръснете, за да се избегне инципиентното образуване на гънки.

— Добре. Да го извадя ли от плика?

— Не, благодаря. Не е необходимо.

Пит влиза в килера, леко тръсва калъфа с костюма и го окачва. „Инципиентно“ — това пък какво означава? В „Макстънс“ разполагат с жалко подобие на библиотека — по-късно ще провери в речника значението на думата. В „Ридърс Дайджест“ пише, че инвестициите в речников запас се изплащат, но Пит се съмнява, че богатият речник би му послужил в настоящата работа.

Като се връща в салона, заварва слепия плочар — господин Лейдън, Симфоничния Стан, или както там се казва — да разплита жиците с обезпокояваща бързина и точност.

* * *

Горкият Фред Маршал сънува ужасен кошмар. Знае, че сънува, но от това не му става по-леко. Двамата с Джуди са в гребна лодка. Жена му седи на кърмата. Ловят риба. Той лови риба — Джуди просто стиска въдицата. Лицето й е съвършено безизразно. Бледа е като мъртвец и се взира в една точка. Фред всячески се мъчи да я заговори и разиграва какви ли не словесни гамбити, но без резултат. Ако трябва да подберем метафора, сравнително подходяща за ситуацията — изплюва всяка стръв. Фред проследява празния й поглед, прикован в рибарското кошче на пода на лодката. През едрата ракитова плетка се процеждат едри капки кръв.

— Това е рибя кръв, няма страшно — мъчи се да я убеди, но тя не отговаря. Всъщност и Фред не е толкова уверен в думите си. Тъкмо се кани за всеки случай да надникне в кошчето, когато въдицата подскача в ръцете му — добре, че има такива бързи рефлекси, иначе щеше да я изпусне във водата. Ама какво па рче се е хванало, а!

С огромни усилия навива макарата сантиметър по сантиметър. Най-сетне изважда рибата над водата, но изведнъж установява, че няма мрежа. „По дяволите — мисли си гневно, — да става каквото ще.“ Дръпва въдицата с все сила, едва ли не предизвиквайки кордата да се скъса; рибата — пъстърва с нечувани и невиждани размери — буквално излита от водата, описва във въздуха широка сребриста дъга, приземява на дъното на лодката (точно до ракитовото кошче) и се мята като обезумяла. Изведнъж започва да хрипти и да се дави. Фред не е виждал пъстърва, която издава подобни звуци. Навежда се и с ужас открива, че тя има човешко лице — лицето на Тай. Синът му някак си се е превърнал в рибешки върколак и умира на дъното на лодката. От задушаване. Фред се хвърля да спасява рибата, опитвайки се да я освободи от кукичката и да я хвърли обратно във водата, докато не е станало късно, но гъргорещото създание се изплъзва, покривайки ръцете му с лъскави лепкави люспи. И без друго ще е много трудно да извади кукичката. Риба-Тай я е глътнала цялата и контрата стърчи от хрилете й тъкмо под неясната граница, където човешкото лице постепенно преминава в рибешки люспи. Сподавеното хриптене става все по-силно, по-дрезгаво, по-ужасно…

* * *

Фред сяда в леглото със сподавен вик, сякаш сам той се задушава. Изгубил е представа за време и място — попаднал е във водовъртежа на всеобщия упадък, ако можем така да се изразим — но скоро разпознава очертанията на собствената си спалня в собствената си къща.

Светлината е отслабнала, защото слънцето се е изместило от другата страна на къщата. „За Бога, колко ли съм спал? Как можах да…“

На всичкото отгоре ужасното задавено хъркане от съня го е последвало наяве. Чува го съвсем ясно. Толкова е… шумно. Ще събуди Джуди, ще я изплаши…

Но Джуди вече не е в леглото.

— Джуд? Джуди?

Жена му седи в ъгъла. Кокори се насреща му съвършено безизразно, досущ като в съня. От устата й като изкуствено цвете стърчи смачкана хартия. Гърлото й е гротескно издуто като препечена наденичка, която така се е зачервила, че кожичката й всеки миг ще се пукне.

„Пак е яла хартия — казва си Фред. — Господи, ще вземе да се задуши.“

Изтъркулва се от леглото и едва не пада на пода, приземявайки се на колене, сякаш изпълнява гимнастически номер. Посяга към жена си. Слава Богу, тя поне не се опитва да се изплъзне. Едва ли не бере душа, но очите й са съвършено безизразни. Приличат на две огромни нули.

Фред измъква смачканата хартия от устата й. Отзад се вижда втора топка. Пъхва ръка между зъбите на жена си (като мислено я моли: „Не ме хапи, Джуди, моля те, не ме хапи!“), подхваща хартията с два пръста и я измъква. В гърлото й е натикана трета топка. Вади и нея. Макар да е смачкана, думите „СТРАХОТНА ИДЕЯ“ ясно личат; ето какво е погълнала — листове от бележника, който Тай й подари за рождения й ден.

Тя продължава да се дави, лицето й вече придобива оловносив оттенък.

Фред я сграбчва над лактите и я изправя на крака. Тя става без усилие, но щом я пуска, коленете й се подгъват и отново полита като Парцалената Ана[1]. И продължава да хрипти. Гърлото й…

— Помогни ми, Джуди! Помогни ми, идиотка такава!

Не се усеща какви ги говори. Дръпва я с все сила, както въдицата в странния сън одеве — и я завърта като балерина, докато гърбът й се озовава до гърдите му. Сграбчва я в мечешка прегръдка и плътно я притиска към себе си — поза, която щеше да му се стори сексуална, ако жена му не се задушаваше в ръцете му.

Вирва палец като стопаджия, забива го в корема и на три сантиметра и половина над пъпа и рязко го вкарва навътре и нагоре, същевременно изричайки магическата дума „Хаймлик“. Вълшебството става. Стомашната струя, съдържаща единствено жлъчна течност — през последните дванайсет часа Джуди е приела едва три чаши кафе и кифличка с червени боровинки — изстрелва от гърлото й още две топки хартия.

Тя шумно поема въздух, започва да кашля, дишането й леко се нормализира.

Фред я слага на леглото… изпуска я на леглото. Кръстът му пулсира от болка; нищо чудно — първо скринът на Тай, сега Джуди.

— Абе, ти какво си мислиш? — крещи. — Какво си въобразяваш, че ще постигнеш?

Улавя се, че е замахнал да я удари през лицето. В известен смисъл иска да я удари. Обича я, но тъкмо в този миг в любовта се примесва искрена омраза. Откакто са женени, си е представял какви ли не ужаси — Джуди се разболява от рак, Джуди се парализира вследствие на злополука, Джуди се влюбва в друг и иска развод — но никога не си е представял, че Джуди ще се предаде без бой — а поведението й означава именно това.

— Какво си въобразяваш, че правиш?!

Гледа го без страх… и с пълно безразличие. Очите й са безжизнени. Той отпуска ръка и си казва: „Трябва да се спра, преди да те ударя. Може и да ме е яд на теб, адски ме е яд на теб, но ще спра, преди да те ударя.“

Джуди се захлупва по лице, а косата й като слънчева корона се разпилява върху завивките. — Джуди?

Не реагира. Просто лежи.

Съпругата му се е опитвала да се самоубие. Изпъстрена е с разкривени драскулици. Горг, абала, илилий, Муншун, бас, лъм, опопанакс — тези думи са му непознати. Други — влачат, нищожество, черен, червен, Чикаго и Тай — са му известни, но извън този контекст. В лявото поле на листа с печатни букви е изписано: „АКО ПРИНЦ АЛБЪРТ Е ЗАКЛЕЩЕН В БЕЗИЗХОДИЦА, КАК ЩЕ ГО ИЗВАДИТЕ?“ Дясното е запълнено с букви, сякаш изписани от телекс, настроен на режим „повторение“: ЧЕРЕН ДОМ ПУРПУРЕН КРАЛ ЧЕРЕН ДОМ ПУРПУРЕН КРАЛ ЧЕРЕН…

„Не се прави и ти на луд и не си губи времето да търсиш смисъл в тези идиотщини — упреква се мислено. — Нямаш време за губене…“

Време.

Поглежда часовника на нощното шкафче и не може да по-вярва на очите си — часът е 4:17. Нима е възможно?! Сверява с ръчния си часовник, но очевидно наистина минава четири часът.

Съзнавайки пълното безсмислие на постъпката си — ако синът му се е върнал, несъмнено щеше го чуе, колкото и дълбоко да е спал — нервно изтичва до вратата и закрещява:

— Тай! Тук ли си, Тай? ТАЙЛЪР!

Докато чака да се увери, че отговор няма да последва, осъзнава, че целият му живот се е променил може би завинаги. Казват, че се случвало — ставало за секунди, буквално докато се обърнеш — но на човек му е трудно да повярва. Но ето че идва един прекрасен миг, в който вятърът на промяната преобръща всичко.

Дали да надзърне в стаята му? Да провери? Да се увери?

Фред отлично знае, че Тай не е тук, но все пак решава да провери. Стаята е празна, както и очакваше. Разместеният скрин й придава странно разкривен, някак злокобен вид.

„Джуди. Заряза я сама, идиот такъв. Сигурно вече се е натъпкала с нови хартии — лудите са много лукави…“

Втурва се в спалнята и облекчено въздъхва, като заварва жена си, както я остави — захлупила лице върху завивките, с разпилени коси. Изведнъж си дава сметка, че тревогата за побърканата му жена отстъпва по важност пред страха за изчезналия му син.

„Най-късно до четири ще е у дома… сто процента.“ Четири часът мина и отмина. Духна силен вятър и стоте процента се разхвърчаха на всички страни. Фред отмества крака на жена си и се настанява на леглото. Вдига телефона и избира някакъв номер. Той е съвсем прост — съдържа едва три цифри.

— Альо, полицейско управление, Дюлак на телефона, спешна помощ ли ви трябва?

— Полицай Дюлак, обажда се Фред Маршал. Искам да говоря с Дейл, ако е в участъка. — Почти е сигурен, че не си е тръгнал. Дейл работи до късно, особено откакто…

Бързо прогонва края на изречението, но в съзнанието му сякаш вилнее хала. — Вижте, господин Маршал, той е тук, но в момента провежда една среща и не е удобно… — Свържете ме.

— Извинете, като че ли не ме разбрахте. Има посетители от щатската полиция и ФБР. Не може ли да оставите съ…

Фред затваря очи. Колко интересно се заформи, а? Звъни на номера за спешна помощ 911, но оня кретен като че ли вече не помни този факт. Защо? Защото се обажда неговият стар познайник Фред Маршал, от когото си купи сенокосачка по-миналата година. Господин Маршал сигурно е избрал 911, защото го е домързяло да провери служебния номер. Понеже познатите на Боби не могат да изпадат в истинска беда.

Фред смътно си спомня, че тази сутрин и той самият бе на подобо мнение — но онзи бе съвършено друг Маршал, който не допускаше, че Рибаря ще докопа собствения му син. В никакъв случай не и собствения му син.

Тай го няма. Горг му хвърли око и абала го отвлече.

— Ало? Господин Маршал? Фред? Още ли сте…

— Вижте какво. — Не отваря очи. В „Голтсис“ отдавна щяха да са минали на „ти“, само дето в момента магазинът му се струва толкова далечен, сякаш се намира на друга планета — планетата Абала в Слънчевата система Опопанакас. — Моля ви да ме слушате внимателно. Ако трябва, си записвайте. Жена ми полудя, а синът ми е изчезнал. Проумявате ли какво ви казвам? Жена — луда, син — изчезнал. Свържете ме с началника!

Но Боби Дюлак не изпълнява нареждането. Стигнал е до важно умозаключение. Един по-деликатен детектив (като Джак Сойер в младите си години например) би го запазил за себе си, но Боби не може. Току-що е ударил десетката.

— Господин Маршал? Фред? Синът ви има велосипед марка „Шуин“, нали? С три скорости, червен, с новичка табелка за номер с надпис… ъ-ъ… „БИГ МАК?“

Фред не е в състояние да отговори. В продължение на няколко безкрайни ужасни мига не може да диша. Мислите му се завихрят в ураган.

Горг му хвърли око… абала го отвлече. Най-сетне, когато вече е на път едва ли не да се задуши, гърдите му сякаш се отключват и от гърлото му изригва оглушителен рев:

— СВЪРЖИ МЕ С ПОЛИЦЕЙСКИЯ НАЧАЛНИК ГИЛБЪРТСЪН! НА СЕКУНДАТА, КОПЕЛДАК ТАКЪВ!

Крясъкът въобще не смущава жената, просната по очи на леглото. Линията прещраква. Фред чака. Не отнема дълго, но в това време пред очите му се изреждат раздраният тапет в стаята на сина му, издутото гърло на обезумялата му жена, кръвта която струи от ракитовия кош в съня му. Кръстът му вече агонизира от болка, но Фред я приема с благодарност. Действа му успокояващо — като телеграма от нормалния свят.

Най-сетне чува гласа на Дейл, който го пита какво се е случило, и заридава.

[1] Парцалената Ана и Парцаленият Анди — герои от книги, коми др., създадени от Джони Груел (1880–1938). — Б.пр. ↑

Глава 7

ЕДИН ГОСПОД ЗНАЕ откъде се е сдобил Хенри Лейдън с този зашеметяващ костюм — за жалост ние сме в пълно неведение. Може би от магазин за маскарадни костюми? Не, дрехата е твърде елегантна, личи си, че не е имитация, а оригинал. Но що за оригинал е това?! Широките ревери на фрака завършват три сантиметра под кръста, раздвоените пешове се спускат почти до долния ръб на колосаните широки панталони, чийто колан сякаш продължава нагоре под снежнобялата двуредна жилетка и стига едва ли не до гърдите. Хенри е с бели лачени чепици и бели кожени гети със ситни копченца, закопчани догоре; под високата твърда яка на ризата на съвършен възел е завързана широка бяла сатенена папийонка. Той излъчва старомодна дипломатическа изтънченост, хармонично съчетана с небрежна елегантност, но фракът и снежнобялата жилетка му придават онзи величествен разкош, характерен за музикантите и изпълнителите от афро-американски произход.

Ребека съпровожда Хенри до салона, а вечно недоволният Пит Уекслър ги следва, бутайки ръчна количка, натоварена с кашони с плочи; фантастичният костюм навява на младата дама смътен спомен за Дюк Елингтън в черно-бял Филм от миналото… или май беше Каб Калъуей? Закачливо повдигната вежда, ослепителна усмивка, прелъстително лице, на заден план оркестър… но това е всичко. (Ако бяха живи, господата Елингтън или Калъуей щяха да осведомят госпожица Вилас, че облеклото на този джазмен, включително панталоните тип „хайдрейп“ с басти „рийт плийт“ — термини, които въобще не фигурират в нейния речник — несъмнено е изработено по поръчка от точно определен майстор от общо четиримата „ъндърграунд“ шивачи, чиито ателиета са се намирали в кварталите, обитавани от чернокожи в Ню Йорк, Вашингтон, окръг Колумбия, Филаделфия и Лос Анжелес, и които през трийсетте и четирийсетте години се славели като истински виртуози в своя занаят, но уви, отдавна вече не са сред живите, както и прочутите им клиенти. Хенри Лейдън прекрасно знае кой е ушил костюма, кому е принадлежал и как е попаднал в неговите ръце, но се въздържа да споделя с хора като Ребека Вилас повече от онова, което те най-вероятно вече знаят.) В сумрачния коридор, който води към салона, белият фрак сякаш грее — впечатление, което допълнително се подчертава от огромните тъмни очила на господина — те са с бамбукови рамки, в чиито ъгълчета като чепроблесват сапфири.

Може би някъде съществува магазин за шикарни дрехи, притежавани от Великите Музиканти на Джаза от трийсетте години? Или дрехите остават в наследство на някой музей, който ги разпродава на търг? Ребека не може да сдържи любопитството си нито миг повече.

— Господин Лейдън, откъде се сдобихте с този прекрасен фрак?

Уж мърморейки под нос, Пит Уекслър подхвърля, че за целта е нужно да търчиш поне няколко километра след представител на етническа раса, започваща с буквата „н“.

Сякаш въобще не го е чул, Хенри се усмихва на младата дама:

— Важното е човек да знае къде да търси.

— Ама сигурно никога не сте чували за съществуването на сидита, а? Това е, тъй да се каже, революционно откритие в звукозаписната техника.

— Ти си гледай количката и си трай, момко! — срязва го госпожица Вилас. — Вече почти стигнахме.

— Драга Ребека, ако позволите — намесва се гостът, — госпо-дин Уекслър има пълно право да негодува. В крайна сметка откъде да знае, че притежавам три хиляди компактдиска? От друга страна, ако първоначалният собственик на тези дрехи може да се окачестви като „негро“, то и аз самият с гордост бих се наричал така. За мен би било невероятна чест. Де да можех да се представя за такъв!

Хенри е спрял насред коридора. Двамата му придружители са се вцепенили на местата си, по своему смаяни от хладнокръвието, с което употреби забранената дума. — При това човек дължи уважение на онези, които му помагат в изпълнението на професионалните му задълженията. Ето, господин Уекслър бе така любезен да изпълни молбата ми и да тръсне костюма, преди да го постави на закачалката.

— А-ха, плюс това сложих розовата лампа и турих грамфофона, колоните и другите боклуци точно където казахте.

— За което съм ви безкрайно задължен, господин Уекслър. Оценявам вашето съдействие.

— Хич не ми благодарете. Аз просто си вършех работата, де. Ама знаете ли какво? Ако искате, може после, като свършите, да ви помогна да си стегнете багажа.

Ребека е слисана от откритието, че макар да не се намира под благотворното въздействие на дантелени гащички и гол задник, Пит Уекслър е напълно обезоръжен. Изведнъж си дава сметка, че сляп или не, Хенри Лейдън е най-страхотният човек, с когото е имала честта да се запознае в целия си двайсет и шест годишен живот на тази земя. Вече не става дума за дрехите — пита се откъде се вземат такива хора?

— Мислите ли, че на улицата пред пансиона наистина е изчезнало момченце? — изненадва я той.

— Какво?!

— Май-май — потвърждава Пит.

— Какво? — продължава да се възмущава госпожица Вилас. Какво каза?

— Ми той ме пита, и аз му казах — оправдава се чистачът. Едвам сдържайки гнева си, шефката заплашително пристъпва към него:

— Искаш да кажеш, че това е станало на нашата улица? Било е отвлечено поредното дете, при това пред нашата сграда? А ти не си казал нищо нито на мен, нито на господин Макстън, така ли?

— Ами че то нямаше нищо за казване.

— Може би все пак ще ни обясните какво точно се е случило — намесва се Хенри.

— Ама, разбира се. Ами, значи, излязох да изпуша една цигара. — В това изказване има известна доза истина. Изправен пред избора, дали да извърви десет метра до „Маргаритка“, за да изгаси фаса в тоалетната, или да измине три метра до входната врата и да го хвърли на паркинга, Пит благоразумно предпочете втората възможност. — Та излязох, значи, и какво да видя? На улицата спряла полицейска кола. Заставам до плета гледам един младеж в униформа, май се казва Чита или нещо такова, та го гледам, тъкмо товари детско колело в патрулката. И още нещо, ама беше много дребно и не можах да видя добре какво е. Като хлопна багажника, извади тебешир от жабката и отбеляза с кръстчета на тротоара местата на колелото и на другото нещо…

— Ти разговаря ли с него? — нетърпеливо го прекъсва Ребека. — Пита ли го какво прави?

— Госпойце Вилас, не разговарям с ченгета, освен ако нямам избор, нали ме разбирате? Чита хич и не ме забеляза. И без друго нищо нямаше да ми каже. Имаше едно такова изражение… как да ви кажа, все едно си мисли: „Божке, дано да стигна до кенефа, преди да се изпусна в гащите.“

— И после просто си замина?

— Точно така. А след двайсет минути цъфнаха две други ченгета.

Ребека вдига ръце, затваря очи и притиска пръсти към челото си, предоставяйки по този начин на Пит Уекслър идеална възможност — от която той не пропуска максимално да се възползва — да се полюбува на гърдите й. Е, гледката въобще не може да се мери с панорамата от подножието на стълбата по-рано тази сутрин, но определено си я бива. Щръкналите й „рибоци“ сгряват душата му като буен огън в мразовита нощ. Доста са големи за такова тънко телце, ама знаете ли какво? Като повдигне ръце, и рибоците подскачат! Господи, ако знаеше, че ще му разиграе такова представление, на мига щеше да й докладва за Чита и детския велосипед.

— Добре, добре — мърмори Ребека и продължава да притиска пръсти към челото си. Вирва брадичка, лактите й се повдигат с още десет сантиметра; смръщва чело и за миг застива в размисъл, напомняйки на статуетка.

„Ура-а, халелуйя-а — мислено ликува Пит. — Де го чукаш, де се пука. Нямам търпение да дочакам утре сутрин, дано отвлекат още някой сополанко.“

— Добре, добре, добре. — Тя най-сетне отваря очи и отпуска ръце. С невинно изражение Пит Уекслър се взира над рамото й в далечината, което веднага го издава. Господи, колко е примитивен. — Е, положението не е чак толкова трагично. Първо на първо, полицаят просто е прибрал колелото в багажника. Може да е било откраднато. Примерно някое хлапе го е свило от друго, после го е захвърлило и е избягало. Може би полицаят е търсел именно него. Собственикът на велосипеда може да е бил блъснат от кола или нещо такова. Но дори да се е случило най-лошото, нас това не ни засяга. Нашата институция не носи отговорност за събития, възникнали извън границите на собствеността. — Обръща се към Хенри — гостът изглежда така, сякаш иска да избяга най-малко на двеста километра оттук, и допълва: — Съжалявам. Сигурно ви е прозвучало ужасно безсърдечно. И аз съм потресена от деянията на Рибаря не по-малко от всеки друг — двете момченца и момиченцето, просто ужас. Всички сме толкова разстроени, че направо сме се побъркали. Но виждате ли, ще ми бъде крайно неприятно и ние да се окажем замесени в цялата бъркотия.

— Да, виждам. Особено в качеството си на слепец от ония, за които все писка Джордж Ратбън.

— Ха! — излайва Пит Уекслър.

— Съгласен ли сте с мен?

— Аз съм джентълмен, съгласявам се с всички. Подкрепям и Пит, който е на мнение, че вероятно местното чудовище е отвлякло поредното детенце. От разказа заключавам, че Чита, или както се нарича полицаят, е бил твърде обезпокоен, тъй че надали става въпрос за обикновена кражба на велосипед. Но съм съгласен и с вас — не можем да виним „Макстънс“.

— Радвам се.

— Освен ако в убийствата не е замесен някой от вашите клиенти.

— Абсурд! Повечето от възрастните господа не си помнят дори имената.

— Десетгодишно момиче преспокойно може да ги напердаши — допълва Пит. — Дори ония, които не страдат от старчески заболявания, се разкарват наоколо целите омазани в… да не казвам.

— Забравяте персонала.

— Е, хайде, хайде! — Ребека губи дар-слово, но бързо се окопитва. — Моля ви се. Подобно изказване е доста… доста безотговорно.

— Права сте. Безотговорно е. Опитвах се да кажа, че ако нещата продължат да следват същата посока, никой няма да остане вън от съмнение.

Пит Уекслър изстива — ако ченгетата вземат да въртят на шиш обитателите на пансиона, току-виж тайните му забавления излязат наяве и тогава Уендъл Грийн ще има да празнува… Хрумва му блестяща идея, с която решава да заплени госпожица Вилас:

— Знаете ли какво? Ченгетата трябва да се обадят на оня от Калифорния — великият детектив, дето преди две-три години опандизи оня изрод Киндърлинг. Той нали живее някъде тука. Точно такъв човек ни трябва. А тукашните момчета — тоя изверг въобще не е лъжица за тяхната уста. Оня обаче е голям — кажи го, де… комбинатор.

— Колко странно, че го казвате. Напълно съм съгласен с вас. Крайно време е Джак Сойер да направи нещо. Ще предприема още един опит да му въздействам.

— Познавате ли го? — развълнувано пита Ребека. — О, да. Познавам го. Но не смятате ли, че вече е време да се захващам със задачата, поради която съм тук? — Има време. Пациентите са още навън. Ребека го повежда към салона. Тримата влизат в просторното помещение и застават пред подиума. Микрофонът е поставен до масата, на която са подредени тонколоните и грамофонът. С обезпокоителна точност Хенри отбелязва: — Доста е просторно. — Нима усещате? — Елементарно е. Сигурно вече сме почти до пулта.

— Намираме се точно пред него. Имате ли нужда от помощ? Хенри потропва с крайчеца на обувката си по страничната стена на дървената конструкция. Плъзва ръка по масата, напипва микрофона и отговаря:

— В момента не, миличка.

С плавен отскок се качва на подиума и воден от осезанието, докосва грамофона:

— Всичко е точно. Пит, бихте ли поставили плочите на масата? Горният кашон отсам, другият точно до него.

— Що за човек е вашият приятел Джак?

— Сираче на бурята. Душа човек, но доста опърничав. Трябва да призная, че понякога е нетърпим досадник.

През отворените прозорци долитат шумни разговори и детска глъч, като фон някой дрънка на пиано. Пит нагласява кашоните с плочите и отбелязва:

— Май трябва да изчезвам, че Веселяка сигурно ме търси. Сега направо ще се съдера от чистене.

Тръгва си, като небрежно бута количката и тътри крака. Ребека пита Хенри дали може да му услужи с още нещо.

— Централното осветление е включено, нали? Моля ви да го изгасите до идването на първата вълна. Тогава включете розовя прожектор и се пригответе да танцувате до припадък. — Искате да изключа лампите ли? — Изключете ги и ще видите.

Младата дама се връща на входа на салона, изключва осветлението и се уверява, че Хенри е бил прав. Вместо одевешната ярка, дразнеща фосфорссценция през прозорците струи меко, премрежено сияние, което придава на огромното помещение вид на празна сцена, стаена зад театрална завеса. Розовият прожектор наистина ще произведе страхотен ефект.

* * *

Увеселението на ливадата върви към края си. Възрастните дами и господа съсредоточено изгълтват ягодовите сладкиши и газираните напитки, сервирани по масите; пианистът със сламената шапка и червените ластици на ръкавите изсвирва финалните тактове на „Сърце и душа“ — ба бомп-ба бомп-ба-ба бомп-бомп-бомп — без капка финес, но затова пък много силно, затваря капака и се изправя, посрещнат от откъслечни ръкопляскания. Внуците, довлечени на големия празник с какви ли не жални уговорки, чевръсто се провират между масите и инвалидните колички и майсторски се изплъзват от родителския поглед, надявайки се да изкрънкат последно балонче от леличката с палячовския костюм и къдравата червена перука — о, каква неземна радост.

Алис Уедърс аплодира с все сили, и с право — преди четирийсет години същият този младеж с неохота усвояваше под нейно ръководство основите на музикалното изкуство, колкото да изкарва по някой и друг долар на празненства като днешното, които му даваха възможност да се откъсне от основното си занятие, а именно — да продава суичъри и бейзболни шапки на Чейс Стрийт. Вместо да ръкопляска, Чарлс Бърнсайд (изтъркан до блясък от добросърдечния Буч Йъркса и пременен със стара бяла риза и мръсни развлечени панталони) се е оттеглил под сянката на огромен дъб встрани от пъстроцветното стълпотворение, откъдето злобно се надсмива над всичко. Възлестият му врат стърчи над унило клюмналата яка на разкопчаната риза. От време на време изтрива с длан устните си или чопли зъбите си с нащърбения нокът на палеца, но инак почти не помръдва. Изглежда така, сякаш някой го е захвърлил край пътя и бързо е офейкал. Ако щъкащо детенце по погрешка се доближи до дървото, светкавично хуква в обратната посока, като че ли е оттласнато от невидимо силово поле.

Три четвърти от обитателите на „Макстънс“ празнуват — приличат се на пълен стомах край масите, клатушкат се наоколо на специалните приспособления за ходене, почиват си на сянка под дърветата, кротуват в инвалидните колички и куцукат нагоре-надолу по ливадата, в противоположните краища на която се намират Алис и Бърни; пускат шегички, дремят, кикотят се, подпръдват, попиват алените петна от ягоди по дрехите си, взират се в роднините си, в треперещите си ръце, в празното пространство. Пет-шест от най-изкукалитс са се издокарали с разноцветни хартиени шапки в крещящо блудкавочервено и крещящо блудкавосиньо — нюансите на пресилената радост. Жените от кухнята вече обикалят сред масите с големи черни чували за смет, защото скоро ще трябва да се оттеглят в своите владения, за да подготвят менюто за грандиозния банкет — картофена салата, картофено пюре, картофи със сметана, печен боб, желирана салата, салата със сметана и, разбира се, още фантастични ягодови пасти!

Безспорният наследник на това кралство — Веселяка Макстън, чието изражение е като на скункс, попаднал в кален гьол — вече час и половина раздава усмивки наляво и надясно и се ръкува с гостите, но вече започва да му писва.

— Пит — изръмжава, — къде се запиля, по дяволите? Започвай да сгъваш столовете, ясно ли е? И ми помогни да закараме тая паплач в салона. Поразмърдай се, да му се не види. Пълен напред!

Пит припва да изпълнява поставените задачи, а Веселяка звучно плясва с длани, размахва ръце и се провиква:

— Е-хо, моля за малко внимание. Слава на Бога, вижте какъв чуден ден слънчев ден се случи за нашия малък празник, а? Не е ли прекрасно?

Неколцина от присъстващите едва чуто възклицават в знак на съгласие.

— Хайде, хора, знам, че можете повече! Хайде, искам да чуя овации за хубавото време, за веселото парти и за неоценимото съдействие на всички служители и доброволци!

Този път усилията му намират по-жив отклик.

— Така ви искам! И знаете ли какво? Както казва Джордж Ратбън, и слепец ще види, че си прекарваме страхотно. Аз поне се забавлявам прекрасно, а най-веселата част едва сега започва! В салона ви очаква най-великият джазмен, за когото сте чували — Симфоничния Стан, спец по големите бигбенди. Стан няма търпение да открие фантастичното шоу с музика и танци, което ще продължи чак до тържествената вечеря в чест на Празника на ягодките, а при това го наехме доста евтино… ама да не ме издадете, че съм ви казал! И така, драги приятели и роднини, време е да си вземете довиждане и да оставите любимите си близки да се впуснат във вихъра на златните шлагери каквито са и те самите, ха-ха! В „Макстънс“ всички сме златни шлагери. Даже и аз вече не съм първа младост, следователно ми се полага едно кръгче на дансинга с някоя късметлийка. Шегата настрана, време е да наденем балните пантофки. Целунете за довиждане мама или татко, баба или дядо, а на излизане при добро желание можете да оставите своята лепта за празника в кошницата на пианото на Рагтайм Уили. Десет долара, пет долара — колкото можете да отделите, все ще са ни в помощ да покрием разходите за това мило тържество, което организираме за вашите близки. Ние го правим от обич, но половината от тази обич е вашата обич.

Макар да ни се струва, че раздялата приключва изненадващо бързо, Веселяка не е на същото мнение, тъй като добре разбира че малцина имат желание да се бавят и миг повече от необходимото в пансион за възрастни хора; гостите разменят с близките си последни прегръдки и целувки, грабват изморените хлапета и в колона се изтеглят по ливадата към паркинга, като пътьом мнозина пускат банкноти в кошницата на пианото.

Пит Уекслър и Веселяка Макстън на секундата впрягат цялото си умение да придумат старците да се приберат в сградата. Веселяка ги убеждава с примамливи обещания:

— Хайде, госпожо Сивърсън, нима не знаете, че изгаряме от нетърпение да се развихрите на дансинга?

Пит предпочита директния метод:

— Аре, братче, време е да поразмърдаш старите кокали.

И двамата мъже прилагат техниката на тактичното и не дотам тактичното бутане и мушкане, подхващат под ръка разсеяните и насочват инвалидните колички, като крайната им цел е да натикат през вратата питомците, пълзящи със скоростта на охлюви.

Ребека Вилас е на своя пост и посреща гостите, които с противопоказна енергичност прииждат в нежния сумрак на салона. Хенри Лейдън стои неподвижно зад кашоните с плочи. Костюмът му блещука, главата му се очертава като тъмен силует на фона на прозорците. Пит е твърде зает и този път няма време жадно да съзерцава гърдите на Ребека, тъй като трябва да въведе в салона Елмър Джесперсън, когото придържа за лакътя, и много бързо да открие Торвалд Торвалдсън — негов най-омразен враг и съквартирант в стая № M12. С присъщата си изисканост Алис Уедърс пристига сама, оттегля се встрани и опира брадичка на долепените си длани в очакване да засвири музиката. Всички пансионери отдалеч заобикалят Чарлс Бърнсайд и така грозотата му изпъква необезпокоявано — необичайно високият и кльощав Бърни с болезнено хлътнали страни се шмугва през вратата и бързо се отдалечава от музикалния пулт към противоположния край на салона. Ребека Вилас случайно среща с поглед безжизнените очи на стареца и потръпва от ужас. Извръща се, но вниманието й е привлечено от Веселяка Микстън, който бута инвалидната количка на Флора Флостад, сякаш кара чувал с картофи, и й мята злобни погледи, които никак не подхождат на непринудената му усмивка. Времето е пари, дума да не става, но парите също са пари, тъй че, хайде да започваме, по-бързичко. Ребека се пита дали това е първата вълна, за която говореше Хенри. Отправя поглед към отсрещния край на салона и тъкмо се пита как да зададе въпроса оттук, когато установява, че е получила отговор — едва вдига глава а Хенри вече й прави знак да включва розовото осветление.

Натиска ключа и всички — дори онези, които изглеждат съвършено неспособни на каквато и да било реакция, в един глас възкликват: „Ааа!“. Костюм, риза и гети блесват под конусообразния лъч на прожектора; напълно преобразен, Хенри Лейдън плавнр се привежда към микрофона, като в същото време изкусно върти на дланта си винилова плоча. Зъбите му блестят, пригладената му коса лъска, сапфирите тайнствено намигат в ъгълчетата на чародейните очила. Той се плъзва зад пулта с такъв финес, сякаш наистина танцува… само дето вече въобще не е Хенри Лейдън, това е положението, Рене, както гръмогласно съветва аудиторията Джордж Ратбън. Но костюмът, гетите, зализаната прическа, очилата и дори възхитителното сценично осветление са просто декор. Истинската магия е в самия човек с уникалния талант да се превъплъщава. Когато е Джордж Ратбън, целият е Джордж. Както когато е Уисконсинския плъх, както когато е Хенри Шейк. За последен път извади Симфоничния Стан на бял свят преди осемнайсет месеца — надяна го като по мярка и буквално зашемети гостите на бала на ветераните в Мадисън, но костюмът още му приляга, а и той му приляга — същински суинг, възкресил едно минало, което никога не е виждал с очите си.

Дългосвирещата плоча в протегнатата му длан досущ наподобява плътна, неподвижна черна топка.

Симфоничния Стан винаги открива танците с „В настроение“. Не мрази Глен Милър като запалените почитатели на джаза, но с годините това парче взе да му омръзва. Във всеки случай действа безотказно. Дори когато танцуващите са с единия крак в гроба, а под другия е подложена пословичната динена кора, чуят ли го, веднага им се отваря охота за танци. Известно е, че като го мобилизирали в армията, Милър споделил със своя колега Били Мей: „Смятам да изляза от тази война герой“ — и напълно си е спазил обещанието, да му се не види.

Хенри посяга към микрофона и с привидно небрежен жест плъзва танцуващата плоча под грамофонната игличка. Тълпата аплодира: „Ооо!“

— Добър вечер на всички суинги и зози. — От тонколоните се стеле кадифеният, леко дистанциран глас на истински радиоводещ от 1938–39 година, който коментира от своето студио танцовите забави в балните зали и нощните клубове от Бостън до Каталина. Навремето те се славели като големи сладкодумци, които знаят абсолютно всичко. — Я ми кажете, запалени почитатели на джаза, какво по-добро начало за едни танци от Глен Милър? Хайде, братя и сестри, чакам вашето: „Да-а“.

Най-нетърпеливите вече са на дансинга, заобиколен с инвалидни колички и правостоящи наблюдатели, в чиито погледи се чете объркване или пълна липса на разсъдък; отвръщат на призива на джазмена не с радостни възгласи, а с ромонлив шепот като вятъра в есенните листа. Симфоничния Стан се ухилва като акула и размахва ръце над главата си в красноречив жест, с който сякаш приканва присъстващите да не мърдат, сетне описва вихрен пирует като истински танцьор от „Савой Болрум“[1], вдъхновен от Чък Уеб[2]. Опашката на фрака се разперва като криле, лачените обувки литват във въздуха, приземяват се, отново политат. Магичният миг отлита и в дланите на джазмена като огромни лъскави черни плажни топки затанцуват две плочи — едната елегантно се плъзва в обложката, другата заема мястото на предишната под грамофонната игличка.

— О-хо, а-ха, ха-ха, мили мои джазиращи момичета и момчета, сега е ред на сантименталния джентълмен Томи Дорси[3]. Отключете сърцата, грабнете в прегръдките си любимия и нека заедно с Дик Хеймс[4], гордостта на Буенос Айрес, да потърсим отговора на въпроса „Как ще те позная?“. Дами и господа, всеки момент очакваме пристигането на Франк Синатра, животът е, ммм-ммм, лесен като песен!

Ребека Вилас не вярва на очите си. Този тип изкара целия пансион на дансинга — прикованите в инвалидни колички танцуват редом с най-запазените старчоци. Издокаран в екзотичния си фамозен костюм, Симфоничния Стан — напомня си, че истинското му име е Хенри Лейдън — е едновременно трогателен, обаятелен, абсурден и подкупващо убедителен. Той е като… като минало, запечатано в капсулата на ролята, която изпълнява, и музиката, която пенсионерите копнеят да чуят. Сякаш някой магьоса и ги върна към живота, към откъслечните сломени от онази младост, която пазят в сърцата си. Невероятно! Това е най-точната дума. Дори най-безнадеждните случаи, които напълно бе отписала — наричаше ги „разплетените кошници“ — буквално разцъфваха пред очите й. Симфоничния Стан дирижира настроението на множеството като елегантен дервиш; видът му непрестанно й навява асоциации като „изтънчен“, „маниерен“, „стилен“, „градски“, „побъркан“, „секси“, „грациозен“ — думи, които нямат нищо общо помежду си, освен в съчетанието си у този необикновен човек. И този фокус с плочите — как го прави?! Ребека машинално тактува с крак и се поклаща в ритъма на танца; сама подхваща „бигийн“[5], когато зазвучава едноименното парче на Арти Шо[6]. Сетивата й сякаш се изострят и подбраната с много любов музика, образите на всички тези беловласи, синьокоси, олисели танцьори, които се плъзгат по дансинга в ритъма на джайва — Алис Уедърс направо грее в прегръдките не на друг, а на вечно недоволния Торвалд Торвалдсън, а Ейда Майърхоф и „Том Том“ Бучър се въртят във вихрен танц с инвалидни колички — и стремителният ритъм, който подчинява всички на изкусителния меден глас на кларнета на Арти Шо — по силата на някаква магия всички тези впечатления внезапно се сливат в приказно видение на земната красота, което трогва младата жена до сълзи. Усмихва се, размахва ръце над главата си, завърта се и в миг се озовава в умелата прегръдка на брата-близнак на Том Том — осемдесет и шест годишния Хърми Бучър, пенсионирания учител по география от стая № РЦ 17, когото преди бе смятала за малко скован; без да обели нито дума, Хърми грациозно я съпровожда с майсторски фокстрот към центъра на дансинга.

— Срамота е такова красиво момиче да танцува само.

— Хърми, готова съм да ви последвам на края на света.

— Нека се доближим до естрадата. Искам да огледам по-внимателно този спец с фамозния костюм. Казват, че бил сляп като къртица, но не ми се вярва.

Без да се отклонява от устремния ритъм на Арти Шо нито за миг, той уверено придържа своята дама през кръста и плавно я отвежда досами музикалния пулт; в този миг Симфоничния изважда поредната плоча и извършва магическия фокус с въртенето в очакване да отзвучи последният такт на бигийна. Ребека е готова да се закълне, че Стан/Хенри не само долавя присъствието й, но дори й намига! Само че това е съвършено невъзможно… нали?

Симфоничния ловко пъхва Арти Шо в обложката и обявява следващия номер; новата плоча вече е под игличката:

— Май вече се поразкършихме, следователно е време за Уди Хърман[7] и „Див корен“. Посвещавам това парче на всички вас, хубавици, особено на дамата с „Каликс“.

Ребека се смее:

— Хайде пък сега! — Джазменът усети парфюма й и дори го разпозна!

Необезпокояван от сластното темпо на парчето, Хърми Бучър отстъпва, леко оттласва Ребека и я завърта. На следващия такт я улавя в прегръдките си и я повежда към отсрещния край на пулта, където Алис Уедърс и Торвалд Торвалдсън унесено съзерцават Стан.

— Тайнствената дама сигурно сте вие — обажда се Хърми, — защото парфюмът ви си струва човек да му посвети такава прекрасна песен.

— Къде се научихте да танцувате така хубаво? — пита Ребека.

— С брат ми сме градски момчета. Усъвършенствахме се на джубокса в „Алуетс“, в Ардън. — Младата дама знае това заведение — намира се на главната улица във въпросното градче, но едновремешното кафене вече е ресторант, а джубоксът изчезна горе-долу по времето, когато Джони Матис[8] изпадна от класациите. — Ако ви трябва добър танцьор, търсете градско момче. Вземете Том Том например — винаги е бил най-вещият танцьор в околията. И в инвалидна количка да го вържете, ритъмът просто е в кръвта му.

— Господин Ста-ан, ю-ху? — Склонила глава, Алис Уедърс е свила длани на фуния и се опитва да привлече вниманието му. — изпълнявате ли желания?

— Аз бях пръв, кранта такава — срязва я равен, дрезгав глас, който сякаш излиза от стържещи воденични камъни.

При тази безогледна грубиянщина Ребека се заковава на място. Партньорът й я настъпва, но отдръпва крак тъй ловко, сякаш вместо да й причини болка, ласкаво я е целунал с обувка. Заплашително извисявайки се над Алис, Чарлс Бърнсайд мята кръвнишки поглед на Торвалд Торвалдсън, който отстъпва назад и леко дръпва дамата си за ръката.

— Разбира се, мила моя — привежда се Стан. — Кажете ми как се казвате и името на песента, която желаете да чуете.

— Аз съм Алис Уедърс и искам… — Бях пръв — настоява Бърни.

Ребека се споглежда с Хърми, който кисело клати глава. Градско чедо или не, той е не по-малко стреснат от Торвалдсън.

— „Лунен блясък“, ако обичате. На Бени Гудман.[9]

— Мой ред е, нищожество такова. Искам онова парче на Уди Хърман „Кошмарът на лейди Магъуон“. Това се казва хубава музика.

Хърми скланя глава над ухото на Ребека:

— Този никой не го обича, но винаги постига своето.

— Този път не е познал. Господин Бърнсайд, искам да… Симфоничния Стан й прави знак да мълчи. Извръща лице към собственика на този рядко неприятен глас:

— Съжалявам, господине. Песента се казва „Сънят на лейди Магъуон“ — доста пъргаво парче, но не мога да изпълня желанието ви, защото не нося плочата.

— Добре, братче, дай тогава „Не мога да започна“ на Бъни Бериган.[10]

— О, направо го обожавам! — възкликва Алис. — Пуснете „Не мога да започна“.

— На вашите услуги — отвръща Стан с обичайния глас на Хенри Лейдън. Този път не си дава труд да извършва сложни подскоци и да прави фокуси — изважда някаква плоча от първия кашон и я поставя на грамофона. Странно оклюмал пристъпва към микрофона и обявява: — Цял свят обиколих със самолет и борих се в Испания. „Не мога да започна“. Посвещава се на великолепната Алис Синята рокля и на Нощния скиталец.

— Какво се кривиш като маймуна! — съска Бърни.

Музиката започва. Ребека потупва Хърми по ръката и застава до Чарлс Бърнсайд, към когото открай време таи известна погнуса. Но тъй като сам стана център на вниманието, тя възмутено дава воля на отвращението си:

— Господин Бърнсайд, искам да се извините на Алис и на нашия гост. Вие сте груб, безогледен нахалник, затова след като поднесете извиненията си, ще се приберете в стаята си, където ви е мястото.

Думите й не произвеждат никакъв ефект. Бърни отново е отпуснал рамене. На физиономията му се мъдри широка, олигавена усмивка, а погледът му безцелно се рее в нищото. Изглежда така, сякаш разсъдъкът му се е изпарил напълно — не помни своето име, камо ли това на Бъни Бериган. Алис Уедърс се отдалечава с танцова стъпка, а Симфоничния Стан се оттегля от розовата светлина на прожектора в далечния край на подиума и сякаш потъва в дълбок размисъл. Възрастните двойки се поклащат на дансинга. Хърми Бучър прави знаци на Ребека и я гледа въпросително.

— Съжалявам за случилото се — обръща се младата жена към Стан/Хенри.

— Няма защо да се извинявате — отвръща Хенри. — Това беше любимото парче на жена ми. Напоследък непрестанно мисля за нея. Молбата им ме завари малко неподготвен. — Прокарва длан по пригладените си коси, изправя рамене и пред очите й се преобразява в предишната си роля.

Ребека решава да го остави на мира. Всъщност й се иска за малко да остави всички на мира. С красноречив жест дава на Хърми да разбере, че много съжалява, но има неотложна работа и си пробива път през тълпата към изхода. Дъртият Бърни някак е съумял да я изпревари и с провесен нос се тътри към „Маргаритка“.

— Господин Бърнасайд, постъпката ви може и да заблуди останалите, но не и мен.

Старецът се извръща поетапно, като започва от стъпалото, после измества коляното, схванатия кръст, другото стъпало и най-сетне скелетоподобния торс. Безжизнено клюмнал на върлинестия врат, плешивият му череп, осеян с петна, лъсва в цялата си грозота. Дългият нос стърчи като деформиран корабен рул. Старецът повдига глава с все същата изнервяща бавност, разкривайки мътен поглед и провиснало чене. Сгърчва мъртвешките си устни, а в гаснещите очи припламва неприкрита злоба.

Ребека изтръпва и се отдръпва. Устните на Бърни се разтягат в ужасяваща гримаса. Идва й да избяга, но гневът от унижението, което това противно нищожество я принуди да изтърпи, й дава сили да отстоява позициите си.

— Лейди Магъуон сънувала ужасен, ужасен кошмар — информира я Бърни унесено, сякаш бълнува. — И Лейди Софи сънува кошмар, само че нейният беше още по-гаден. — Кикоти се. — Кралят беше в своята кантора и броеше малките сладури. Това се присъни на Софи нощес. — Надава пронизителен кикот и изрича някакво име, нещо като „Господин Муш-хам“. Премлясва, разкривайки разкривените си жълти зъби, и в миг изпитото му лице като че се преобразява. В очите му блесва разсъдък, чертите на лицето му мигновено се изострят. — Познавате ли господин Муш-хам? Господин Муш-хам и неговия малък приятел Горг? Знаете ли какво стана в Чикаго?

— Господин Бърнсайд, моментално престанете.

— Ъми знаеде ли вие за Фриц Хаарман, дой дед беже долкова брекразен човек? Вигаха му, витаха му „Вамбир, вамбир, Гановерзги вамбир“, да-да, да-да. На взиджги, взиджги до един, се бризънзват взе кожмари, взе кожмари ха-ха-хо-хо.

— Престанете да си кълчите езика! Да не мислите, че ще се хвана!

В очите на Бърни отново припламва унищожителна злоба, която мигновено угасва. Навлажнява устни и заключва:

— Зъбуди зе, Бърн-Бърн.

— Както и да е, вечерята ще е в седем, ако желаете. Защо не идете да си полегнете?

Бърни я стрелва със заканителен, злобен поглед и тропва с крак, поставяйки началото на отегчителния процес на обръщането.

— Запиши си, ако искаш, Фриц Хаарман. От Хановер. — Думите му са придружени със стряскаща многозначителна усмивка. — Като дойде кралят, може да потанцуваме.

— Не, благодаря — отсича Ребека, врътва се и се отдалечава от дъртия ужас, високите й токчета отчетливо чаткат по коридора; има неприятното усещане, че онзи я следи с поглед.

* * *

Изисканата дамска чантичка я очаква на бюрото в малкия вестибюл без прозорци пред кабинета на Веселяка. Преди да влезе при него, откъсва лист хартия, драсва „Фриц Хаарман (?) Хановер (?)“ и пъхва листчето в централното отделение на чантата си. Дали означава нещо — сигурно не, но, от друга страна… кой знае? Умира от яд, че позволи на Бърни да я сплаши; ако й се отвори възможност да използва тази дреболия срещу него, ще направи всичко възможно да го изхвърлят от „Макстънс“.

— Дребен, ти ли си? — провиква се Веселяка.

— Не, лейди Магъуон с налудничавите кошмари. — Наперено влиза в кабинета и заварва директора да брои с огромно задоволство волните пожертвувания от потомството на клиентелата.

— Моята малка Беки май е недоволна от живота. Какво стана, да не би на танците някое зомби да ти е смазало крака?

— Не ме наричай Беки.

— Хайде, хайде, не бъди толкова кисела. Не можеш да си представиш какво богатство изкрънка от досадните роднини твоето приятелче с медното гласче. Сто двайсет и шест бинки! Чиста печалба! Чакай, чакай, я ми разкажи какво стана.

— Чарлс Бърнсайд ми надрънка куп гадости. На тоя мястото му е в лудницата.

— Ти шегуваш ли се? Дъртакът ми носи паричната равностойност на теглото си в злато. Винаги ще има място в сърцето ми. — Веселяка се ухилва и заравя шепи в банкнотите. — А имаш ли място в сърцето ми, сладурче, винаги ще ти се намери и място в „Макстънс“.

Ребека си припомня думите на Бърни: „Кралят беше в своята кантора и броеше малките сладури“ и се чувства омърсена. Ако шефът й не си беше лепнал тая провиснала, кретенски ухилена физиономия, със сигурност нямаше да й напомня толкова за любимия си дъртак. „На взиджги, взиджги до един, се бризънзват взе кожмари, взе кожмари, ха-ха-хо-хо“ — нелошо описание на Френч Ландинг, изтръпнал от ужас в хватката на Рибаря. Направо да не повярва човек, че Бърни ще се заинтересува от убийствата повече от Веселяка. Шефът въобще не говореше на тази тема с изключение на онзи единствен случай, когато се оплака, че докато Дейл Гилбъртсън не благоволи да си поразмърда дебелия задник, не може да лъже, че отива за риба. Ама че гадост, а?

[1] Луксозен танцов клуб на Ленъкс Авеню в Харлем, съществувал от 1926 до 1958 г.; средище на суинга. — Б.пр. ↑

[2] Оркестърът на Чък Уеб (1909–1939) е един от най-великите оркестри от ерата на суинга; името му се свързва с клуба „Савой Болрум“, където често се класира на първо място в традиционните за този клуб музикални състезания; през 1934 г. с оркестъра пее Ела фицджерадц. — Б.пр. ↑

[3] Томи Дорси (1905–1956), тромбонист; известен като „Сантименталният джентълмен на суинга“; оркестърът на братята Дорси е един от най-добрите бигбенди, чрез който става популярен Франк Синатра. — Б.пр. ↑

[4] Дик Хеймс е известен певец на любовни балади от времето на Втората световна война; роден през 1916 г. в Аржентина, умира през 1980 г. — Б.пр. ↑

[5] Ритмичен местен танц от Мартиника; „Започни бигийна“ (текст и музика Коул Портър) е хитът, с който се прочува Арти Шо. — Б.пр. ↑

[6] Арти Шо, р. 1910 г. в Ню Йорк, един от най-известните кларнетисти от еррата на бигбендите, основател на пет оркестъра, с един от които пее Били Холидей; през 1954 г. Шо престава да свири и започва да пише книги и да изнася лекции по литература, изкуство и развитието на т.нар. „ера на бигбендите“. — Б.пр. ↑

[7] Уди Хърман (1913–1987), кларнетист, алтеаксофонист, създател на световно известен оркестър, който реформира през 1947 г. и въвежда силна група саксофонисти, впоследствие прочути като „Четиримата братя“, сред които е и Стан Гец. — Б.пр. ↑

[8] Джони Матис, р. 1935 г., е известен певец на романтични балади; издаденият през 1958 г. албум „Greatest Hits“ поставя началото на модата да се издават колекции от хитове; албумът остава в класацията на топалбуми на списание „Билборд“ в продължение на 490 седмици (близо 10 години). — Б.пр. ↑

[9] Бени Гудман (1909–1986), „кралят на суинга“, считан за най-добрият джазкларнетист; създател на Триото на Бени Гудман, впоследствие преобразуван в Квартета на Бени Гудман; мнозина считат, че суингът „се появява“ на 16 януари 1938 г., когато оркестърът на Гудман изнася концерт в „Карнеги Хол“, Ню Йорк, с участието на гостуващи солисти от оркестрите на Дюк Елингтън и Каунт Бейси. Кариерата на Гудман бележи поврат в американската популярна музика. — Б.пр. ↑

[10] Бъни Бериган (1908–1942), един от най-добрите джазтромпетисти, известен като „Чудотворецът на суинга“; свири с братята Дорси, сестрите Бозуел, а през 1935 г. участва само няколко месеца в оркестъра на Бени Гудман, но се смята, че именно тогава е поставено началото на ерата на суинга. — Б.пр. ↑

Глава 8

ДВА РАЗГОВОРА по телефона и друга, лична причина, която Джак всячески се мъчи да отрече, го изтръгват от сигурността на къщата му в Норуей Вали, в която се чувства като в пашкул, и го карат да потегли с колата си към полицейския участък на Френч Ландинг, намиращ се на Съмнър Стрийт. Пръв му се обади Хенри, който каза, че се е възползвал от почивката на Симфоничния Стан да позвъни от столовата на „Макстънс“, понеже не можел повече да мълчи. Сигурен бил, че днес на улицата пред пансиона явно е било отвлечено дете. Много съжалява, но каквито и да са причините, Джак да се Държи настрана от разследването — впрочем той дори не си е направил труда да ги изтъкне — отсега нататък не важат. Рибаря взима вече четвърта жертва — нали Джак не си прави илюзии, че Ърма Френо в най-скоро време ще потропа на вратата на дома си. Цели четири деца!

— Не — каза Хенри, — не съм го чул по радиото. Случило се е тази сутрин. Научих го от чистача в пансиона. Видял е как разтревожен полицай прибира в багажника на патрулната кола детски велосипед, изоставен на улицата.

— Добре, де — настоя, — може да не го знам със сигурност, но съм сигурен. До довечера Дейл ще идентифицира изчезналото хлапе и утре името му ще е на първа страница във вестника. Тогава гражданите на окръга наистина ще изгубят търпение. Толкова ли не разбираш? На хората им е достатъчно да знаят, че участваш в разследването — това много ще ги успокои. Вече не можеш да се радваш на лукса да си пенсиониран, Джак. Трабва да се включиш.

Джак му отвърна, че си вади прибързани заключения, и ще обсъдят въпроса после.

Четирийсет и пет минути по-късно позвъни Дейл Гилбъртсън с новината, че в неизяснен момент тази сутрин на улицата пред пансиона „Макстънс“ е изчезнало момче на име Тайлър Маршал, чийто баща — Фред Маршал — се намирал в участъка и настоявал да разговаря с Джак Сойер. Фред бил страхотен човек — мъж на място, със семейство, солиден гражданин и дори приятел на Дейл — но вече бил на ръба на истерията. Освен това Джуди — съпругата му — напоследък явно е страдала от някакви психически проблеми, тъй като случилото се я довело до пълен срив. Говорела несвързано, наранила се, обърнала къщата с главата надолу.

— Познавам Джуди, тъй да се каже — обясняваше полицейският началник. — Прекрасна жена, наистина прекрасна жена — такава една, дребничка, а толкова смела и здраво стъпила на земята, наистина невероятна личност, ще кажеш, че никога не изпуска нещата от контрол. Но явно е знаела или, кой знае — предчувствала е изчезването на сина си още преди да се намери колелото. Късно следобед състоянието й така се влошило, че Фред повикал доктор Скарда и я откарали в окръжната лютеранска болница в Ардън, където от пръв поглед я тикнали в отделение „Д“ — тоест в психиатрията. Представяш си в какво състояние е Фред. Настоява да говори с теб. Каза ми: „Нямам вяра в теб.“ Та ако ти не дойдеш — продължи Дейл, — Фред Маршал ще пристигне у вас, ето какво ще стане. Не мога да го спра, а и нямам намерение да го арестувам, за да не би случайно да те обезпокои. На всичкото отгоре и ние имаме нужда от теб, Джак. Добре, добре Знам, че нищо не обещаваш, но ти е ясно как трябва да постъпиш, нали?

Дали сами по себе си тези разговори бяха достатъчни да го накарат да се качи на пикапа и да отпраши за града? Най-вероятно да, мисли си Джак, като по този начин напълно омаловажава влиянието на третия фактор — тайният фактор, който се опитва да забрави. Той бива лишен от смисъл и отхвърлен с простото обяснение, че всичко е било от нерви, нелеп пристъп вследствие на натрупаното напрежение, което пък е напълно нормално при подобни обстоятелства. Подобно нещо може да се случи на всеки. Искаше му се да се махне от къщи, какво толкова? Никой не може да го обвини в бягство. В момента дори пътува към онова, от което най-много иска да избяга — мъртвото течение под престъпленията на Рибаря. Този Фред Маршал — приятелят на Дейл и бащата на изчезналото момченце, искал да говори с него; чудесно, нека говори. Ако половинчасов разговор с пенсиониран детектив ще му помогне да разреши проблемите си, пенсионираният детектив е готов да му отдели това време.

Всичко останало е чисто и просто лично. Съзнанието на Джак е затормозено от разни сънища наяве и яйца от червеношийки, но това си е негова работа. Може да изчака развитието на събитията, да надхитри проблема, да потърси някакво решение. Разумните хора не приемат подобни глупости насериозно — те са като лятна буря, минават и заминават.

В този миг светофарът дава на зелено и като се спусна по инерция по наклонената улица, пътьом регистрирайки с обиграния поглед на полицай мотоциклетите на паркинга на бар „Санд“, Джак се улавя, че постепенно започва да приема нормално днешните неприятности. Не намира нищо необичайно във факта, че не можеше… по-точно — не искаше, да отвори вратата на хладилника, защото опари ли се веднъж, човек става много предпазлив. Една от крушките в дневната изгоря и като се опита да отвори чекмеджето, в което държеше резервните, то заяде. Всъщност не успя да отвори нито един шкаф, чекмедже или дрешник в къщата, което му попречи да си приготви чаша чай, да се преоблече или да обядва — остана му само възможността апатично да прелиства книги и да зяпа телевизия. Подозираше, че в пощенската кутия се крие цяла планина сини яйчица, затова отложи прибирането на пощата за следващия ден. И без друго получава само сметки, списания и рекламни листовки.

„Не бива да драматизирам — спокойно можех да отворя всички врати, чекмеджета и бюфети, но аз просто не исках. Не съм се страхувал, че от хладилника или от килера Ще се изсипе цял водопад от сини яйца, просто не ми се искаше да се натъкна на поредното от тези отвратителни неща. Покажете ми психиатър, който би окачествил подобно поведение като невротично, и аз ще ви покажа пълен лаик, който не разбира нищо от психология. Ветераните в отдела есе повтаряха, че като разследваш убийства, рано или късно ти се разхлопва дъската. Така де, нали именно по тази причина се пенсионирах!

Какво трябваше да направя — да остана в полицията докато взема да се гръмна ли?! Ти си умен мъж, Хенри Лейдън, и аз много те обичам, но някои работи просто не ги ЧАТКАШ!“

Добре, де, нали все пак отива на Съмнър Стрийт? Напоследък всички го притискат да направи нещо — ето, сега ще направи. Ще поздрави Дейл, ще се отбие при момчетата и ще седне да поговори с този Фред Маршал — солиден гражданин с изчезнал син, заливайки го с обичайната помия: „Правим всичко, което е по силите ни, дрън дрън… конкретното разследване се провежда в тясно сътрудничество с ФБР, а както е известно, те са най-добрите в света.“ И подобни тъпотии все в тоя дух. Най-многото, което може да направи, е да приглади настръхналата козинка на Фред Маршал, както когато искаш да успокоиш пострадало коте; миряса ли Фред, с това предполагаемият дълг на Джак — изцяло плод на външен натиск — се изчерпва и той спокойно може отново да се отдаде на заслужено усамотение. Ако на Дейл не му изнася, да се хвърли в Мисисипи; ако на Хенри не му е по вкуса, ще му откаже да четат Дикенс и ще го измъчва с Лорънс Уелк[1], Вон Мънроу[2] или с нещо също така гадно. Например диксиленд, изпълняван от некадърници. Преди години му бяха подарили компактдиск със заглавие „Фетс Манасас и «Ол Старс» в ритъма на стомпа“. Като послуша Фетс Манасас трийсет секунди, на колене ще моли за милост.

Този образ вдъхва на Джак достатъчно увереност, за да си докаже извън всякакво съмнение, че невъзможността да отвори вратите и шкафовете се дължи на моментно нежелание, не на фобия. Но макар вниманието му да е съсредоточено другаде, през целия път го измъчва усещането, че пепелникът под таблото го дразни и му се подиграва. Малкият панел сякаш е обгърнат от аура на прикрита ненавист и злокобна многозначителност.

Страхува ли се, че вътре се спотайва синьо яйчице?

Естествено, че не. Вътрешността на пепелника представлява черна пластмасова отливка и е пълна само с въздух.

Значи спокойно може да го извади.

Зад стъклата се мяркат първите сгради в покрайнините на Френч Ландинг. Скоро ще подмине мястото, където по-рано тази сутрин Хенри спря диска на „Дъртиспърм“ и в купето се възцари благословена тишина. Спокойно може да отвори пепелника — подхваща го отдолу и дърпа, фасулска работа. Протяга ръка, но в последния миг я отдръпва. По челото му се стичат капки пот, които се събират във веждите.

— Какво толкова? — окуражава се гласно. — Да не би да срещаш затруднения, Джаки?

Отново протяга ръка към пепелника. Изведнъж си дава сметка че въобще не внимава къде кара, вдига глава и отпуска педала за газта. Не спира само от упорство. Това е просто един пепелник, за Бога. Пак поглежда шосето. Изпълнен е с решителност като медицинска сестра, която трябва да отлепи пластир от гъсто окосмения корем на пациент, издърпва пластмасовото приспособление. Запалката, която неволно е разместил при сутрешното излизане, отхвърчава на десет сантиметра, преобразявайки се пред ужасения му поглед в сребристо-черно яйце.

Рязко извива волана, излиза от очертанията на шосето и се носи по буренясалия банкет право към най-близкия телеграфен стълб. Запалката се приземява в пепелника със силно металическо дрънчене, което никое яйце на земното кълбо не е в състояние да произведе. Стълбът танцува пред стъклото и застрашително го изпълва. Джак набива спирачки, колата се заковава на място, дълго след това запалката тихо потропва в пепелника. Ако не беше намалил скоростта, преди да го извади, щеше да се забие право в стълба, от който в момента го дели точно един метър. Избърсва потта от лицето си и вдига запалката.

— Да му се не види. — Поставя приспособлението на мястото му и изтощен се отпуска на седалката. — Не случайно казват, че тютюнопушенето е смъртоносно.

Шегата е твърде плоска, за да го развесели; в продължение на няколко секунди неподвижно съзерцава нарядко преминаващите автомобили по Лайол Роуд. Когато пулсът му се нормализира, си напомня, че все пак съумя да извади пепелника.

* * *

Том Лънд с рошавите руси къдрици явно е подготвен за посещението му, защото щом Джак влиза в участъка, подминавайки трите велосипеда на входа, младият полицай скача от мястото си и се втурва да го посрещне, като шепнешком обяснява, че Дейл и Фред Маршал го чакат в кабинета на началника, ей-сега ще го заведе при тях. Несъмнено много ще му се зарадват.

— Самият аз много се радвам, лейтенант Сойер — добавя Лънд. — За Бога, не мога да крия. Мисля, че в момента много се нуждаем от вас.

— Можеш да ме наричаш Джак. Вече не съм лейтенант. Дори не съм полицай.

Двамата се запознаха по време на разследването на случая Киндърлинг и още тогава Джак бе приятно впечатлен от Лънд, който не жалеше време и усилия. Обожаваше работата си, униформата и значката, уважаваше шефа си и бе изпълнен с истинско преклонение пред лосанжелеския детектив, поради което часове наред безпрекословно дежуреше на телефона, обикаляше държавните регистри и не слизаше от колата, докато по няколко пъти проверяваше противоречивите данни за конфликта между един уисконсински застрахователен агент и две момичета от Сънсет Стрип. През цялото време младежкият му ентусиазъм не секваше — напомняше на защитник от гимназиалния отбор, участващ в първия си мач.

Сега изглежда променен. Под очите му има тъмни сенки, лицето му е изпито, скулите изпъкват. Но безсънието и умората не са единствената причина за състоянието му — погледът му издава безпомощното изумление на човек, преживял шок. Рибаря е откраднал голяма част от младостта на Том.

— Ще видя какво мога да направя — отвръща Джак, чувствайки се неловко, че дава напразни надежди.

— Каквото и да направите, все ще ни е от полза.

Това е прекалено — прекалено сервилно, докато Лънд го води към кабинета, Джак си казва: „Аз да не съм месия.“

Мисълта го кара да изпита чувство на вина.

Том почуква, отваря вратата, обявява пристигането на посетителя и след като го въвежда в стаята, изчезва като призрак, незабелязан от двамата мъже, които стават да посрещнат новодошлия и се взират в него: единият с видима благодарност, другият — с огромна признателност, примесена с неприкрита надежда, които карат Джак да се почувства още по-неловко.

Дейл промърморва нещо, за да представи посетителя, а Фред Маршал бърза да подхване:

— Много ви благодаря, че се съгласихте да дойдете, толкова съм ви задължен. Това е всичко, което съм в състояние да… — Протегнатата му ръка щръква като дръжка на помпа. Когато Джак поема дланта му, лицето на Фред се сгърчва от нов прилив на чувства. Буквално се вкопчва в ръката му, едва ли не като животно в плячката си. Стиска я нееднократно. Дори се просълзява.

— Не мога… — Издърпва длан и избърсва сълзите си. Чистосърдечният му поглед издава болезнена уязвимост. — Боже Господи! Толкова се радвам, че сте тук, господин Сойер. А може би трябва да ви нарачам „лейтенант“, а?

— Казвайте ми Джак. Хайде сега вие двамата разкажете какво се е случило.

Дейл му прави знак да заеме свободния стол; тримата мъже се настаняват и болезнената, но по същество простичка история за Фред, Джуди и Тайлър Маршал започва. Пръв взема думата Фред и обяснява надълго и нашироко. Според неговата версия една храбра и безстрашна жена, любяща съпруга и майка, се огъва под натиска на много и необясними промени и развива загадъчни симптоми, с лека ръка пренебрегнати от нейния неук, глупав и себичен съпруг. Бръщолеви несвързано, изписва с налудничави излияния цели листове, които после тъпче в устата си и се мъчи да погълне. Предусещала е трагедията и е обезумяла. Звучи абсурдно, но себичният съпруг смята, че това е причината за психическото разстройство. По-точно мисли, че мисли, защото разсъждава по този въпрос още от първия си разговор с Дейл, и макар подобно твърдение да звучи налудничаво, в известен смисъл е логично. Как иначе да си го обясни човек? Мисли, че жена му е започнала да се побърква, защото е предчувствала наближаването на нещастието. Подобни неща сигурно са възможни, кой знае. Ето и пример — безстрашната, умствено разстроена жена е знаела, че прекрасното й хубаво момченце е изчезнало още преди глупавият и себичен съпруг, който днес както обикновено е отишъл на работа, да й съобщи за намерения велосипед. Което само доказва заключението, до което е стигнал. И така, доброто момченце излязло с трите си другарчета, но те се върнали у дома, а полицай Чита намерил на тротоара пред „Макстънс“ само колелото на синчето им и самотната маратонка „Рийбок“.

— Дани Чита ли? — пита Джак, който също като Фред Маршал започва да смята, че мисли някои доста тревожни неща.

Сетне Дейл разказва своята версия на историята, която е значително по-кратка: момче излиза на разходка с велосипеда си и изчезва, вероятно е отвлечено на улицата пред „Макстънс“. Това е всичко, което знае, но се надява, че Джак Сойер ще съумее да запълни много от белите полета.

Джак Сойер, в когото другите двама настойчиво се взират, не отговаря веднага, тъй като се нуждае от време, за да привикне към трите мисли, които смята, че мисли. Първата не е точно съждение, а по-скоро емоционална реакция, въплъщение на скрита мисъл: Джак установи, че Фред Маршал му е симпатичен още от мига, когато се вкопчи в десницата му и възкликна „Боже Господи!“ — с което предизвика неочакван обрат в в сюжета на деня. Фред Маршал е олицетворение на рекламен образ на живота в малкия град. Ако негова снимка се постави на билборд, рекламиращ агенция за недвижими имоти във Френч Ландинг, гражданите на Милуоки и Чикаго ще се втурнат да купуват къщи в този край. С хубавото си, приветливо лице и стройното телосложение на спортист Маршал излъчва отговорност, почтеност, любезност и добросъседство, скромност и щедрост. И постоянно се обвинява в глупост и себичност, с което буди нарастваща симпатия у Джак. Наред с нея нараства и съчувствието за сполетялото го ужасно нещастие, което на свой ред усилва желанието да му помогне. Дойде в участъка с нагласата да разреши проблема като полицай, но детективските му инстинкти явно са закърнели от неупотреба и в действителност реагира като обикновен съгражданин. Много добре знае, че ченгетата рядко приемат като обикновени граждани хората, впримчени в последствията на едно престъпление, определено не и в началните етапи на разследването. (Отношението му към този човек се гради на наблюдението, че Фред Маршал — такъв, какъвто е — е неспособен да храни подозрения към никого, с когото е в добри отношения.)

Второто хрумване е по-присъщо на полицай и докато свиква с третото, което е изцяло плод на все още точните, макар и позакърнели детективски рефлекси, споделя второто гласно:

— Велосипедите, които видях отвън, са на приятелите на Тай, нали? Някой разпитва ли хлапетата?

— Боби Дюлак — обяснява Дейл. — Отначало и аз говорих с тях, но нищо не научих. Казват, че са били заедно, после Тайлър си тръгнал. Твърдят, че не са видели нищо, което е възможно…

— Но ти смяташ, че крият нещо.

— Честен кръст, така е. Но въобще не ми идва наум какво би могло да бъде, пък и трябва да ги пуснем да се прибират у дома, преди родителите им да са откачили.

— Кои са, как се казват?

Фред Маршал леко свива юмрук, сякаш стиска невидима бейзболна бухалка:

— Ъби Уекслър, Ти Джей Реникър и Рони Мецгър. Тай вече цяло лято се мъкне с тях.

Второто изречение съдържа неясен намек за неодобрение. — Изглежда, не ги намирате подходяща компания за сина ви.

— Ами, не — отвръща Фред, разкъсван между порива да каже истината и вродения си инстинкт към справедливост. — Не и в този смисъл. Ъби си пада малко побойник, а другите двама като че ли не са особено… схватливи. Надявам се… надявах се Тай да разбере, че може да прекарва времето си по-пълноценно с деца, които са повече или по-малко, как да кажа…

— На неговото ниво.

— Именно. Проблемът е в това, че синът ми е малко дребен за възрастта си, а Ъби Уекслър е… хм…

— Доста едър и висок за възрастта си. Чудесна предпоставка да стане побойник.

— Да не искате да кажете, че познавате Ъби Уекслър? — Не, но го видях тази сутрин. Беше с другите две момчета и сина ви.

Дейл подскача на стола, а Фред Маршал изпуска невидима: та бухалка.

— Кога беше това? Къде? — един през друг питат двамата.

— На Чейс Стрийт, в… приблизително в осем и десет. Бях тръгнал да посрещна Хенри Лейдън и да го закарам у тях. На излизане от града момчетата изскочиха с велосипедите точно пред колата ми. Видях сина ви добре, господин Маршал. Изглежда страхотно хлапе.

В ококорените очи на Фред Маршал се заражда някаква надежда, някакво обещание, а Дейл се отпуска:

— Е, това до голяма степен се покрива с техните твърдения. Сигурно е станало тъкмо преди Тайлър да си тръгне. Ако наистина си е тръгнал.

— Или те са го изоставили — допълва бащата. — Те карат по-бързо и понякога, как да кажа, се опитват да го дразнят.

— Избързват напред и го изоставят — уточнява Джак. Фред Маршал мрачно кима, което издава, че е наясно с униженията, които малкият споделя със своя тъй отзивчив баща. Джак си припомня пъпчивото враждебно лице на Ъби Уекслър, размахал среден пръст, и си задава въпроса, дали и как хлапакът се опитва да се защити: Дейл спомена, че усетил нещо фалшиво в твърденията им, но защо им е да лъжат? Каквито и да са причините, автор на лъжата несъмнено е Ъби Уекслър. Другите двама изпълняват заповеди.

За момента решава да остави настрана третото хрумване.

— Искам да говоря с момчетата, преди да ги освободите. Къде са те?

— В помещението за разпит на горния етаж. — Дейл сочи тавана. — Том ще те заведе.

Със сивите си стени, напомнящи на военен кораб, сивата метална маса и тесния като бойница на замък прозорец, стаята за разпит сякаш е нарочно създадена да изкопчва признания, като нагнетява у разпитваните отегчение и отчаяние; когато Том Лънд въвежда Джак при четиримата й настоящи обитатели, от пръв поглед личи, че „оловната“ атмосфера е оказала върху тях подтискащото си въздействие. Боби Дюлак се обръща, престава да барабани с молива по масата и казва:

— О-хо, ура за Холивуд. Дейл спомена, че ще идвате. — Всеобщото униние е помрачило дори неговия блясък. — Искате ли да разпитате тези хулигани, лейтенант Сойер?

— След малко. — Две от хлапетата, седнали на срещуположния край на масата, проследяват движенията на Джак, сякаш се страхуват, че ей-сега ще ги тикне в ареста. Думите „разпитате“ и „лейтенант“ са им подействали като леден канадски вятър. Ъби Уекслър се опитва да мине за голям смелчага и измерва Джак с присвити очи, а момчето до него — Рони Мецгър — се гърчи на стола, забелило очи като палачинки. Третият хлапак — Ти Джей Реникър — е скръстил ръце на масата и сякаш спи.

— Събудете го — нарежда Джак. — Искам всички да ме чуят. — Няма какво да им каже, целта е да привлече вниманието им. Вече е убеден, че Дейл е прав. Може би не лъжат, но със сигурност крият нещо. Поради това внезапната му поява в царящото сънно униние ги е стреснала. Ако той трябваше да ги разпитва, щеше да ги раздели и да разговаря с тях поотделно, но при това положение се налага да поправи грешката на Боби Дюлак. Което означава да въздейства на тримата едновременно, а също и да възбуди страха им. Няма да ги тероризира — иска само да им се поразтуптят сърцата, след което може да ги раздели. Вече си личи кой е най-слабият и най-гузният. Джак не изпитва никакви угризения да изрича лъжи, за да получи необходимата информация.

Рони Мецгър разтърсва Ти Джей за рамото и казва:

— Събуди се, бе, пътунгер… тъпунгер.

Спящият неволно изстенва, вдига глава и понечва да се протегне. Погледът му попада върху Джак, малкият преглъща, примигва и моментално изпъва гръб.

— Добре дошъл — приветства го Джак. — Искам да се представя и да обясня защо съм тук. Казвам се Джак Сойер и съм лейтенант в отдел „Убийства“ на Лосанжелеската дирекция на полицията. Притежавам отлична характеристика и цяла стая, пълна с грамоти и медали. Когато преследвам някой престъпник, обикновено го залавям. Преди три години бях тук във връзка с едно разследване. Две седмици по-късно заведох в Лос Анжелес един човек на име Торнбърг Киндърлинг окован в белезници. Тъй като познавам този край и местните правозащитни органи, Лосанжелеската дирекция на полицията ми възложи да съдействам на силите на реда при разследването на престъпленията на Рибаря. — Плъзва поглед към Боби Дюлак, за да се увери, че той не се кикоти на тези глупости, но младежът се взира пред себе си с каменно изражение. — Вашият приятел Тайлър Маршал е бил с вас преди изчезването си тази сутрин. Рибаря ли го е отвлякъл? Колкото и да ми е неприятно, мисля, че отговорът е положителен. Може би ще успеем да го върнем на родителите му, а може и да не успеем, но ако искаме да хвана Рибаря, трябва да ми разкажете точно какво се е случило, от игла до конец. Трябва да сте напълно откровени с мен, защото ако излъжете или запазите нещо в тайна, ще бъдете обвинени във възпрепятстване на правосъдието. Възпрепятстването на правосъдието е изключително тежко престъпление. Полицай Дюлак, каква е минималната присъда за подобно престъпление в щата Уисконсин?

— Пет години, почти съм сигурен.

Ъби Уекслър прехапва устни, Рони Мецгър отмества поглед и се мръщи, а Ти Джей Реникър с безразличие съзерцава тесния прозорец.

Джак се настанява до Боби Дюлак.

— По една случайност аз бях водачът на пикапа, на когото един от вас тази сутрин показа среден пръст. Не бих казал, че повторната ни среща ме изпълва с особено въодушевление.

Две глави моментално се извръщат към Ъби, който ожесточено присвива очи, опитвайки се да разреши нововъзникналия проблем.

— Не е вярно — заявява, очевидно избирайки пътя на пълното отрицание. — Може да ви се е сторило така, но не е вярно.

— Още не сме започнали да говорим за Тайлър Маршал, а ти вече лъжеш. Ще ти дам още един шанс. Кажи ми истината.

Ъби се усмихва престорено:

— Аз не показвам среден пръст на хора, които дори не познавам.

— Стани.

Той се озърта, но приятелите му нямат сили да го погледнат в очите. Отмества стола си и колебливо се изправя.

— Сержант Дюлак, изведете това момче и го затворете в ареста.

Боби изпълнява ролята си безпогрешно. Надига се от стола, приковава поглед върху Ъби и бавно и застрашително се приближава към него. Напомня на пантера, която безшумно дебне жертвата си. Хлапакът отскача назад и протяга ръка, опитвайки се да го спре:

— Не, не, не… взимам си думите назад… наистина бях аз!

— Вече е късно — отсича Джак. Боби сграбчва хлапака за лакътя и понечва да го повлече към вратата. Плувнал в пот и зачервен до уши, Ъби упорито не помръдва, но полицаят го дръпва по-силно и малкият се превива на две. Полита напред, започва да хленчи и да рони сълзи. Боби Дюлак отваря вратата и го измъква в студения коридор на втория етаж. Разнася се уплашен вопъл, ненадейно прекъснат от хлопването на вратата.

Лицата на другите момчета са придобили цвета на бита сметана, двамата очевидно са изгубили способността да се движат.

— Не се тревожете за него — успокоява ги Джак. — Нищо лошо няма да му се случи. След петнайсетина минути и тримата ще можете да си вървите у дома. Не виждам смисъл да разговарям с човек, който лъже от самото начало. Запомнете от мен — дори най-некадърните ченгета усещат кога ги лъжат, а аз съм велик полицай. Ето какво ще направим сега. Ще си поговорим за случилото тази сутрин, за Тайлър, за това как сте се разделили с него, на кое място, къде сте отишли след това, кого сте видели — такива неща. — Обляга се назад и разперва длани на масата. — Хайде, разкажете ми всичко, от игла до конец.

Момчетата се споглеждат. Ти Джей пъхва показалец в устата си и започва да изтезава нокътя си.

— Ъби ви показа среден пръст — започва Рони.

— Нима? И какво стана после?

— Ъ-ъ, Тай каза, че си тръгва.

— Тай каза, че си тръгва — напевно приглася Ти Джей.

— Къде точно се намирахте в този момент? — Ъ-ъ… пред „Шмитс Помориъм“

— „Емпориъм“ — поправя го Ти Джей. — Не е „помориъм“, а е „ем-по-ри-ъм“, тъпунгер такъв. — И?

— И Тай каза… — Рони извръща поглед към Ти Джей. — Тай каза, че си тръгва.

— Накъде тръгна — на изток или на запад?

Момчетата безмълвно се споглеждат, сякаш въпросът е зададен на патагонски.

— Към реката или в обратната посока?

Отново се споглеждат. Въпросът е зададен на чист английски език, но правилен отговор не съществува.

— Не знам — най-сетне отронва Рони.

— Ти Джей, ти знаеш ли? Хлапакът клати глава.

— Точно така. Ето това е честен отговор. Не знаете, защото не сте видели как си тръгва, нали? Пък и всъщност не е казал, че си тръгва. Бас държа, че това е измислица на Ъби.

Ти Джей неспокойно се върти на стола, а Рони зяпа Джак с нескрито удивление — този тип е самият Шерлок Холмс.

— Нали помните, че ви подминах с пикапа? — Кимат в унисон. — Тайлър не беше с вас. — Кимат. — Вече си бяхте тръгнали от „Олсортс Емпориъм“ и карахте на изток по Чейс Стрийт, тоест отдалечавахте се от реката. Видях ви в страничното огледало. Ъби въртеше педалите много бързо. Вие двамата криво-ляво съумявахте да поддържате неговото темпо. Но Тайлър е по-дребен и изостана. Зная, че не си е тръгнал по своя воля. Просто не е могъл да ви настигне.

— И е останал много, много назад, и Бираря е дошъл и го е отвлякъл — плачевно нарежда Рони Мецгър и избухва в сълзи.

Джак се привежда над масата:

— Видяхте ли как стана това? Ти или той?

— Нееее — хлипа Рони. Ти Джей колебливо клати глава.

— Не сте видели да спира кола, някой да заговаря Тай, или той да влиза в някой магазин или нещо подобно?

Едно през друго момчетата издават нечленоразделни звуци, означаващи, че нищо не са видели.

— Кога разбрахте, че го няма?

Ти Джей понечва да каже нещо, но затваря уста. Рони отговаря на въпроса:

— Като пихме „Слърпи“.

Сбърчил чело от напрежение, Ти Джей кима в знак на съгласие.

С помощта на още два въпроса става ясно, че открили отсъствието на Тайлър, докато се наслаждавали на студените напитки в „Севън-Илевън“, откъдето си купили и карти за „Маджик“ — следователно едва няколко минути по-късно.

— Ъби каза, че Тай ще ни купи още карти — услужливо уточнява Рони.

Наближава дългоочакваният миг. Джак знае, че онова, което крият — каквото и да е то — се е разиграло малко след като са излезли от „Севън-Илевън“ и са открили, че Тайлър още го няма. При това в заблудата е замесен само Ти Джей. Буквално лее кървава пот за разлика от другарчето си, което видимо се успокои при спомена за фрапето и картите. Остава да им зададе един последен въпрос:

— Значи Ъби е искал да намери Тайлър. Заедно ли тръгнахте да го търсите или той изпрати само един от вас?

— А? — изненадва се Рони. Брадичката на Ти Джей увисва и той кръстосва ръце над главата си, сякаш да се предпази от удар. — Тайлър си тръгна — настоява Рони. — Не сме го търсили отидохме в парка… Да разменяме карти.

— А-ха. Рони, благодаря ти. Беше много отзивчив. Искам да изчакаш навън при Ъби и сержант Дюлак, докато си поговоря с Ти Джей. Ще ни отнеме най-много пет минути.

— Значи мога да си ходя? — Джак кимва и Рони колебливо се надига от стола. Като стига до вратата, Ти Джей изхлипва. В следващия миг остава насаме с лейтенанта; плътно се долепва до облегалката на стола, сякаш му се иска да се смали, вперил в Джак окръглените си блеснали очи.

— Ти Джей, няма от какво да се страхуваш, давам ти честната си дума. — Насаме с хлапака, който се преструваше на задрямал на масата и по този начин се издаде от самото начало, Джак Сойер се заема най-напред да му опрости греховете. Знае тайната му, но тя не е съществена и е напълно безполезна. — Каквото и да ми кажеш, няма да те арестувам. Обещавам ти. Не те грози никаква опасност. Дори се радвам, че с приятелите ти дойдохте и ни помогнахте да изясним ситуацията.

Нарежда в този дух още три-четири минути, докато Ти Джей постепенно проумява, че присъдата за разстрел от взвод снайперисти се отменя, а избавлението му от наказанието, което неговият приятел Рони би нарекъл „строг ръмничен тежим“, е неминуемо. Лека-полека страните му отново поруменяват. Престава да се гърчи, опитвайки се да се смали, и да се взира в Джак с очи, изцъклени от ужас.

— Разкажи ми какво направи Ъби. Ще си остане между нас. Няма да му кажа нищо. Честна дума. Няма да те издам.

— Искаше Тай да ни купи още карти — колебливо отвръща хлапакът, сякаш плува в непознати води. — Ако беше с нас, със сигурност щеше да ни купи. Понякога Ъби е голям гадняр. И… и ми каза да се върна и да извикам оня мотльо, иначе ще ми лепне една запалка.

— А ти яхна велосипеда и се върна по Чейс Стрийт, така ли?

— А-ха. Гледах, гледах, ама Тай никакъв го нямаше. А бях сигурен, че ей-сега ще се покаже отнякъде. Иначе къде ще иде?

— И… — Джак размахва ръка и, образно казано, леко придърпва шарана, закачен на въдицата.

— Ами не го видях. Завих по Куин Стрийт, дето е старческият дом с големия плет. Там… такова… видях колелото му. На тротоара пред входа. Маратонката му също беше там. А от плета бяха изпадали листа.

Това е безполезната тайна. Е, може би не е чак толкова несъществена — поне става ясно, че Тайлър е изчезнал някъде към осем и петнайсет. Което означава, че велосипедът и маратонката са стояли на тротоара в продължение на четири часа, преди Дани Чита да ги забележи. Онази част на Куин Стрийт почти изцяло е собственост на пансиона, а гостите за Празника на ягодите са започнали да прииждат едва към обяд.

Ти Джей разказва как го хванало страх — ами ако Рибаря е дръпнал Тай зад плета и се върне за друго дете?! В отговор на последния въпрос на Джак обяснява:

— Ъби ни заръча да казваме, че сме се разделили с Тай пред „Олсортс“, да не би после хората, такова, да ни обвинят. Ако е убит, де. Ама той нали не е убит? Деца като Тай не ги убиват.

— Надявам се да е така.

— И аз се надявам. — Хлапакът избърсва носа си с опакото на дланта си.

— Време е да си вървиш у дома — заявява Джак и става.

Ти Джей също се изправя, тръгва покрай масата, но изведнъж възкликва:

— О! Сетих се още нещо!

— Какво?

— На тротоара имаше пера.

Подът сякаш започва се накланя ту наляво, ту надясно като палубата на кораб. Джак се вкопчва в облегалката на стола, за да не падне.

— Наистина ли? — Обръща се към момчето едва когато си възвръща самообладанието. — Как така пера?

— Ами едни такива черни, големи. Приличаха на гарванови пера. Едното беше до колелото, а другото беше забучено в маратонката.

— Чудна работа. — Джак печели време, докато престане да потръпва от неочакваното повдигане на темата за перата. Как да реагира на подобна дреболия — само по себе си това е пълен абсурд, да не говорим, че едва не припадна, което пък си е живо излагане. Ти Джей е видял истински пера от истински гарван на истински тротоар, а неговите са въображаеми — въображаеми пера от въображаеми червеношийки — та нали в сънищата всичко е въображаемо. Наум си повтаря подобни полезни съвети и скоро си възвръща нормалното състояние на духа, но през цялата нощ и до утре късно следобед думата „пера“ ще кръжи в съзнанието му като гръмотевична буря, която от време на време пронизва мислите му със съскащи мълнии.

— Чудна работа. Как е възможно перото да влезе в маратонката?

— Може би вятърът го е духнал — предполага Джак, като за удобство пренебрегва факта, че днес времето е тихо. Като се уверява, че подът не се люлее, прави знак на Ти Джей да си върви и го последва в коридора.

При отварянето на вратата Ъби Уекслър се оттласква от стената, на която се подпира, и се изпъва до Боби Дюлак. Продължавайки да играе ролята си, новакът не трепва, сякаш е изсечен от мрамор. Рони боязливо се отдръпва.

— Момчетата могат да си вървят. Изпълниха дълга си.

— Ти Джей, какво каза? — Ъби мята на приятеля си кръвнишки поглед.

— От думите му недвусмислено се убедих, че не знаете нищо за изчезването на вашия другар — отвръща Джак.

Ъби си отдъхва, но за всеки случай продължава да се мръщи застрашително на всички. Накрая вперва злобен поглед в Джак, който повдига вежди.

— Не съм ревал. Може да ме беше страх, обаче не ревах.

— Да, уплаши се наистина. Друг път да не ме лъжеш. Имаше шанс да помогнеш на полицията, но ти го пропиля.

Хлапакът се мъчи да осмисли думите му и донякъде успява:

— Добре, ама аз показах пръст на тъпата музика, не на вас.

— И на мен не ми хареса. Обаче онзи човек, с когото бях, много настояваше да я изслушаме. Знаете ли кой беше той? — Сервира отговора право в мнително смръщената му физиономия: — Джордж Ратбън.

Сякаш е произнесъл Супермен или Арнолд Шварценегер. Подозренията на Ъби се изпаряват на секундата, в резултат на което лицето му се преобразява. Малките тесни очички се изпълват с невинно изумление:

— Ама вие познавате Джордж Ратбън?

— Той е един от най-добрите ми приятели. — Джак не уточнява, че в известен смисъл другите му най-добри приятели също са Джордж Ратбън.

— Супер!

На заден фон Ти Джей и Рони пригласят:

— Супер!

— Самият Джордж е страхотен. Ще му предам думите ви. Време е обаче да слизаме долу и да се качвате на велосипедите.

Все още зашеметени от мисълта, че са зърнали великия, върховния Джордж Ратбън, хлапетата яхват велосипедите, отдалечават се по Съмнър Стрийт и след малко свиват по Втора улица.

— Този трик с Джордж Ратбън много ми хареса. Хлапетата си тръгнаха щастливи.

— Не беше трик.

От изумление Боби не уцелва входната врата:

— Джордж Ратбън наистина ли ви е приятел? — Да. Но понякога е страшно досаден.

Дейл го посреща с предпазливо очакване, ала надеждата в погледа на Фред Маршал къса сърцето на Джак.

— Е? — пита полицейския началник, (пера)

— Прав си, че крият нещо, но е несъществено.

Фред Маршал се сгърчва на стола, а част от вярата му в бъдещето се изпарява под формата на звук, подобен на свистене на спукана автомобилна гума.

— Малко след като излезли от „Севън-Илевън“, Уекслър изпратил Ти Джей да се върне да потърси сина ви. Ти Джей стигнал до Куин Стрийт, където видял велосипеда и маратонката на тротоара. Естествено хлапетата веднага си помислили, че е замесен Рибаря. Ъби Уекслър се досетил, че може да ги обвинят, задето са изоставили приятеля си, и съчинил историята, която вече знаете — че Тай сам си е тръгнал, докато всъщност е било обратното.

— Ако си ги видял заедно към осем и десет, значи Тайлър е изчезнал едва няколко минути след това. Тоя какво, да не причаква децата по храсталаците?

— Може би именно това прави. Прати ли хора да огледат плета?

(пера)

— Щатските го претърсиха най-щателно. Намериха само листа и кал, нищо повече.

Фред стоварва юмрук на масата, сякаш набива клинци, и заявява:

— Велосипедът на сина ми е забелязан едва четири часа след изчезването му. Вече наближава седем и половина! Детето го няма цял ден! А аз се мотая тук, вместо да изляза да го търся.

— Фред, всички търсят сина ти. За Бога, дори щатските ченгета, че дори и ФБР.

— Не им вярвам — отсича Фред. — Още не са намерили Ърма Френо. Защо смяташ, че ще намерят моя син? Мисля, че оставя един-единствен шанс. — Обръща към Джак и от вълнение очите му грейват като електрически крушки. — И този шанс сте вие господин лейтенант. Ще ми помогнете ли?

Воден от третото хрумване, изцяло породено от професионалния му опит, но временно изтикано настрана, Джак ненадейно изтърсва:

— Бих искал да говоря със съпругата ви. Имате ли нещо против да ви придружа, ако утре ходите на свиждане?

Дейл мига учудено:

— Може би не е зле най-напред да го обсъдим.

— Мислите ли, че ще има полза?

— Възможно е — отвръща Джак.

— Във всички случаи на нея ще й се отрази добре. Вие нали живеете в Норуей Вали? Тъкмо сте ми на път. Мога да ви взема в девет.

— Джак — отново прави опит да се намеси Дейл.

— Чакам ви в девет — заключава Сойер, пренебрегвайки сигналите на пълно объркване и гняв, които излъчва неговия стар приятел полицейският началник, както и гласчето, което нашепва

(перо).

* * *

— Невероятно — диви се Хенри Лейдън. — Не зная благодарности ли да изказвам или поздравления. Може би и двете. Вече е твърде късно да се изкараш „суперяк“ като мен, но може и да го докараш до „пълен маниак“.

— Виж, не прекалявай. Отидох само защото не исках бащата на детето да цъфне у дома.

— Това не е единствената причина.

— Прав си. Мъчеше ме странно безпокойство и се чувствах като звяр в клетка. Исках да сменя обстановката.

— Има и друга причина.

— Хенри, ти си голямо прасе, ясно ли ти е? Иска ти се да мислиш, че съм се втурнал да помагам от чувство за граждански дълг, благородство, състрадание или Бог знае какво, само че не е вярно. Колкото и да ми е неприятно, ще те открехна, че далеч не съм добросърдечен и отговорен, за какъвто ме мислиш.

— „Голямо прасе“ ли казваш? Улучи право в десятката, приятелю. Истината с, че цял живот съм бил непоносимо, да не кажа непоправимо прасе.

— Радвам се, че го признаваш.

— Работата е там, че не ме разбра. Прав си, наистина смятам, че си добър и почтен човек. Не просто смятам, а знам, че си. Наистина си скромен, състрадателен, благороден и отговорен — независимо как гледаш на себе си в настоящия момент.

— Тогава какво се опитваш да кажеш?

— Другата причина да отидеш в участъка е свързана с проблема или тревогата — не знам точно как да го нарека — която те мъчи от няколко седмици насам. Блуждаеш наоколо като сянка.

— А-ха.

— Имам чувството, че този проблем, тази твоя тайна, заема половината ти внимание, вследствие на което напоследък си станал половин човек — мислите ти са другаде. Драги мой, да не мислиш, че не усещам кога си разтревожен и умислен? Може да съм сляп, но всичко виждам.

— Добре, де, да допуснем, че напоследък нещо ме безпокои. Но какво общо има това с отиването в участъка?

— Имал си две възможности — да се изправиш пред проблема или да го загърбиш.

Джак мълчи.

— От което следва, че този проблем има връзка с работата ти като полицай. Може би те измъчва споменът за отдавнашно разследване. Или някой главорез, когото си тикнал в затвора, вече е на свобода и заплашва да те убие. Вече не знам какво да мисля; да му се не види — преследват ме какви ли не налудничави хрумвания, например, че са ти открили тумор и… хм… ти остават три месеца живот.

— Доколкото ми е известно, не съм болен от рак, не са ме заплашвали и главорези. Всичките ми разследвания — във всеки случай по-голямата част от тях — отдавна прашасват на сигурно място в архива на Лосанжелеската дирекция на полицията. Вярно, че напоследък съм малко обезпокоен и трябваше да се досетя, че това ще ти направи впечатление. Но не ми се щеше, как да кажа, да те обременявам, преди аз самият да съм наясно какво става.

— Искам да ми отговориш на един въпрос. Какво целеше с тази постъпка — да се справиш с проблема или да избягаш от него?

— Нямам отговор на този въпрос.

— Ще видим. Какво става с храната? Буквално умирам от глад. Много си бавен. На твое място щях да съм готов преди десет минути.

— Потрай малко. Ей-сега свършвам. Причината е в шантавата ти кухня.

— Най-рационалната кухня в Америка. Може би дори в целия свят.

След като побърза да си тръгне от полицейския участък, за да избегне евентуални безсмислени разговори с Дейл, Джак реши да се поддаде на импулсивното желание да се обади на Хенри с предложение да вечерят заедно — пържоли, бутилка хубаво вино, печени гъби, голяма салата; може да купи необходимите продукти от Френч Ландинг. Тук е мястото да отбележим, че вече няколко пъти е канил на вечеря приятеля си. Веднъж дори самият Хенри се зае с приготовлението на храната и постигна поразително озадачаващ резултат. (Като чистила полицата, домашната помощница бе разместила бурканчетата с подправките.) По телефона Хенри го попита какво прави във Френч Ландинг. Джак отговори, че ще му обясни, като се видят. Пристигна в просторната бяла къща точно в осем и трийсет, здрависа се с домакина и занесе в кухнята продуктите и личния си екземпляр на „Студеният дом“. Остави книгата в най-отдалечения край на масата, отвори бутилката с вино, напълни две чаши и се зае да готви. Отне му известно време да си припомни чудноватата организация на тази кухня, в която предметите не бяха подредени по видове — тиганите на едно място, ножовете — на друго, тенджерите — на трето, а според вида на ястието, за чието приготвяне се използват. Например, ако човек иска да изпече пъстърва на скара с гарнитура пресни картофи, достатъчно е да отвори предназначения за целта шкаф, който съдържа всички необходими съдове и прибори. Шкафовете се делят на четири основни категории (месо, риба, птици и зеленчуци) с множество подгрупи и подгрупи на подгрупите. Джак много се затрудняваше от тази система и често му се налагаше да тършува къде ли не, докато открие необходимия тиган или шпатула. Тази вечер Хенри подрежда сребърните прибори, настанява се на мястото си и започва да разпитва обезпокоения си приятел.

Най-сетне готовите пържоли алангле, гарнирани с печени гъби, са поднесени в чиниите, а в средата на масата е поставена огромна дървена купа със салата. Хенри заявява, че храната е невероятно вкусна, отпива от виното и добавя:

— Ако не ти се говори за проблема, какъвто и да е той, можеш поне да ми разкажеш какво се случи в участъка. Явно няма съмнение, че е отвлечено поредното дете.

— Почти никакво, опасявам се. Изчезнало е момченце на име Тайлър Маршал. Бащата се казва Фред Маршал и работи в „Голтсис“. Познаваш ли го?

— Отдавна не съм си купувал комбайн.

— От самото начало Фред ми направи впечатление на изключително симпатичен човек — споделя Джак и се впуска в най-подробен разказ за случките и прозренията, осенили го тази вечер, пропускайки да спомене третото си хрумване, което остана неизказано.

— Наистина ли прояви желание да посетиш съпругата на Маршал? В психиатричното отделение на лютеранската болница ли е настанена?

— Да. Утре ще я посетя.

— Не разбирам. — Хенри се храни по следния начин: побутва с ножа пържолата, набожда с вилицата месото и отрязва тънка ивичка. — Защо искаш да се запознаеш с тази жена?

— Защото смятам, че по някакъв начин е замесена.

— Хайде стига, собствената му майка?!

— Не твърдя, че тя е Рибаря, защото, разбира се, не е. Но според съпруга й поведението й започнало да се променя още преди изчезването на Ейми Сейнт Пиер. При всяко следващо убийство състоянието й се влошавало и така до деня, в който изчезва синът им и тя превърта окончателно. Съпругът й каза, че нямал друг избор, освен да я закара в психиатрията.

— Не мислиш, че поводът е достатъчно красноречив?

— Чалнала се е още преди да й кажат за момчето. Мъжът й дори смята, че тя притежава някаква свръхестествена дарба! Твърди, че е предусещала убийствата и чувствала, че се задава нещастие. Знаела за изчезването на сина си още преди да открият велосипеда — като се върнал вкъщи, Маршал я заварил да къса тапетите и да бръщолеви някакви безсмислици. Не била на себе си.

— Чувал съм за подобни случаи, когато майки внезапно усещат, че децата им ги грози или вече ги е сполетяла опасност, тоест съществува някаква телепатична връзка. Звучи малко като врели-некипели, но сигурно е възможно.

— Не вярвам в телепатията, нито в съвпаденията.

— И как виждаш нещата?

— Джуди Маршал знае нещо; подозирам, че каквото и да е то, със сигурност ще бъде гвоздеят на програмата. Фред не е забелязал нищо нередно в поведението й — той е твърде близо до нея — но и Дейл го е пропуснал. Да го беше чул какви ги говори за нея.

— Какво толкова може да знае бедната жена?

— Например кой е извършителят. Вероятно е някой, който по някакъв начин е свързан с нея. Който и да е той, тя знае името му и това я побърква.

Хенри се мръщи и вилицата му подскача из чинията, търсейки пържолата.

— Значи смяташ да посетиш госпожа Маршал и да я накараш да проговори.

— В общи линии, да.

Признанието е последвано от мълчание. Хенри безмълвно дялка месото, внимателно сдъвква отрязаните ивички и обилно полива храната с каберне от Йордания.

— Как мина танцовата забава? Хубаво ли беше?

— Истинска прелест. Очарователните старчоци до един излязоха на дансинга, включително прикованите в инвалидни колички. По едно време някакъв тип малко ме изкара от равновесие. Държа се грубо с възрастна дама на име Алис и ме помоли да пусна „Кошмарът на лейди Магъуон“, но както ти е известно, подобно парче не съществува…

— Казва се „Сънят на лейди Магъуон“ и е на Уди Хърман.

— Браво на теб. Работата е там, че гласът му беше отвратителен. Стори ми се, че говори адско изчадие! Така или иначе, не носех тази плоча и той помоли за „Не мога да започна“ на Бъни Бериган. По една случайност това беше любимата песен на Роуда. Имайки предвид сантименталните ми слухови халюцинации напоследък, тази молба ме разтърси до мозъка на костите. Не зная защо.

В продължение на няколко минути двамата мълчаливо се хранят.

— Какво си мислиш, Хенри? — обажда се по едно време Джак. Домакинът скланя глава, сякаш се вслушва във вътрешния си глас. Смръщва вежди и оставя вилицата. Явно вътрешният глас продължава да настоява. Най-сетне той намества очилата си и се извръща към госта:

— И въпреки това продължаваш да разсъждаваш като ченге. Джак решава да запази за себе си подозрението, че това не е комплимент:

— Какво искаш да кажеш?

— Гледната точка на ченгетата се различава от онази на неченгетата. Полицаят срещне ли някого, веднага вижда в негово лице закононарушител. И през ум не му минава, че човекът може да е невинен. Старите кучета, които работят в полицията от десет и повече години, подозират всеки цивилен гражданин в някакво престъпление, което за момента е неизвестно. На Джак му хрумва, че нагласата, която слепецът описва, е много често срещана сред бившите му колеги от полицията.

— Хенри, откъде знаеш?

— Усещам го интуитивно. Такъв е мирогледът на всички полицаи. А ти си полицай.

— Аз съм стражар — ни в клин, ни в ръкав изтърсва Джак и се изчервява, ужасен от себе си. — Съжалявам, тази глупост постоянно ми се върти в главата и ми се изплъзна от езика.

— Хайде да разтребим масата и да започнем четенето на „Студеният дом“.

Като измиха чиниите, Джак взе книгата, която кротко очакваше своя ред на другия край на масата, и последва в дневната домакина, като пътьом не пропусна както винаги да надникне в студиото на приятеля си. През остъклената врата се вижда малко помещение със звукоизолирани стени, натъпкано с електроника: микрофонът и грамофонът, докарани от „Макстънс“ и поставени на обичайните им места пред мекия, въртящ се стол на Хенри; сидиплейър с няколко гнезда и тунер, миксер и огромен студиен магнетофон край големия прозорец, който гледа към кухнята. Когато навремето проектирали студиото, Роуда помолила Хенри да направи вътрешни прозорци, за да го гледа как работи. В студиото не се забелязва нито един кабел, цари изряден ред като в капитанска каюта.

— Май се каниш да работиш довечера.

— Искам да завърша още две предавания на Хенри Шейка, а междувременно подготвям нещо като поздрав за рождения ден на Лестър Янг[3] и Чарли Паркър.[4]

— В един и същи ден ли са родени?

— Датите са много близки. Единият е на двайсет и седми, а другият — на двайсет и девети август. Виж, не мога да преценя дали ти е необходима светлина.

— Предпочитам да е по-светло.

Хенри Лейдън включва двете лампи до прозореца, а гостът му премества до камината огромното меко кресло и нагласява абажура на високия лампион така, че светлината да пада точно над кръглата облегалка; проследява с поглед безпогрешните стъпки на приятеля си до ключа на лампата над входната врата и декоративното осветление над неговото любимо място — подобния на кошара диван в стил „Мишън“ с големите правоъгълни възглавници, на който се настанява и протяга крак по дължината на седалката. В продълговатата стая се разлива равна, приглушена светлина, съсредоточена в ярко петно около креслото на четеца.

— „Студеният дом“ от Чарлс Дикенс — обявява Джак и се прокашля. — Започваме, Хенри.

— „Лондон. Архангеловденската сесия на съда е започнала наскоро и лорд-канцлерът заседава в Линкълнс Ин Хол“ — прочита и се впуска в описанието на свят, потънал в сажди и кал Покрити с кал кучета, коне и хора, ден, лишен от светлина. Вторият абзац гласи: — „Мъгла навсякъде. Мъгла се стели над горното течение на реката, лъкатушеща сред островчета и зелени ливади; мъгла е надвиснала и над мътните й води, промъкващи се между редиците товарни кораби по долното течение и крайбрежната смет на голям (и мръсен) град. Мъгла над блатата в Есекс, мъгла по Кентските възвишения. Мъгла прониква в кухните На двумачтовите въглищарски кораби. Мъгла тегне по бордовете на шлеповете и малките съдове. Случайни минувачи се взират през перилата на мостовете в ниско надвисналото мъгливо небе, самите те обгърнати от мъгла, сякаш са в балон и висят сред непрогледни облаци.“

Гласът му секва и вниманието му за миг се разсейва. Описанието злощастно напомня Френч Ландинг — Съмнър Стрийт и Чейс Стрийт, светлините зад прозорчетата над пивницата „Дъбово дърво“, членовете на „Гърмящата петорка“, които се спотайват на Нейлхаус Роу, сивкавите постройки по хълма над реката, Куин Стрийт и живия плет около пансиона „Макстънс“, къщурките в покрайнините — всички те, сякаш са задушени от невидима мъгла, която обвива очуканата табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, поглъща бар „Пясък“ и гладно пълзи по долините.

— Извинявай. Тъкмо си мислех, че…

— И аз си го помислих. Чети по-нататък, моля те.

Без въобще да подозира, че един ден ще трябва да влезе в черния дом, чиято очукана табела за миг прелита през съзнанието му, Джак отново се съсредоточава върху текста и продължава да чете „Студеният дом“. Навън притъмнява и светлината на лампите създава впечатление за уют. Случаят Джарндис срещу Джарндис се влачи от съдилище на съдилище, къде подпомаган, къде възпрепятстван от адвокатите Чизъл, Мизъл и Дризъл; лейди Дедлок изоставя сър Лестър Дедлок в огромното им имение с плесенясалия параклис, застоялата река и алеята на призраците; на сцената се появява Естер Съмърсън, която въпреки нерадостните обстоятелства в живота си почти винаги чурулика жизнерадостно, когато повествуванието се води от нейно лице. Нашите приятели решават, че появата на тази героиня изисква малко да се подкрепят, щом се налага да изтърпят жизнерадостно чуруликане в големи дози. Хенри се надига от дивана и грациозно се запътва към кухнята завръщайки се с две ниски, тумбести чаши, в които е налял малцово уиски „Балвени Дъбълуд“, както и с чаша вода за четеца. Джак отпива няколко глътки, промърморва няколко хвалебствия по адрес на питието и продължава да чете. Естер, Естер, Естер, но под бълбукащия словесен водопад на неумолимата й лъчезарност локомотивът на сюжета набира скорост и отнася четеца и слушателя по релсите на историята.

Джак избира подходящо място и преустановява четенето за тази вечер, затваря книгата и се прозява. Хенри се изправя и се протяга. Изпраща госта чак навън, за да се полюбуват заедно на ширналото се лятно небе, осеяно с ярки звезди.

— Я ми кажи нещо — започва Хенри. — Давай.

— Когато днес беше в участъка, като полицай ли се чувстваше? Или имаше усещането, че се преструваш?

— Аз самият много се изненадах от реакцията си. За нула време отново станах ченге.

— Това е хубаво. — Защо?

— Защото означава, че напредваш към мистериозната тайна, вместо да се опитваш да избягаш от нея.

Джак клати глава и безмълвно се усмихва, преднамерено лишавайки Хенри от удоволствието да получи отговор; качва се в пикапа и пожелава на домакина лека нощ. Двигателят се закашля и забръмчава, фаровете оживяват и Джак потегля към дома.

[1] Лорънс Уелк (1903–1992), акордеонист, основател на един от най-популярните сред средната ръка американци танцувални оркестри, който съществува и до днес. — Б.пр. ↑

[2] Вон Мънроу (1912–1973), тромпетист, впоследствие основава оркестър и започва да пее; притежавал е много характерен глас, описван като „гласа на косматите гърди“, „стари кожени сливици“ и „мускулестия глас“. — Б.пр. ↑

[3] Лестър Янг (1909–1959), тенорсаксофонист, считан за един от най-забележителните джазмузиканти; свири с Каунт Бейси, съпровожда изпълненията на Били Холидсй. — Б.пр. ↑

[4] Чарли Паркър (1920–1955), алтеаксофонист, един от най-големите импровизатори, с чието име се свърза с възникването на течението „би-боп“ в джаза; свири с Дизи Гилеспи и Майлс Дейвис. — Б.пр. ↑

Глава 9

НЯКОЛКО ЧАСА ПО-КЪСНО Джак върви по централната алея на опустял увеселителен парк под сиво есенно небе. Наоколо няма жива душа, вратите на дървените павилиони са заковани с препречени дъски, пред очите му се мяркат надписи като „фенуей франк — хотдог“ „Стрелбището на Ани Оукли“ „Хвърляне на рингове“. Валяло е и очевидно отново се задава дъжд, въздухът е натежал от влага. Недалеч отеква самотният грохот на вълните, които се разбиват в безлюдния чакълест бряг. Наблизо някой умело свири на китара. Мелодията е уж жизнерадостна, но на Джак му се струва като музикално въплъщение на ужаса. Пита се какво търси в лунапарка. Бил е тук и преди, знае, че мястото е опасно. Подминава влакчето, зазимено под дъсчена конструкция с надпис: „ВИСОКОСКОРОСТНИЯТ ОПОПАНАКС ЩЕ БЪДЕ ОТВОРЕН ПРЕЗ 1982 г. В ДЕНЯ НА ПАДНАЛИТЕ ВЪВ ВОЙНИТЕ. ДО НОВИ СРЕЩИ!“

„Опопанакс“ — замислено повтаря Джак. Но вече не е Джак, а Джаки и двамата с майка му бягат. От кого? От Слоут, разбира се. От неуморния чичо Слоут.

„Спийди — хрумва му и в същия миг някой запява с топъл, леко дрезгав глас: «От клона меден глас се лее, червеношийка сладка песен пее, тъгата в миг ще се разсее…» А, не. Не искам да те виждам. Не я ща тая сладка песен. Ти и без друго не си тук, защото си мъртъв. Проснат на кея в Санта Моника. Плешив, възрастен, чернокож мъртвец в сянката на застинала въртележка…“

О, не. Пробуди ли се веднъж, някогашната детективска логика се впива като тумор и работи дори насън; не е нужно да е велик детектив, за да се досети, че не се намира в Санта Моника: тук е твърде студено, а лунапаркът — твърде западнал. Това е царството на миналото, когато Джаки и Кралицата на второкласните Филми напуснаха Калифорния като истински бегълци, в каквито и без друго се бяха превърнали. И спряха чак на Източния бряг, където Лили Кавано Сойер…

„Няма да мисля за това, никога не мисля за това…“

… бе дошла да умре.

— Събуди се, събуди се, сънльо такъв!

Гласът на неговия стар приятел.

„Приятел, друг път. Той ме изпрати на онова пътешествие, изпълнено с изпитания, и застана между мен и Ричард, моя истински приятел. Едва не ме уби, за малко да си изгубя разсъдъка.“

„Зъб-уди зе, зъб-уди зе, зъб-уди зе. Време е да се изправиш пред страшния опопанакс. Време е да извадиш на бял свят спомена за миналото, бил той сладък или не.“

— Не — прошепва Джак и в този миг достига края на алеята. Намира се пред въртележката, която прилича на онази в Санта Моника, но също и на другата, която помни от… хм, от едно време. Тази е хибрид между двете — с други думи, специалитет на конкретния сън, нямащ нищо общо нито с тази, нито с онази. Но няма начин да сгреши човека с китарата, седнал под дървено шарено конче, изправено на задните си крака. Джаки би разпознал това лице сред хиляди други, сърцето му се изпълва с обичта, която изпитваше в миналото. Опитва се да я надвие, но малцина печелят подобни схватки, камо ли ако отново са се превърнали в дванайсетгодишни хлапета.

— Спийди!

Старецът се извръща и шоколадовото му лице грейва в усмивка:

— Пътнико Джак! Липсваше ми, синко!

— И ти на мен. Вече не пътувам. Установих се в Уисконсин. Това… — посочва магично преобразеното си момчешко тяло, облечено в джинси и фланелка — … това е само сън.

— Може да е, може и да не е. Във всеки случай трябва да попътуваш още малко, както ти повтарям от известно време.

— Какво искаш да кажеш?

В игривата усмивка се спотайва раздразнение:

— Джаки, не се опитвай да ме баламосваш. Изпратих ти перца. Изпратих ти и яйце от червеношийка. При това не едно, а много.

— Не може ли всички да ме оставят на мира? — Гласът му подозрително напомня хленч и е крайно неприятен. — Ти… Хенри… Дейл…

— Моментално престани — срязва го Спийди. — Нямам време да ти се моля до безкрайност. Играта загрубя. Ясно ли е?

— Спийди…

— Всеки трябва да си свърши работата — ти твоята, аз моята. Която е същата като твоята. Тъй че престани да хленчиш и не ме карай да търча след теб. Ти си стражар и винаги си бил такъв.

— Аз съм пенсиониран…

— Ще ти дам аз едно пенсиониране! Не ти ли стигат дечицата, които онзи изтрепа? Знаеш ли още колко ще убие, ако никой не го спре? А малкият, дето му е паднал в ръцете… — Спийди се навежда и черните очи блесват на тъмнокожото лице. — Това дете непременно трябва да бъде спасено, при това много скоро. Ако не успееш да го върнеш, ще трябва да го убиеш, колкото и да ми е неприятно. Защото то е Разрушител. Притежава огромна сила. Може би е достатъчен само още един като него, за да срути…

— За кого говориш? — прекъсва го Джак.

— За Пурпурния крал.

— Какво иска да срути този Пурпурен крал?

За миг Спийди се взира в него, но вместо да отговори, подхваща закачливата мелодийка:

— Червеношийка сладка песен пее, тъгата в миг ще се разсее…

— Спийди, не мога!

Чернокожият престава да пее, рязко дръпва струните на китарата и впива в момчето леден поглед, който пронизва сърцето на възрастния мъж, туптящо в гърдите му. Със силен южняшки акцент и нескривано презрение Спийди отсича:

— Виж какво, хващай се за работа. Стига се офлянква, стига рева, стига подсмърча. Не знам къде си си запилял куража, но върви да го намериш и се залавяй за работа!

Джак отстъпва. На рамото му се стоварва тежка длан и хлапакът с ужас си казва: „Това е чичо Слоут. Или Градинаря. Пак е хиляда деветстотин осемдесет и първа и всичко започва отначало…“

Но това са мислите на момчето, а сънят сънува мъжът. Порасналият Джак Сойер отхвърля отчаяното детинско примирение. „Не, не и не, в никакъв случай. Вече съм се отървал от тези места и лица. Хич не ми беше лесно и нямам никакво намерение да съсипя постигнатото заради някакви си въображаеми перца, шепа въображаеми сини яйчица и един неприятен сън. Намери си друг хлапак, Спийди. Този порасна.“

Извръща се, готов да влезе в сражение, но не вижда никого. На покритата с дъски крайбрежна алея е захвърлен детски велосипед, полегнал на една страна като мъртво пони. На задния калник е прикрепена регистрационна табелка с надпис: „БИГ МАК“. Около него са посипани лъскави черни пера. Изведнъж заговаря друг глас — равнодушен и хриплив, грозен и откровено зъл. Джак знае, че гласът принадлежи на създанието, което го докосна.

— Точно така, нещастник такъв. Стой настрана. Гледай да не се месиш в моите работи, иначе ще си събираш червата от Расин до Ла Ривиер.

Изведнъж в дъските пред велосипеда се завихря въздушна яма, която се разширява като око на стреснат човек. Става все по-голяма и по-голяма. Джак се хвърля в нея — това е пътят към дома, пътят към неговия свят. Омразният глас го следва:

— Точно така, задръстено нищожество. Бягай! Бягай от Аба-ла! Бягай от Краля! Гледай да отървеш мизерната кожица!

Зловещ, слабоумен кикот го застига в тъмния проход между световете.

* * *

Няколко часа по-късно Джак стои гол пред прозореца в спалнята, откъдето наблюдава как небето на изток изсветлява и разсеяно се почесва. Буден е от четири сутринта. Почти не помни какво сънува (макар съпротивителните му сили да отслабват, още не е капитулирал напълно), но беглият спомен за чудатия сън го потиква към следния извод: така се бе разстроил от онзи труп на кея в увеселителния парк „Санта Моника Пиър“, че напусна работа, защото мъртвецът му напомняше на един отдавнашен познат.

— Това са фантасмагории! — С измамно спокоен тон той посреща пробуждащия се ден. — От напрежение бях получил нервно разстройство, типично за момчетата в юношеската възраст. Майка ми си бе втълпила, че е болна от рак. Грабна ме и потеглихме към другия край на Америка. Завлякохме се чак в Ню Хампшър — Великото Щастливо Място, където бе отишла да умре. После се оказа, че всичко било вятър и мъгла — някаква шантава артистична криза на възрастта, но къде ти ще разбере едно хлапе всичко това? Бях много травмиран. Присънваха ми се особени сънища. — Въздъхва и добавя: — Сънувах, че спасявам живота на майка си.

Пронизителният звън на телефона сякаш раздира дрезгавината, царяща в стаята.

Джак Сойер надава вик.

* * *

— Сигурно ви събудих — започва Фред Маршал и веднага става ясно, че нещастникът цяла нощ е стоял буден в осиротелия си дом. Може би е разглеждал албумите със семейни снимки, без да обръща внимание на включения телевизор, с което само [???]

— В колко часа?

— Т-три — отговаря Фред, после бърза да повтори с едва доловими наченки на увереност: — Три.

— Точно така. Ще отидем с моята кола. На връщане може да се отбием да хапнем в „Гъртис Кичън“. До скоро, Фред.

— До скоро, сър. Много благодаря.

Джак затваря телефона. За миг продължава да се взира в почерка на майка си, възпроизведен по памет, питайки се как ли ще се нарече на полицейски жаргон подобно явление. Авто-фалшификация ли? Изсумтява, смачква на топка листа и започва да се облича. Ще изпие чаша сок и ще излезе за час да се поразходи. Да си проветри главата от неприятните сънища. Тъкмо ще се отърси от спомена за ужасяващо монотонната тирада на Фред Маршал. После ще вземе душ и ще реши дали да позвъни на Дейл Гилбъртсън, за да узнае има ли новини. Ако наистина възнамерява да се заеме с тази работа, ще трябва бързо да навакса — сигурно вече са се насъбрали купища материали за проучване… ще трябва да разпита и родителите… да огледа старческия дом, в близост до който е изчезнало детето…

Зает с подобни мисли (които всъщност са приятни, макар че подобна констатация би предизвикала бурното му негодувание), Джак едва не се препъва в кутията, поставена върху изтривалката пред входната врата. Бък Евиц — пощальонът, винаги оставя колетите на прага, но още няма шест и половина, следователно синята камионетка на Бък ще се появи най-рано след три часа.

Джак се навежда и внимателно вдига пакета. На големина е колкото кутия за обувки и е опакован в накриво изрязана амбалажна хартия, прикрепена с огромни несиметрични печати от червен восък, вместо с тиксо. Допълнително е омотан в сложна плетеница от бяла връв, завързана на голяма, по детски несръчна фльонга. В горния ъгъл са налепени десетина марки с различни изображения на птици. (С разбираемо облекчение получателят отбелязва, че сред тях няма червеношийка.) В марките има нещо нередно, но отначало Джак не се досеща какво е то. Вниманието му е изцяло погълнато от адреса, при който нередностите са очебийни. Не е посочен нито номер на пощенска кутия, нито указание „Безплатна доставка в отдалечен земеделски район“, нито пощенски код. Всъщност дори няма име. Адресът се състои от една-единствена дума, надраскана върху пакета с грамадни, разкривени печатни букви:

ДЖАКИ

Като ги гледа, той си представя юмрук, здраво стиснал маркер, присвити очи, изплезен език на слабоумен. Сърцето му затуптява два пъти по-бързо от обичайното.

— Тая работа не ми харесва — мълви едва чуто. — Хич не ми харесва.

Естествено, от полицейска гледна точка, има пълното основание да подозира нещо нередно. Кутията действително, е от обувки — под амбалажната хартия той напипва ръба на капака, а както е известно, откачалките обичат да слагат бомби в кутии от обувки. Ше бъде пълна лудост да отвори колета, ала подозира, че все пак ще го отвори. Ако хвръкне във въздуха, поне ще се отърве от разследването на случая с Рибаря.

Вдига пакета и се заслушва дали не тиктака, макар пределно ясно да съзнава, че тиктакащите бомби са демоде още от времето на комиксите за Бети Буп[1]. Не чува нищо, но поне вижда каква е грешката на марките — всъщност изобщо не са марки, а картинки, старателно изрязани от пакетчета със захар. Неволно издава нечленоразделно сумтене, подобно на безрадостен смях. Става пределно ясно, че колетът е изпратен от някой умопобъркан, задържан в психиатрично заведение, който има достъп до захар на пакетчета, но не и до пощенски марки. Но как е стигнала дотук тази пратка? Кой я е доставил (въпреки недействителните марки), докато Джак се е лутал в обърканите си сънища? Пък и кой по тези места го знае като Джаки? Отдавна мина времето, когато го наричаха така.

„Грешиш, Пътнико, не е минало — прошепва един глас. — Изобщо не е минало. Време е тъгата ти да се разсее и да се захващаш за работа. Като начало можеш да разгледаш съдържанието на кутията.“

Решително отхвърля предупрежденията на вътрешния си глас, който му подсказва, че подобна постъпка е проява на опасно лекомислие; разкъсва връвта и с нокът счупва асиметричните восъчни печати, като си мисли: „Господи, кой в наши дни използва восък?“ Оставя опаковъчната хартия настрана. Току-виж отворила работа на момчетата в лабораторията по криминология.

Кутията не е от обувки, а от гуменки. Марка „Ню Баланс“, ако трябва да бъдем точни. Номер 5. Детски размер. Сърцебиенето на Джак се утроява. По челото му избиват ледени капки пот. Гърлото и сфинктерът му блокират — обичайна реакция за полицай, комуто предстои да види нещо отвратително. А това тук обещава да бъде именно такова. Пределно ясно е и кой е изпращачът на колета.

„Това е последният ми шанс да размисля. Хвана ли се веднъж на тази игра, няма мърдане… каквото и да ми се сервира.“

Но в миг осъзнава, че това е заблуда. На обяд Дейл и без друго ще го чака в участъка на Съмнър Стрийт. В три следобед в дома му ще пристигне Фред Маршал, когото ще придружи на свиждане при Лудата съпруга от Робин Худ Лейн № 16. Изпусна момента да се оттегли. Неизвестно как се оказа впримчел И ако Хенри Лейдън прояви неблагоразумието да го поздрави по този повод, сигурно ще си отнесе някой и друг ритник в задника, нищо, че е слепец.

От подземието на съзнанието му като дъх на гнилоч се надига същият глас, който чу в съня си: „Ще си събираш червата от Расин до Ла Ривиер“; Джак не се страхува от него — той въобще не може да се мери с „марките“ от пакетчета със захар и старателно изписания едновремешен прякор. И друг път се е сблъсквал с побъркани. Наслушал се е и на заплахи.

Сяда на стълбите и слага кутията в скута си. Притихналата ливада на север тъне в утринна дрезгавина. Прозирна мъглица се стели над тревата, стигаща до глезените — Бъни Бучър, синът на Том Том, едва миналата седмица я окоси за втори път това лято. Над хълмовете вече пропълзява утринният светлик. Несмущавано и от най-малкото облаче, в този ранен час небето сякаш е безцветно. В далечината отеква крясък на птица. Джак поема дълбоко нъздух и си казва: „Ако сега изляза от играта, ще стане още по-лошо. Много по-лошо.“

С подчертано внимание вдига капака и го оставя настрана. Експлозия не последва. За миг му се струва, че в кутията е сгънат къс непрогледна нощ. После осъзнава, че е пълна с лъскави черни гарванови пера. Побиват го тръпки.

Посяга да докосне перата, но се разколебава. Изпитва неимоверна погнуса, сякаш трябва да докосне полуразложен труп на чумав човек, но отдолу е скрито нещо. Личи по очертанията. Дали да не изтича за ръкавиците, които държи в шкафа във входното антре?

— Зарежи ръкавиците — отсича и изсипва съдържанието на кутията върху кафявата амбалажна хартия. Руква водопад от пера, които леко се завихрят, макар че утринният въздух е съвършено неподвижен. Най-отгоре тупва предметът, който беше скрит отдолу. Миризмата го блъсва със закъснение: воня на развалена наденица.

Някой си е направил труда да изпрати окървавена детска гуменка на Сойер, живеещ на Норуей Вали Роуд. Обувката е жестоко наръфана, а също и съдържанието й. Отвътре се подава крайчецът на окървавена памучна материя — най-вероятно чорап. От чорапа стърчи разкъсана кожа. Пратката съдържа детска гуменка марка „Ню Баланс“ с останки от детско краче, разръфано от зъбите на животно.

„Той го е изпратил. Рибаря.“

Колетът е като предизвикателство. В съзнанието му отново прозвучава отдавна забравен глас: „Ако желаеш да участваш — моля, заповядай. Водата е топла, Джаки, направо е идеална.“

Изправя се. Сърцето му бие така лудо, че ударите сякаш се сливат. По челото му е избила пот, която се стича по страните му като сълзи; устните, ръцете и стъпалата му изтръпват… но си заповядва да запази спокойствие. Виждал е неописуеми гадости — далеч по-страшни гнусотии, скрити под мостовете и магистралните подлези в Ел Ей. А и това не е първият отрязан крайник, на който се натъква. През 1997 година с Кърби Тесиър — сътрудникът му — намериха върху казанчето на тоалетната в общинската библиотека в Кълвър Сити самотен тестис, който бе заприличал на спаружено варено яйце. Следователно трябва да запази спокойствие.

Изправя се и слиза по стълбите. Подминава тъмночервения си додж „Рам“, оборудван с първокласна аудиоуредба; подминава и къщичката за птици, която с Дейл поставиха на синора месец-два, след като се нанесе в къщата в Норуей Вали. Повтаря си, че трябва да запази спокойствие. Това е веществено доказателство, нищо повече. Поредният клуп на въжето, което Рибаря сам ще нахлузи на шията си. В никакъв случай не бива да гледа на това нещо като на детско краче, принадлежало на момиченце на име Ърма, а като на веществено доказателство № 1. Не носи чорапи, постепенно глезените му и ръбовете на панталона му се навлажняват — една по-продължителна разходка сред росната ливада със сигурност ще съсипе мокасините марка „Гучи“, които му струваха цели петстотин долара. И какво от това? Богатството му надминава и най-разтегливите представи за благоприличие — стига да иска, също като Имелда Маркос спокойно може да си позволи неизброими чифтове обувки. Важното е да запази спокойствие. В нощната тъма някой се е промъкнал до дома му и е подхвърлил на верандата кутия от обувки, в която има човешко стъпало, но той трябва да запази спокойствие. Това е веществено доказателство, нищо повече. А той? Той е стражар. Веществените доказателства са насъщният му хляб. Просто се нуждае от чист въздух, иска да си прочисти дробовете от миризмата на развалена наденица излъчваща се от гнусната кутия…

Издава странно сподавено хриптене, сякаш го душат, и ускорява крачка. В съзнанието му се оформя предчувствие за наближаваща кулминация („В спокойното ми съзнание“ — мислено се поправя). Предстои прелом… промяна… поврат.

Мисълта го изпълва с тревога, той хуква през полето, като високо вдига колене и размахва ръце. Дирите му се очертават в окосената ливада като тъмна диагонална следа, която започва от гаража и отвежда Бог знае къде. Например в Канада. Или на Северния полюс. Разбудени от росната утринна дрямка, белезникавите нощни пеперуди се извиват в дантелена спирала, после тежко се спускат в ниско окосената трева.

Джак хуква още по-бързо, сякаш се опитва да избяга далеч от нагризаната, окървавена маратонка, захвърлена на верандата на най-съвършената къща на света; далеч от собствения си ужас. Но не може да се отърве от предчувствието за предстояща кулминация. Пред погледа му изплуват лица, придружени е кратки аудиоклипове. Лица и гласове, които съзнателно отбягва от двайсет и повече години. До ден-днешен ако някое от тях ненадейно го споходи, той си повтаря отколешната лъжа: навремето едно уплашено момче прихванало като хрема невротичната паника на майка си и подтиквано от ужаса си, съчинило история — грандиозна фантасмагория с главен герой всеобщият любимец Джак Сойер, спасител на болната си майка. Всичко е чиста измишльотина, от която по-късно не остава и следа. Когато навършва шестнайсет, той вече се е успокоил. И сега е съвършено спокоен — като обезумял тича през полето на север от дома си и оставя след себе си тъмна диря, над която кръжат облаци разбудени нощни пеперуди, но го прави съвършено спокойно.

Тясно лице, присвити очи, триъгълна шапка от вестник, нахлупена почти до веждите: „Стига да можеш да ми докараш буре, като ти викна от бара, веднага те наемам.“ Смоуки Ъпдайк от Оутли, щата Ню Йорк, където щом изпият бирата, изяждат и чашата. В тунела край града се бе сблъскал с нещо ужасно, именно там Смоуки го държа като заложник. Докато… Шарещ поглед, престорена усмивка, ослепително бял костюм: „Срещали сме се някъде, Джак… къде? Кажи ми. Признай.“ Сънлайт Гардинър, проповедникът от Индиана, наречен още Озмънд — в един друг свят.

Широко космато лице и изплашени очи на момче, което въобще не е момче: „Мястото е много опасно, Джаки, Вълк знае“ Мястото наистина се оказа много опасно. Горкият Вълк, натикаха го в сандък и в крайна сметка го убиха. Вълк умря от болест, наречена „Америка“.

— Вълк! — задъхва се човекът, който тича през полето. — Вълк, о, Господи, толкова съжалявам!

Лица и гласове, едновремешни лица и гласове, които го връхлитат, пречкат се пред очите му, пъхат се в ушите му, настояват да бъдат видени и чути, изпълват го със странно предчувствие за предстояща кулминация; съпротивата му поддава и заплашва да бъде потопена като вълнолом под напора на прилива.

Повдига му се и светът сякаш се накланя на една страна. Отново изхриптява сподавено, но този път усеща в гърлото си познатия парлив вкус на евтино кисело вино. За миг се пренася в лунапарка „Аркейдия“ в щата Ню Хампшър. Двамата със Спийди стоят под въртележката с кончетата, изправени на задните си крака („Те, синките кончета от въртележката си имат имена, ти не знайш ли, а, Джак?“), а чернокожият вади бутилка вино и му го пробутва за вълшебен сок: една глътчица и се пренасяш отвъд…

— Не! — крещи Джак, но знае, че вече е твърде късно. — Не искам да се пренасям!

Светът се накланя на другата страна, мъжът се препъва и в миг се озовава коленичил в тревата, стискайки очи с все сила. Не му трябва да гледа — наситените аромати, връхлитащи го ненадейно, казват всичко, което е необходимо да се знае. И което се потвърждава от усещането за завръщане у дома след толкова много мрачни години, в които всяко съзнателно действие и решение по един или друг начин са били подчинени на стремежа да се отмени (или поне да се отложи) настъпването именно на този час.

Дами и господа, пред вас е Джак Сойер, коленичил сред ширналото се благоуханно поле под утринно небе, което изобщо не познава вредното замърсяване на въздуха. Той плаче. Знае какво се е случило и ридае. Сърцето му се къса от радост и страх. След двайсет години Джак Сойер, вече възрастен мъж, се е завърнал в Териториите.

* * *

Спасява го гласът на неговия отдавнашен приятел Ричард — понякога наричан още Здравомислещият Ричард. Гласът е на сегашния Ричард, собственик на юридическата кантора „Слоут и съдружници“, не на хлапака от времето, по което Джак го познаваше може би най-добре — времето на дългите ваканционни дни, прекарани на Сийбрук Айлънд, Южна Каролина. Онзи Ричард притежаваше богато въображение, изразяваше се благоприлично, крачеше пъргаво, имаше буйна рошава коса и беше кльощав като утринна сянка. Настоящият Ричард — експерт по търговско право — е пооплешивял, позакръглен в ханша привърженик на посядането и ирландското уиски „Бушмилс“. Този Ричард смаза като досадна муха едновремешното си смайващо игриво въображение. Джак понякога си казва, че животът на младия Слоут се развива на принципа на редукцията, но все пак може да се изтъкне и една придобивка (вероятно от юридическия факултет) — помпозният, блеещ възглас на колебанието, който вече се е превърнал в нещо като гласов подпис на Ричард и е особено дразнещ по телефона. Механиката му е следната: изходна позиция стиснати устни, които внезапно се разтварят широко, придавайки на Ричард едновременно вид на момче от църковен хор и на лорд Хо-Хо[2].

Тъкмо в този миг, коленичил със затворени очи сред безкрайната зелена шир, представляваща само допреди малко собствената му морава, вдъхвайки новите, наситени благоухания, които помни толкова добре и за които, без да съзнава, е копнял до болка, чува гласа на Ричард Слоут. Какво облекчение предизвикват думите му! Разбира се, това е пародия на оригинала, възникнала в собственото му съзнание, но въпреки това му олеква. Ако Ричард беше тук, Джак щеше да му се хвърли на врата и да възкликне: „Да даде Господ цял живот да глаголстваш, моето момче. Да блееш като овца и прочие.“ Ето какво казва Здравомислещият Ричард: — Джак, нали си даваш сметка, че сънуваш?… Бееее… при отварянето на колета от шока несъмнено… бееее… несъмнено си изгубил съзнание, което на свой ред е предизвикало… беееее… онова, което сънуваш сега.

Джак не помръдва — с наведена глава коленичи в тревата, падналата на челото му коса закрива очите му.

— С други думи, както му викахме навремето… — промърморва.

— Именно! Както му викахме навремето… бееее… измишльотини от типа „Сийбрук Айлънд“. Но Сийбрук Айлънд беше много, много отдавна, Джак, та затова ти предлагам да отвориш очи и да се изправиш на крака, но гледай да не забравиш, че ако видиш нещо необичайно… беее… то просто не съществува.

— То просто не съществува — промърморва Джак. Изправя се и отваря очи.

От пръв поглед разбира, че в действителност то съществува; все пак като защитна реакция се насилва да чува изявлението на Ричард, чийто помпозен тон подсказва: „Може да изглеждам на трийсет и пет, но притежавам разума на шейсетгодишен мъдрец“. По този начин успява да запази разклатеното си душевно равновесие, вместо например да припадне, или — не дай Боже — окончателно да превърти.

Тъмносиньото небе се простира безбрежно и ясно. Тревата е висока почти колкото човешки бой — в тази част на мирозданието няма Бъни Бучър, който да я коси. Всъщност няма и къща — встрани от пътя се издигат само живописен старовремски хамбар и вятърна мелница.

„Къде са летящите хора?“ — пита се Джак и вдига поглед, но бързо тръсва глава. Няма летящи хора, няма двуглави папагали, няма върколаци. Това са все измишльотини от типа Сийбрук Айлънд — иначе казано, неврозата, която бе прихванал от майка си и с която за известно време зарази дори Ричард. Пълни… беее… дивотии.

Съгласява се със себе си, макар да знае, че всъщност дивотия е да не повярва в онова, което го заобикаля — уханието на тревите, все по-силно и омайно, примесено с цветния аромат на детелини и някак плътния дъх на черна пръст; неспирната свирня на щурчетата, погълнати от безгрижния си живот; пърхащите бели пеперуди; гладкият лик на небето, незагрозяван от електрически проводници и белезникави дири от реактивни самолети.

Все пак най-силно го поразява съвършенството на това поле. Росната трева е посмачкана около мястото, където той коленичи. Към окръжността обаче не води диря — сред влажната, тучна трева няма и следа от пътека. Да не е паднал от небето? Разбира се, това е невъзможно — пак са измишльотини от типа Сийбрук Айлънд, но…

— В известен смисъл наистина паднах от небето — със забележително хладнокръвие отбелязва той. — Пристигнах от Уисконсин. Пренесох се отвъд.

На което Ричард започва да протестира, но Джак въобще не обръща внимание на монолога му, изпъстрен с блеещи звуци. В крайна сметка Здравомислещият Ричард просто си гледа здравомислещата работа. Навремето бе имал подобни изживявания, но те не оставиха в съзнанието му почти никакъв отпечатък… все пак беше едва дванайсетгодишен. И двамата бяха на по дванайсет, а на тази възраст тялото и мисълта са по-гъвкави.

Джак бавно се обръща кръгом и забелязва, че отвсякъде го обгражда безкрайно поле (въздухът постепенно се затопля, утринната мъглица полека-лека се разтваря в знойна мараня), което се простира чак до синьо-сивите очертания на горите в далечината. Забелязва и нещо друго — на около два километра в югозападна посока минава черен път. Оттатък, точно на границата на хоризонта, съвършеното лятно небе е изцапано от дим.

„Не ще да е от кюмбета, във всеки случай не и през юли — мислено отбелязва Джак. — Сигурно е някоя фабричка. И…“

Еква сирена — тръби последователно три пъти, но звукът е леко приглушен, тъй като долита отдалеч. Джак има чувството, че сърцето му набъбва в гърдите, а устните му се разтягат в подобие на безпомощна усмивка.

— Натам е Мисисипи, да му се не види! — възкликва, а пеперудките, напомнящи на утринна дантела, подемат танц в знак на съгласие. — Това е Мисисипи, или както я наричат тук. А сирената, скъпи приятели и съседи…

Звукът отеква още два пъти в напредващия летен ден. От разстояние звучи неубедително, но Джак знае, че отблизо ревът сигурно е оглушителен, защото добре познава този звук.

— Това е свирката на параход. Бая големичък. Може би дори с веслени колела.

Насочва се към черния път, напомняйки си, че всичко това е сън, макар изобщо да не приема това твърдение — то му служи като дългия прът в ръцете на въжеиграча: за равновесие. След стотина метра поглежда назад. Тъмна диря в тревата, започваща от окръжността, където се бе приземил, до мястото, където се намира сега, бележи стъпките му. Тя е единственият белег. Хамбарът и мелницата са останали далеч наляво — в интерес на истината вече почти ги подмина. „Това са моята къща и гаражът ми — мисли си той. — Но те съществуват само в света на шевролетите, войната в Близкия изток и шоуто на Опра Уинфри[3].“

Продължава да крачи и вече почти излиза на пътя, когато забелязва, че освен дима от изток иде странен тътен. Пулсира в слепоочията като мигрена в начален стадий. Ако се обърне на юг неприятното туптене отслабва. На изток съвсем изчезва. На север се долавя едва-едва. Джак бавно описва последната дъга, допълваща окръжността. Има чувството, че тътенът се е усилил като бръмченето на муха или тропането по радиатора в хотелска стая — като го забележи човек, веднага започва да му се струва по-натрапчиво.

Завъртайки се бавно, описва втора окръжност. На юг вибрацията глъхне. На изток изчезва напълно. На север отново се появява. На запад се усилва. С лице на югозапад обаче човек се чувства като радиоапарат в режим „автоматично търсене на станция“. Дум, дум, дум. Ужасяваща и някак потискаща вибрация, напомняща на главоболие, миризма на някогашен дим…

— Не, не и не, не е дим. — Джак се облещва и отново пребледнява, застинал сред летните треви, които му стигат до гърдите и мокрят панталоните му, а белите пеперуди пърхат около главата му като ореол с формата на полумесец. В този миг отново изглежда дванайсетгодишен. Метаморфозата в предишен (и може би по-добър) Аз е някак зловеща. — Не е дим, по-скоро мирише като…

Изведнъж надава одевешното сподавено хриптене. Защото миризмата, която усеща не с обонянието си, а в съзнанието си, напомня на воня на развалена наденица. Миризмата на отсеченото полуразложено стъпало на Ърма Френо.

— Надушвам го — прошепва пришълецът, но не говори за гранивия дъх. Може да прави със зловещия пулс каквото си пожелае… включително да го премахне. — Надушвам Рибаря. Или… не знам какво…

Тръгва, но след стотина метра отново спира. Вече наистина не усеща пулсирането. Заглъхнало е както заглъхва радиопредаване при повишаване на температурата. Олеква му.

Вече се намира почти на пътя, несъмнено свързващ тукашния вариант на Ардън с тукашния вариант на Сентралия и Френч Ландинг, когато долавя неравномерно думкане. Усеща го в костите си като барабанния ритъм на Джийн Крупа[4].

Поглежда наляво и възкликва от изненада. Три грамадни кафяви същества с дълги развяващи се уши с подскоци го задминават, като ту се подават, ту се скриват сред високата трева. Приличат на кръстоска между заек и кенгуру. В ококорените им черни очи се чете комичен ужас. Пресичат черния път и вдигат пушилката с плоските си лапи, покрити с бял вместо с кафяв пух.

— За Бога! — полузасмяно, полуразплакано ахва Джак и се плесва по челото. — Какво беше това чудо, бе, Ричи? Знаеш ли нещо по въпроса?

Естествено, че знае. Обяснява на Джак, че току-що е имал изключително ярка… беее!… халюцинация.

— Имаш право, братле. Привидяха ми се гигантски зайци. Веднага ме заведи на сбирка на Анонимните алкохолици. — Застава на пътя и отново вперва поглед в югозападния хоризонт. И в дима. Там сигурно има село. Дали жителите му изтръпват от сенките на здрача? Боят ли се от идването на нощта? Страхуват ли се някое чудовище да не отмъкне децата им? Нуждаят ли се от стражар? Разбира се, че се нуждаят. Разбира се, че…

На пътя има нещо. Джак се навежда и вдига рекламна шапка на бейзболния отбор „Бруърс“, като по чудо попаднала в този свят с гигантски подскачащи зайци, но безсъмнено истинска. Съдейки по пластмасовата лента за регулиране на обиколката, шапката е детска. Джак поглежда дъното, знаейки какво ще види, и наистина от вътрешната страна на козирката с четливи букви е изписано: „Тай Маршал“. Шапката не е мокра като панталона му, подгизнал от утринната роса, но не е и съвсем суха. Лежи край пътя може би от вчера. Логично е да се предположи, че Тай и похитителят му са минали оттук, но на Джак не му се вярва. Може би под влияние на натрапчивия тътен от югозапад в съзнанието му изплуват друг образ и друга логика — Рибаря е скрил Тай на сигурно място и едва след това е минал отттук. Представя си го как крачи по черния път, стиснал под мишница опакована кутия от обувки, облепена с фалшиви марки. На главата му се кандилка шапката на Тай, която му е твърде малка. Но Рибаря не иска да разшири обиколката. Не иска нито за миг Джак да я сбърка с шапка на възрастен човек. Защото цели да го подмами в играта.

— Отвлякъл е хлапето в нашия свят — разсъждава гласно Сойер. — После е избягал с него в този свят. Скрил го е на сигурно място — както паякът крие мухата. Жив? Или мъртъв? По-скоро жив, струва ми се. Не зная защо. Може би просто така ми се иска да вярвам. Няма значение. После е отскочил до мястото, където е скрил Ърма. Взел е стъпалото и ми го е донесъл. Но е минал през този свят, оттук се е пренесъл в моя свят и е оставил пакета на верандата. По пътя обаче е загубил шапката. Дали е паднала от главата му?

Надали. Джак смята, че тоя изрод, изпаднал скитник и най-долен боклук нарочно е подхвърлил шапката. Знаел е, че мине ли по този път, Джак неминуемо ще се натъкне на нея.

Притиска шапката към гърдите си като запалянко на стадиона, отдаващ почит на националния флаг. Затваря очи и се съсредоточава. Оказва се по-лесно, отколкото очакваше, но някои неща явно не се забравят — например как се бели портокал, как се кара велосипед и как се преминава от един в друг свят.

„Момче кат теб и без друго няма нужда от евтино вино“ — с едва доловима насмешка отеква в съзнанието му гласът на неговия стар приятел Спийди Паркър. В същия миг му се завива свят, стомахът му се свива. Почти веднага в ушите му гръмва оглушителен рев на приближаващ автомобил.

Отстъпва крачка назад и отваря очи. Пред погледа му се мярва асфалтиран път… Норуей Вали Роуд, но…

Разгневен писък на клаксон — в следващия миг край Джак профучава прашен стар форд, чието странично огледало минава на педя от лицето му. Лъхва го топъл въздух, изпълнен с познатата миризма на въглероден двуокис, чува гневния възглас на младия шофьор:

— … аре земи се мръдни от пътя бе, загубеняк нещастен…

— Мразя разни селяндури да ме наричат „загубеняк“ — заявява Джак, стараейки се да имитира Здравомислещия Ричард и за тежест дори прибавя помпозния възглас „Беее!“, но сърцето му бие доста ускорено. По дяволите, едва не се прехвърли обратно пред очите на хлапака!

— Джак, имай милост, моля те — обажда се Ричард. — Всичко бе само сън.

Но Джак не е толкова наивен. Макар да се оглежда с неподправено изумление, дълбоко в себе си не се учудва ни най-малко. Първо, държи шапката — бейзболната шапка на Тай Маршал с надпис „Бруърс“. Второ, зад следващото възвишение се намира мостът над Тамарак Крийк. В другия свят, в който гигантски зайци те задминават с подскоци, бе изминал два километра, равняващи се на цели осем в неговия свят.

„И преди беше така — припомня си, — още по времето, когато Джаки беше на шест годинки. Тогава всички живееха в Калифорния и никой не живееше другаде.“

Но това не е съвсем вярно. В цялата работа има нещо нередно.

Джак стои край асфалтираното шосе, което само допреди миг бе черен път в полето, взира се в бейзболната шапка на Тай Маршал и се опитва да се досети къде е грешката и защо, макар да подозира, че може би няма да успее. Беше много отдавна, освен това от тринайсетгодишен упорито се старае да забрави необикновено чудатите си спомени от детството. С други думи, прави го повече от половин живот. Невъзможно е човек да посвети толкова време да забрави, а после да очаква, че е достатъчно да щракне с пръсти и…

Щраква с пръсти и се обръща към топлата лятна утрин:

— Какво се случи, когато Джаки беше на шест? — Сам си отговаря: — Когато Джаки беше на шест, татко надуваше тръбата.

Само че какво означава това?

— Не баща ми — просветва му. — Не моя баща. Декстър Гордън[5]. Парчето се казва „Татко наду тръбата.“ Или може би албумът. Плочата. — Клати глава, после кима: — „Надува“. Татко надува. „Татко надува тръбата“. — Изведнъж споменът изплува ясен като бял ден. Слушат Декстър Гордън. Джаки Сойер се е скрил зад канапето, за да се забавлява с новата си играчка — умален модел на лондонско такси, което му доставя неимоверна радост — тежко е като тухла и затова изглежда по-истинско от обикновените играчки. Баща му разговаря с бащата на Ричард, Фил Сойер и Морган Слоут.

„Представи си само какъв фурор би предизвикал там отвъд!“ — бе възкликнал чичо Морган и така Джаки за пръв път подразбра за съществуването на Териториите. Когато беше на шест годинки, за пръв път чу за тази страна. А когато…

— А когато стана на дванайсет, взе, че отиде там.

„Пълен абсурд! — тръби в съзнанието му синът на чичо Морган. — Тотален, пълен… беее!… абсурд! Още малко и ще кажеш, че там наистина има хвъркати хора!“

Но преди да успее да отговори на въображаемия глас на едновремешния си приятел или да направи каквото и да било, по шосето се задава друга кола, която спира. Зад волана недоверчиво наднича Елвина Мортън, домашната помощница на Хенри Лейдън. Джак е открил, че това е обичайното й изражение и че всъщност е без значение.

— Да му се не види, Джак Сойер, какво търсиш тук? — мръщи се Елвина.

— Не спах добре, госпожо Мортън — усмихва се той в отговор. „Та си казах, че ако се поразходя, може да ми се избистри съзнанието.“

— Като газиш в росата, прочиства ли ти се главата? — Тя многозначително кима към панталоните, измокрени до коленете, че дори по-нагоре.

— Да си призная, бях се замислил и не внимавах къде стъпвам.

— Тъй ще да е било. Качвай се да те закарам донякъде, нали съм в твоята посока. Освен ако няма да си прочистваш още главата, де.

Джак неволно се усмихва. Поведението на Елвина му напомня за покойната му майка. (На въпросите на нетърпеливия си син какво има за вечеря и кога ще сядат на масата, Лили Кавано обикновено отвръщаше: „Пържени пръцки с лук, за десерт вятърник със сос от въздух, заповядай на вечеря в четвърт без краставичка.“)

— За днес май приключих с разведряването — промърморва и заобикаля отпред раздрънканата кафява тойота на госпожа Мортън. От кафявата пазарска чанта на дясната седалка се подават къдрави салатки. Джак я избутва навътре и се настанява.

— Не знам дали рано пиле рано пее — отбелязва Елвина, докато включва на скорост и потегля, — ама ранобудните купувачи при Рой положително хващат най-хубавите салати, повярвай ми. Пък и гледам да напазарувам, преди да са довтасали вагабонтите.

— Какви са тия вагабонти, госпожо Мортън?

Тя го удостоява с най-хубавия си недоверчив поглед — стрелва го само с крайчеца на окото, а дясното ъгълче на устата й се извива надолу, сякаш е вкусила развалена храна.

— Тия, дето само заемат масите в закусвалнята и Философстват: „Рибаря това, Рибаря онова.“ Кой бил, какъв бил — швед ли, поляк ли, ирландец ли — и, разбира се, на какво щели да го направят, като го пипнела полицията, което отдавна щяло да стане, ако нещата не зависели от оня мухльо Дейл Гилбъртсън. Тъй си дрънкат. То отстрани е много лесно да говориш, особено като си пльоснал задника си на високото столче пред бара, похапваш поничка и пийваш кафе. Аз поне така смятам. Излишно е да уточнявам, че половината са с книжки за безработни в задния джоб, ама това никога не го коментират. Татко често казваше: „Видиш ли някой, дето се смята за твърде велик да коси през юли, да знаеш, че цяла година няма да си мръдне пръста.“

Джак се отпуска на седалката, подпира колене на таблото и плъзга поглед по пътя, разстилащ се като килим пред кафявата тойота. Ще се прибере за нула време. Крачолите му са поизсъхнали, в душата му цари необикновено спокойствие. Най-хубавата черта на Елвина Мортън е, че не е нужно човек да се напряга да участва в разговора, защото като вземе думата, тя няма спиране. Идва му наум други любим лаф на Лили — за приказливите хора (като чичо Морган например) майка му обичаше да казва, че езикът на еди-кого си „се крепи в средата и работи с двата края“.

Става му забавно, небрежно вдига ръка да скрие усмивката си от госпожа М. Какво ще й отговори, ако вземе да го попита какво е толкова смешно? Стиска ли му да й признае, че току-що си е представил как езикът й се крепи в средата и работи с двата края? Но има и друго — странно как в съзнанието му нахлуват спомени и мисли. Вчера ли се опита да се обади по телефона на покойната си майка? Има чувството, че се е случило в друг живот. Може би действително е бил друг живот. Бог му е свидетел, че вече не е онзи човек, който тази сутрин уморено провеси крака от леглото, изпаднал в — право да си кажем — отвратително настроение. Чувства се истински жив за пръв път, откакто… е, откакто за пръв път дойде тук и Дейл го поведе по същия този път, за да му покаже къщата на баща си.

Междувременно Елвина Мортън нарежда:

— Но ако трябва да сме честни, търся си Предлог да се махна от къщата, когато съседът вземе да се прави на Лудия монголец. — Така госпожа М. нарича Уисконсинския плъх. Джак кима с разбиране, без да подозира, че само след няколко часа ще се запознае с друг типаж с прякор Лудия унгарец. В живота се случват подобни странни съвпадения.

— Главата ми не го побира защо си е втълпил, че непременно трябва да записва рано сутрин предаването с Лудия монголец; хем колко пъти съм му казвала: „Хенри, щом е толкоз важно да пищиш като луд, да ръсиш неприлични думи и да пускаш отвратителните музики на разни хлапета, които до туба не бива да припарват, камо ли до електрическа китара, защо непременно държиш да го правиш рано сутрин, като много добре знаеш, че ти скапва целия ден?“ И все тъй става — в четири от всеки пет пъти след запис на Лудия монголец на Хенри така му призлява, че ляга в спалнята с торбичка лед на бедното си чело, а на обяд не хапва и залък. Случва се, като погледна на другия ден, вечерята да я няма — оставям я все на едно и също място в хладилника, освен ако не ме предупреди, че иска сам да си готви — но през останалото време я намирам, където съм я оставила, а дори когато я няма, подозирам, че понякога просто е изсипал храната в боклукомелачката.

Джак сумти — от него се изисква само това. Думите й го заливат, докато той обмисля как с помощта на машата ще напъха гуменката в найлонов плик, а като я предаде в участъка, тя ще бъде първото веществено доказателство. Само че преди това непременно трябва да провери дали кутията не съдържа още нещо и добре да огледа амбалажната хартия. Да не забрави да провери „марките“ — под рисунките може да е отпечатано името на някой ресторант. Надеждите му едва ли ще се оправдаят, но не бива да пропуска нито една възможност…

— А той знаеш ли какво ми вика?! „Какво да правя, госпожо М., някои дни просто се събуждам в неговата кожа. После ми излиза през носа, ама е такъв кеф, докато ме държи. В подобни моменти ме изпълва безгранична радост.“ „Добре, де — питам го аз, — какво хубаво намираш в песни за деца, дето искат да убиват родителите си, да ядат ембриони и да се съешават с животни. В една песен наистина така се казваше, Джак, чух го с ушите си — и тям подобни?“ А той знаеш ли какво ми отвърна… виж ти, взехме, че пристигнахме.

Наистина се намират на отклонението към дома на Хенри Лейдън. На около половин километър в далечината се вижда покривът на собствената му къща. Доджът ведро проблесва пред гаража. Верандата не се вижда, камо ли онази гадост, която чака някой да я почисти. В името на благоприличието.

— Абе, защо да не те закарам до вас? Я чакай да те хвърля, ейго къде е.

Като си представя гуменката и вонята на развалена наденица, Джак бърза да се усмихне, клати глава и отваря вратата:

— Май главата ми още не се е прояснила напълно.

Елвина го измерва с поглед, изпълнен с характерното скептично недоволство, което най-вероятно е проява на искрена обич. Много добре знае, че Джак е светъл лъч в живота на Хенри, което само по себе си е напълно достатъчно да породи симпатиите й. Поне така му се иска да вярва. Хрумва му, че госпожа М. въобще не коментира бейзболната шапка в ръцете му, пък и защо ли? По тези краища всеки притежава минимум по четири такива шапки.

Крачи по шосето с развени коси (времето на модните прически при френския стилист на Родео Драйв е погребано в миналото — тук е Кули Кънтри; ако въобще се сети да се подстриже, се отбива при стария Хърб Рупър на Чейс Стрийт до клуба на ветераните от войната) и небрежна танцова походка, досущ като хлапак. Госпожа М. се подава през прозореца и се провиква:

— Джак, непременно да си смениш джинсите! На секундата, щом се прибереш! В никакъв случай не ги оставяй да изсъхнат на теб! Ще хванеш ревматизъм!

Той махва, без да се обърне:

— Добре!

Пет минути по-късно вече крачи по алеята към собствения си гараж. Слава Богу, успя да се отърве от страха и депресията — макар и за кратко, както и от бурното въодушевление. На един стражар само това му липсва — да води разследване в състояние на превъзбуда.

При вида на кутията — опаковъчната хартия, перата, да не забравяме и прословутата детска гуменка — в съзнанието му отново изплуват думите на Елвина Мортън, която цитира великия мъдрец Хенри Лейдън: „Какво да правя, някои дни просто се събуждам в неговата кожа. После ми излиза през носа, ама е такъв кеф, докато ме държи. В подобни моменти ме изпълва безгранична радост.“

Безгранична радост. Когато беше детектив от полицията, от време на време Джак също се изпълваше с подобни чувства — понякога на мястото на криминално деяние, но по-често по време на разпит на свидетел, който знае повече, отколкото признава… а Джак Сойер винаги познаваше дали свидетелите крият нещо — просто ги надушваше. Сигурно и дърводелците изпитват подобна радост, когато работата им спори; скулпторите — когато извайването на брадичките или носовете върви като по вода; архитектите — когато линиите сякаш от само себе си се изтеглят на белия лист. Единственият проблем е, че някой във Френч Ландинг (или в някое от околните градчета, но Джак подозира, че все пак е във Френч Ландинг) изпитва безгранична радост, когато убива дечица и изяжда части от телцата им.

Някой във Френч Ландинг все по-често се събужда в кожата на Рибаря.

* * *

Той влиза в къщата през задната врата. Отбива се в кухнята да вземе големите запечатващи се найлонови пликчета, няколко чувала за смет, лопатката и метлата. Изважда кутията за лед от чекмеджето под камерата и изсипва половината кубчета в найлонов чувал — стъпалото на Ърма Френо и без друго вече е достатъчно разложено.

Пътьом грабва от кабинета жълтия бележник, черен маркер и химикалка. Отбива се в дневната за малката маша. Като излиза на верандата, вече почти се е отърсил от фалшивата самоличност на Джак Сойер, под която се подвизава.

„Аз съм СТРАЖАР — казва си с усмивка. — Защитник на американския ред и приятел на слабите, болните и убитите.“

Но като поглежда към гуменката, от която се носи воня, усмивката му помръква. Докосва се до онази величествена тайна, която досегнахме и ние, когато намерихме трупа на Ърма в някогашния ресторант. Ще се постарае да отдаде необходимата почит на тази тленна останка, както и ние смирено се поклонихме пред детето. Спомня си аутопсиите, на които е присъствал, и тържествената сериозност, която се крие зад грубостите и дебелашкия хумор на съдебния лекар.

— Ърма, ти ли си? — тихо я вика. — Ако си ти, моля да ми помогнеш. Обади ми се. Време е мъртвите да помогнат на живите. — Машинално изпраща въздушна целувка на гуменката и мислено допълва: „Иде ми да го убия тоя — или това — дето е извършил престъплението. Да го душа бавно и да го слушам как пищи. Да напусне тоя свят сред гадната воня на собствената си гнъс.“

Но подобни мисли са непристойни, затова ги отпъжда. С помощта на машата прибира гуменката с отсеченото стъпало в първото пликче. Запечатва го. С маркера отбелязва датата. После описва в жълтия бележник естеството на вещественото доказателство. Накрая поставя малкото пликче в найлоновия чувал с леда.

Второто е за шапката. Няма нужда да използва машата — вече е докосвал предмета с ръка. Прибира го в пликчето и го запечатва. Отбелязва датата. Описва вещественото доказателство.

Третото пликче е за кафявата амбалажна хартия. Взима я с машата и разглежда мнимите марки. Под всяка от картинките е отбелязано: „ПРОИЗВОДИТЕЛ: ДОМИНО“, но нищо повече. Не се указва название на ресторант или нещо подобно. Прибира хартията в пликчето. Запечатва го. Отбелязва датата. Описва вещественото доказателство.

С помощта на метлата събира перата и ги изсипва в четвъртото пликче. В кутията има още. С помощта на машата я повдига и ги изсипва в пликчето, но изведнъж сърцето му подскача и като юмрук блъсва ребрата му. На дъното на кутията има някакъв надпис, направен със същия маркер и същия разкривен почерк. Авторът на посланието несъмнено е знаел до кого го адресира. Определено не е имал предвид публичната личност, подвизаваща се под името „Джак Сойер“, в противен случай той — Рибаря — би използвал обръщението „Холивуд“.

Посланието е адресирано до човека под външната обвивка, към детето, което живееше в това тяло много преди да възникне дори замисълът за съществуването на Джак „Холивуд“ Сойер.

Опитай при „При Ед: кренвирши и хапки“, стражарю.

Твой неприятел,

РИБАРЯ

— Твой неприятел — мърмори Джак, — точно така. Грабва с машата кутията и я пуска във втория чувал — не разполага с толкова големи запечатващи се пликчета. После натрупва на спретната купчинка уликите. Винаги изглеждат по един и същи начин — едновременно зловещо и прозаично, като снимките в списанията за действителни криминални случаи.

Връща се в къщата и избира телефонния номер на Хенри. Опасява се да не попадне на госпожа Мортън, но, слава Богу, се обажда самият домакин. Явно пристъпът на Уисконсинския плъх вече е преминал, макар и не съвсем безследно — на заден фон като ехо отеква характерният триумфиращ вой на електрически китари.

Знае мястото много добре, отвръща Хенри на поставения въпрос, но защо му е притрябвало на Джак да пита за него?

— Сега е нищо и никаква съборетина. Ед Гилбъртсън почина много отдавна, а според някои граждани на Френч Ландинг смъртта му бе истинска благословия за местното население. Закусвалнята беше истинско царство на птомаина. Развъдник на дизентерия в зародиш. Редно беше санитарната инспекция да го затвори, но Ед имаше връзки. Например Дейл Гилбъртсън.

— Помежду им има ли роднинска връзка? — интересува се Джак, а когато получава следния отговор: „Да, еба си“ — думи, които при други обстоятелства приятелят му никога не би изрекъл, се досеща, че макар мигрената да е преминала, Плъхът още вилнее в главата му. Хенри има навика от време на време да го изненадва с някой неочакван рев в стил „Джордж Ратбън“ — съвършено неестествен за този изискан и деликатен човек, понякога вместо „довиждане“ подхвърля през рамо „динг-донг“ или „чао-мяо“ — това пък е Шейхът, Шейкът, Шахът, който излиза да глътне малко чист въздух. I — Къде точно се намира?

— Трудно е да се каже — кисело отвръща Хенри. — В гората, недалеч от онзи магазин за земеделски сечива, как му беше името… „Голтсис“. Доколкото си спомням, алеята, която води до него, е толкова дълга, че спокойно може да се нарече черен път. Дори да е имало табела, отдавна е изчезнала. По времето, когато Ед Гилбъртсън е продал последния кренвирш, обилно полят със сос чили и микроби, ти си бил най-много в първи клас, Джак. Какво те е прихванало, та ме разпитваш?

Сойер си дава сметка, че възнамерява да направи нещо съвършено недопустимо в обичайната полицейска практика — човек не кани средностатистически граждани на местопрестъплението, особено ако е извършено убийство — но това не е обичайно полицейско разследване. Една от уликите бе намерена в друг свят — това нормално ли е? Естествено, може и сам да намери някогашното заведение на Ед — в „Голтсис“ все ще се намери кой да го упъти, но…

— Рибаря ми изпрати гуменката на Ърма. Със стъпалото. Слепецът изпъшква.

— Хенри? Добре ли си?

— Да. — Макар да е потресен, незрящият запазва самообладание. — Какъв ужас, горкото момиче, горката му майка! — Мълчи. — Горкият ти. Горкият Дейл. — Накрая допълва: — Горкият Френч Ландинг.

— Да.

— Джак, искаш ли да те заведа до закусвалнята на Ед? Знае, че Хенри може да го направи, фасулска работа. Защо се самозаблуждава — та нали именно затова му телефонира? — Да.

— Обади ли се в полицията?

— Не.

„Сега ще ме попита защо не съм и какво ще му отговоря? Че не искам Боби Дюлак, Том Лънд и останалите да изпотъпчат всичко и да смесят своите миризми с миризмата на извършителя, преди да съм успял да я надуша? Че всичко ще оплескат, че нямам грам вяра на ни един от тях, в това число и на Дейл ли?“

Но Хенри не задава въпроси.

— Ще те чакам на шосето при моята алея. Само ми кажи кога.

Джак пресмята за колко време ще приключи с подробностите по обработката на уликите, които в крайна сметка ще прибере в багажника на пикапа. Напомня си непременно да вземе клетъчния телефон, който не му върши никаква работа, освен да кротува в кабинета, поставен на зарядното устройство. Ще му потрябва, защото веднага щом приключи с първоначалния оглед на местопрестъплението и трупа на Ърма в оригиналното му разположение, ще се обади в полицията да докладва. Едва тогава Дейл и момчетата могат да дойдат. Да заповядат с гимназиалния духов оркестър, ако пожелаят. Поглежда часовника си — наближава осем. Кога стана никое време? На другото място разстоянията са по-кратки, но дали и минутите летят по-бързо? Или просто е изгубил представа за времето?

— Ще дойда в осем и петнайсет. Само че като стигнем при „Ед“, ще седиш в пикапа като послушно момче, докато не ти кажа, че можеш да слезеш.

— Разбрано, mon capitaine…

— Динг-донг — отсича Джак, затваря телефона и излиза на верандата.

* * *

Но събитията няма да се развият според неговите очаквания. Няма да има възможност пръв да подуши миризмите и да огледа местопрестъплението. Всъщност днес следобед положението във Френч Ландинг, което и без друго вече е доста напечено, ще бъде на път да излезе от контрол. Причините за поредната ескалация на напрежението са много, но основната ще бъде Лудият унгарец.

Този прякор съдържа голяма доза духовитост, характерна за малкия градец — кльощавият банков чиновник е известен като Големият Джо, а на собственика на книжарничката с трифокалните очила му викат Орловият поглед. Със своите сто и шейсет и пет сантиметра и седемдесет и пет килограма Арнолд Храбоуски е най-дребен сред мъжете в екипа на Дейл. На всичкото отгоре е и най-дребният служител в цялото управление, тъй като и Деби Андерсън, и Пам Стивънс го водят — както по килограми, така и по ръст (сто седемдесет и два сантиметровата Деби спокойно може да похапва бъркани яйца на главата на Арнолд). Лудият унгарец е сравнително безобиден човечец — от онези, които вечно се извиняват, че ви глобяват за пътни нарушения, независимо от безбройните забележки на Дейл, че поведението му не подхожда на един полицейски служител; известен е и с това, че започва разпитите на нарушителите с неудачни формулировки от типа на „Много се извинявам, но се питам дали“. В резултат на всичко това полицейският началник се старае да му възлага предимно административна работа и дежурства в центъра на града, където всички го познават и донякъде го уважават. Често обикаля училищата в окръга, изпълнявайки ролята на Любезния полицай. Хлапетата, които не си дават сметка, че от Лудия унгарец получават първите си уроци за големия обществен враг — марихуаната, го обожават. Слушателите на по-сериозните лекции за наркотиците, алкохола и невнимателното шофиране — гимназистите — дремят в часовете му или си подхвърлят бележки, но са на мнение, че служебната кола на учебната програма за противодействие на злоупотребата с наркотици — нисък, лъскав понтиак, на чиито врати са изрисувани огромни надписи „ПРОСТО КАЖЕТЕ «НЕ»“, закупен със средства от федералния бюджет — е суперяка. В общи линии по забележителност сержант Харбоуски се доближава до сандвич с риба тон — без майонеза, ако обичате.

Нали разбирате, през седемдесетте години имаше един известен пичъррезерва, който отначало играеше в отбора на Сейнт Луис, после се премести в Канзас Сити Ройалс и беше действително страховит мъж — та той се казваше Ал Храбоски. Не стъпваше по игрището, а буквално го разораваше; преди да хвърли топката (обикновено излизаше в деветия ининг, когато базите са напомпани с напрежение до крайност и окончателният резултат виси на косъм), Ал Храбоски се извръщаше с гръб към хоум плейта, навеждаше глава, стисваше юмруци и рязко ги свиваше към гърдите, като по този начин се настройваше за играта. После заставаше на линията и мяташе невероятно гадни топки, които често прелитаха на косъм от брадичката на батъра. Естествено, беше си спечелил прозвището Лудия унгарец — и слепец ще види, че беше най-печеният пичър в Голямата лига. Поради близоста във фамилните имена бе неизбежно на Арнолд Харбоуски да не му лепнат същия прякор. Преди няколко години той дори се опита да си пусне мустак като на известния си съименник. Но докато онзи беше свиреп като воин с бойна окраска от племето зулу, мустаците на нашия Арнолд пораждаха само присмех — представете си рунтави мустаци на благовидна счетоводителска физиономия! — ч той ги избръсна.

Лудият унгарец от Френч Ландинг не е лош човек — полага огромни старания според възможностите си, а при нормални обстоятелства това е напълно достатъчно за град като този. Настоящите обстоятелства обаче далеч не са нормални — във Френч Ландинг царуват упадък, Абала и опопанакс — и тъкмо от такива некадърници се страхува Джак. Тази сутрин без никаква зла умисъл този юнак неимоверно усложнява и без друго тежкото положение.

* * *

Рибаря се обажда на телефон 911 в осем и единайсет минути — по това време Джак тъкмо привършва записките в жълтия бележник, а Хенри вече крачи по алеята и с огромно задоволство вдъхва ароматите на лятната утрин, въпреки че новините са помрачили настроението му. За разлика от някои полицаи (като Боби Дюлак например) Лудият унгарец изчита дума по дума пълното съобщение, прикрепено с тиксо до телефонния апарат на службата за спешна помощ.

АРНОЛД ХРАБОУСКИ: Ало, полицейско управление Френч Ландинг, сержант Храбоуски слуша. Избрали сте телефонен номер 911. От спешна помощ ли се нуждаете?

[Нечленоразделни звуци… може би прокашляне? ]

АХ: Ало? Сержант Храбоуски на телефон 911, слушам. Спешна по…

НЕПОЗНАТ: Здрасти, бе, нещастник.

АХ: Кой се обажда? Имате ли нужда от спешна помощ?

Н: Не аз, вие имате.

АХ: КОЙ се обажда, моля?

Н: Вашият най-страшен кошмар.

АХ: Господине, бихте ли се представили?

Н: Абала. Абала-дун. [фонетична транскрипция.]

АХ: Господине, не мога…

Н: Аз съм Рибаря.

[Мълчание.]

Н: Какво става? Изплаши ли се? И с право.

АХ: Господине, о, господине, има глоба за лъжливо…

Н: Камшици има в ада и окови в шейол [Може би казва „еол“[6].]

АХ: Сър, бихте ли ми казали името си…

Н: Аз съм легион. Наброявам мнозина. Аз съм плъх под пода на Вселената. Робърт фрост го е казал [Непознатият се смее.]

АХ: Сър, бихте ли изчакали за секунда да ви свържа с нашия началник…

Н: Затваряй си устата и слушай внимателно, нещастник такъв — Записва ли се разговорът? Надявам се. Можех да се преправя [Непознатият може би казва „поправя“, но записът е неясен], ама не искам.

АХ: Сър, аз…

Н: Да го духаш, тъпако! Оставих ви една изненада, но ми писна да ви чакам да я намерите. Погледнете в кренвиршите на Ед. Е, може да се е поразвалила, ама като беше прясна, страшно [Произнася р-то много твърдо и думата звучи като „стрррашно“] ми се услади.

АХ: Къде сте? Кой се обажда? Ако се шегувате…

Н: Предай на стражаря много поздрави от мен.

* * *

В началото на разговора пулсът на Лудия унгарец е съвсем нормален — шейсет и осем удара в минута. В края на разговора, който приключва в осем часа и дванайсет минути, сърцето му хлопа като обезумяло. Пребледнял е като платно. Вслушвайки се в гласа на непознатия, е погледнал екранчето, на което се изписва номерът на обаждащия се — докато го записва, ръцете му така треперят, че цифрите се разбягват на три реда. Когато Рибаря прекъсва връзката и в слушалката отеква сигнал свободно, Храбоуски е толкова шашардисан, че посяга да набере записания номер, забравяйки, че линията за спешни обаждания е еднопосочна. Докосва гладката повърхност на червения телефонен апарат, но като ужилен изпуска слушалката върху вилката, ругаейки уплашено.

Сграбчва слушалката на черния апарат в съседство и започва да набира записания номер, но пръстите му изневеряват — натиска по два бутона едновременно.

Продължава да бълва псувни, а Том Лънд, който в този момент минава по коридора с чаша кафе в ръка, го чува и пита:

— Какво става, Арни?

— Извикай Дейл! — крещи Лудият унгарец и така стряска колегата си, че онзи се залива с кафе. — Извикай го веднага!

— Абе, какво ти става…

— ВЕДНАГА, мамка му!

Том повдига вежди, изпитателно се взира в Храбоуски, после влиза при Дейл и му съобщава, че Лудият унгарец окончателно е превъртял.

При втория опит Храбоуски успява да набере номера Апаратът от отсрещната страна на линията звъни. Звъни. Звъни.

Дейл Гилбъртсън пристига със своята чаша кафе. Има тъмни кръгове под очите, а бръчките около устата му са се вкопали по-дълбоко.

— Арни? Какво…

— Прослушай последния разговор. Мисля, че беше… ало? — Привежда се към апарата и отривисто разхвърля купчините хартия, натрупани на бюрото. — Ало, кой се обажда?

Заслушва се.

— Полицията, ето кой. Сержант Храбоуски, полицейско управление Френч Ландинг. А сега вие ми отговорете. Кой е на телефона?

Междувременно Дейл си слага слушалките и с нарастващ ужас прослушва последното обаждане на телефон 911, мислено възклицавайки: „Боже мой!“ Първата — най-първата — му мисъл е да се обади на Джак Сойер с молба за помощ. Да циври за помощ като хлапе, на което вратата е прещипала пръстите. Но трябва да се овладее — това е неговата служба, независимо дали му харесва или не, тъй че трябва да се стегне и да се опита да се справи. Пък и Джак е в Ардън с Фред Маршал на свиждане при лудата жена на Фред. Поне такъв беше първоначалният план.

Междувременно полицаите се струпват край Арнолд — Лънд, Чита, Стивънс. Дейл се оглежда и среща единствено подплашени погледи, пребледнели лица, слисани изражения. А дежурните по патрул? А свободните от дежурство? Същата работа. Може би само Боби Дюлак прави изключение. Обзема го ужас и отчаяние. Господи, какъв кошмар. Сякаш самосвал с повредени спирачки лети по нанадолнище към училищен двор, пълен с деца.

Като сваля слушалките, се одрасква, но въобще не забелязва.

— Откъде се обади? — обръща се към Храбоуски. Лудият унгарец е прекратил разговора и седи на стола като истукан. Дейл яростно го разтърсва за рамото и крещи: — Откъде се обади?

— От „Севън-Илевън“ — отвръща Арнолд, а Дани Чита сумти, може би защото закусвалнята се намира съвсем близо до мястото, на което беше намерил велосипеда на малкия Маршал. — Току-що говорих с Раджан Пател от дневната смяна. Това е номерът на телефонния автомат на входа на закусвалнята.

— Видял ли е кой е звънял?

— Не, бил на задния вход, приемал доставка бира.

— Сигурен ли си, че не се е обадил самият Пател?

— А-ха. Той има акцент, типичен за индусите. При това доста силен. А онзи на 911… нали го чу, Дейл. Говореше като… като някого от нас.

— Какво става? — интересува се Пам Стивънс, въпреки че много добре знае — всички знаят. Важни са само подробностите. — Какво се е случило?

Най-лесният начин да информира всички едновременно е да превърти записа и да включи говорителя.

Следва гробно мълчание, което единствен Дейл нарушава:

— Отивам в закусвалнята на Ед. Том, ти идваш с мен.

— Да, сър. — На младока едва не му призлява от въодушевление.

— Да ме следват четири коли. — Дейл не е в състояние да разсъждава — организационните мерки се плъзгат по повърхността на съзнанието му като по ледена пързалка. „Справям се добре с рутинната процедура и организационните въпроси — казва си той. — Само дето срещам известни затруднения със залавянето на тоя смотан психопат.“ — Вие ме следвате по двойки. Първа двойка — Дани и Пам. Тръгвате пет минути след нас с Том. Пет минути по часовник, без буркани и без сирени. До последно ще гледаме да действаме без много-много шум.

Дани Чита и Пам Стивънс се споглеждат, кимат и отново вперват погледи в Дейл. Полицейският началник на свой ред се взира в Арнолд „Лудият унгарец“ Храбоуски. Разпределя още три двойки — в последната включва Дит Джесперсън и Боби Дюлак. Боби е единственият, когото има желание да вземе със себе си на местопрестъплението — вика останалите за всеки случай и за да спрат тълпата зяпачи, не дай си Боже. Дава разпореждане всички двойки да потеглят на интервали от по пет минути.

— Искам и аз да дойда — умолява го Арни Харбоуски. — Моля ти се, шефе, какво ще кажеш и аз да дойда?

Дейл понечва да му откаже с обяснението, че предпочита Арни да остане в участъка да вдига телефона, но долавя надеждата във воднистите му кафяви очи. Колкото и да е разстроен, не може да остане напълно безучастен. За Арни полицейската служба често се изчерпва с ролята на наблюдател, който отстрани гледа парада на събитията.

„Хубав парад, няма що!“ — мрачно си мисли Дейл и предлага следното:

— Виж какво, Арн, като приключиш с всички разговори, можеш да позвъниш на Деби. Ако тя приеме да застъпи, ела при Ед.

Едва се въздържа да не се усмихне на вълнението на Арни, който отривисто кима. Пресмята, че Деби ще ее върне най-рано в девет и трийсет дори ако трябва да я влачи за косата като Али Оуп[7]. — С кого ще бъда, Дейл?

— Ела сам, дори вземи понтиака. Но запомни, ако напуснеш това бюро, без да оставиш заместник, смятай че от утре сутрин не си на работа.

— Не се безпокой. — Въпреки че е унгарец, когато е развълнуван, говори с шведски акцент. Нищо чудно — старото име на Сентралия, където бе израсъл, е било „Суийд Таун“[8].

— Хайде Том, по-бързо, взимай комплекта за веществените… — Ъ-ъ… шефе?

— Какво, Арни? — Което в превод означава: „Сега пък какво има?“

— Дали да не се обадя на Браун и Блак от щатската полиция?

Дани Чита и Пам Стивънс започват да се кискат. Том се усмихва. Дейл нито се киска, нито се усмихва. Сърцето му, което вече е слязло в избата, образно казано, потъва още по-дълбоко. „В мазето под избата, дами и господа; моля да отделите фалшивите надежди вляво, а изгубените каузи — вдясно. Последна спирка, моля всички пътници да слязат.“

Пери Браун и Джак Блак. Ама че работа, беше забравил за тях. Браун и Блак, които вече със сигурност ще му отнемат разследването на случая.

— Още са в мотел „Рай“ — нарежда Лудият унгарец, — но онзи от ФБР май си замина за Милуоки.

— Аз…

— Май ще трябва да уведомим и онези от окръжното управление — неуморно бъбри Харбоуски. — Да не ги забравяме и тях. Ако искаш обаче първо да се обадя на съдебния лекар или да повикам подвижната лаборатория.

Подвижната лаборатория представлява син микробус форд „Еконолайн“, оборудван с какво ли не, като се започне от бързосъхнещ прах за отпечатъци от гуми до подвижно видеостудио. Френч Ландинг никога няма да разполага с подобна техника.

Дейл унило се взира в пода и не помръдва. Ще му отнемат случая. С всяка следваща дума на Храбоуски се убеждава, че ще се случи тъкмо това. Изведнъж той решава, че държи сам да довърши разследването. Желае го от все сърце, колкото и да мрази, и да се страхува от случващото се в градчето. Рибаря е чудовище, но не е нито чудовището на окръга, нито чудовището на щата — той е чудовището на Френч Ландинг. Чудовището на Дейл Гилбъртсън, който иска да се нагърби с този случай по причини, нямащи нищо общо с личния престиж или дори с практичните съображения да запази службата си. Иска го, защото Рибаря е оскърбление срещу всичките му желания, надежди и вяра. Подобни неща не се споделят на глас, тъй като ще прозвучат сантиментално и абсурдно, но това ни най-малко не накърнява истинността им. Ненадейно го обзема безпомощен и неоснователен гняв към Джак. Ако се беше включил в разследването по-рано, може би…

Излишно е да се впуска в мечти. Трябва да уведоми окръжното управление, най-малкото за да изпратят съдебен лекар, също така трябва да информира и щатската дирекция в лицето на детективи Браун и Блак. Но не и преди да огледа полето оттатък „Голтсис“. И изненадата от Рибаря. Бога му, едва тогава ще ги извика.

Може би това ще е последният му шанс да отвърне на оня копелдак.

— Значи, изпращаш нашите хора на интервали от по пет минути, както се разбрахме. После викаш Деби да отговаря на телефоните. В окръжната и в щатската дирекция ще се обади тя. — Арнолд Храбоуски го гледа с такава почуда, че на Дейл му идва да иззкрещи, но съумява да запази самообладание. — Искам малко преднина.

— А! — отвръща Арни, а когато разбира какво точно се има предвид, допълва: — 0!

— Няма да казваш на никого освен на нашите хора за обаждането и предприетите мерки. На никого, чуваш ли! Иначе ще предизвикаш паника. Разбрано?

— Разбрано, шефе — отвръща Унгареца.

Дейл поглежда часовника — вече е осем и двайсет и шест.

— Хайде, Том. Да действаме. Tempus figit.

* * *

Лудият унгарец никога не се е старал толкова и всичко върви като по ноти. Дори Деби Андерсън проявява отзивчивост и се съгласява да поеме обажданията. Но през цялото време той не може да се отърси от спомена за гласа по телефона. Груб, дрезгав, с едва доловим акцент — в този край всички говорят така. В него няма нищо необичайно. Все пак не му дава покой. Не че онзи го нарече „нещастник“ — чувал е далеч по-обидни имена от пияниците, които всяка съботна вечер се натряскват до козирката — тревожат го другите приказки: „Камшици има в ада, и окови в шейол…“ — ей-тези приказки. И „Абала“. Какво е това? Арнолд Храбоуски не знае. Но самото звучене на думата, която отеква в съзнанието му, го кара да се чувства зле и много го плаши. Прилича му на дума от тайнствена книга, в която е описано как се викат зли духове.

А пипне ли го шубето, единственият човек, който може да му помогне, е жена му. Вярно, Дейл го предупреди да не казва на никого и Арнолд прекрасно го разбира, но началникът със сигурност нямаше предвид Пола. Женен е за нея от двайсет години и тя въобще не е като другите хора — тя е завършек на собствената му личност.

И така (не за да клюкарства, а да пропъди налегналия го страх — да му признаем поне това), Лудият унгарец прави фаталната грешка да се довери на съпругата си. Обажда се на Пола и й съобщава, че преди по-малко от половин час е говорил с Рибаря. Да, наистина, с Рибаря! Разказва й за трупа, на който ще се натъкнат Дейл Гилбъртсън и Том Лънд в закусвалнята на Ед. Пола го пита добре ли е. Гласът й трепери от страхопочитание и вълнение, което изключително много допада на Лудия унгарец, тъй като същите чувства вълнуват и него. След като разговарят в продължение на няколко минути, Арнолд затваря телефона с известно облекчение. Кошмарният страх от грубия, странно всезнаещ глас по телефона се поразсейва.

* * *

Пола Храбоуски е олицетворение на дискретността. Разказва само на двете си най-добри приятелки за разговора на Арни с Рибаря и за трупа в едновремешното заведение на Ед, като ги заклева да мълчат до гроб. Те обещават, че пред никого няма да обелят и дума, в резултат на което само след час, още преди да са уведомени щатската полиция, окръжният съдебен лекар и служителите от криминологичната лаборатория, всички в градчето вече знаят, че полицията е открила кървава касапница в някогашната закусвалня на Ед. Пет-шест убити деца.

Може би повече.

[1] Героиня от комикси, популярни през трийсетте години. — Б.пр. ↑

[2] Прозвище на Уилям Джойс (р. 1906), британски гражданин от американски произход, който емигрира в Германия и води нацистка радиопропаганда; осъден е за държавна измяна и е обесен на 3 януари 1946 г. — Б.пр. ↑

[3] Опра Уинфри (р. 1954), водеща на популярно телевизионно предаване в САЩ по време на което публиката дискутира различни теми. — Б.пр. ↑

[4] Джийн Крупа (1909–1973), джазмузикант, чието име се свързва с въвеждането на барабанните сола в джаза. — Б.пр. ↑

[5] Декстър Гордън (1923–1990), изпълнител на тенорсаксофон, оказал огромно влияние върху използването на този инструмент в джаза. — Б.пр. ↑

[6] Подземното царство — Б.пр. ↑

[7] Комикс, създаден през 1933 г. от В. Т. Хамлин, чийто герой — пещерният човек Али Оуп, се пренася в XXI век с машината на времето на своя приятел Док Уонмъг. — Б.пр. ↑

[8] Шведският град (англ.). — Б.пр. ↑

Глава 10

ПАТРУЛНАТА КОЛА с Том Лънд зад волана напредва по Трета улица към Чейс Стрийт — сирената благопристойно мълчи, синята сигнална лампа на покрива е изключена. В това време Дейл изважда портфейла си и започва да рови в безредно натъпканото задно отделение, което съдържа чужди визитни картички, няколко снимки с опърпани краища, сгънати листчета от бележник. На едно от тях е записано онова, което търси.

— Какво правиш, шефе? — интересува се Том.

— Не е твоя работа. Ти си гледай пътя — намръщено отговаря Дейл. Грабва телефона от поставката на таблото, намръщено бръсва пудрата захар, изпаднала от нечия поничка, и набира номера на мобилния телефон на Джак Сойер, макар да не храни големи надежди да се свърже с него. На четвъртото позвъняване някой се обажда и той с облекчение се усмихва, ала след миг усмивката му се превръща в недоумяваща гримаса. Този глас му е добре познат и би трябвало веднага да се досети чий е, но…

— Ало? — казва човекът, който отговаря вместо Джак на мобилния му телефон. — Говори, който и да си, или замълчи завинаги.

Изведнъж Дейл го разпознава. Ако си беше у дома или в кабинета си, веднага щеше да се досети на кого принадлежи гласът, но при тези обстоятелства…

— Хенри? — Знае, че говори като кръгъл глупак, но не може да се въздържи. — Чичо Хенри, ти ли си?

* * *

Пикапът тъкмо прекосява моста над Тамарак Крийк, когато мобилният телефон на Джак надава досадното си писукане. Той го изважда от джоба си и го тиква в ръката на Хенри.

— Обади се, ако обичаш. Клетъчните телефони причиняват тумор на мозъка.

— Тоест, ти трябва да се пазиш, а аз — не.

— В известен смисъл е така.

— Обожавам тази твоя черта, драги ми приятелю. — С небрежна чупка в китката слепецът отваря устройството: — Ало? — След кратко мълчание допълва: — Говори, който и да си, или замълчи завинаги. — Джак му хвърля един поглед, после отново се съсредоточава върху пътя. Тъкмо подминават магазина на Рой, където ранобудните купувачи хващат най-хубавите салати. — Да, Дейл. Разговаряш с почитаемия си… — Хенри се заслушва, като хем се мръщи, хем се подсмихва. — Заедно с Джак пътуваме с неговия пикап. Джордж Ратбън не е на работа тази сутрин, тъй като KDCU предават пряко летния маратон в Ла Рив…

Пак се заслушва и след известно мълчание обяснява:

— Ако е „Нокия“ — а съдейки по допира и по звученето, мисля, че е именно такъв — значи е по-скоро цифров, отколкото аналогов. Чакай малко. — Обръща се към Джак: — Мобилният ти телефон „Нокия“ ли е?

— Да, но защо…

— Защото цифровите телефони се подслушвали по-трудно — обяснява Хенри и продължава в слушалката: — Да, цифров е, но сега ще ти дам Джак, за да ти обясни всичко. — Подава му телефона, превзето отпуска на скута си сключените си длани и извръща глава към стъклото, сякаш съзерцава пейзажа. „Което може би прави — мислено отбелязва Джак. — Може би по някакъв чудат свой си начин подобно на прилеп прави именно това.“

Отбива пикапа на банкета на шосе № 93. По принцип не обича мобилните телефони — смята ги за робските окови на двайсет и първи век, но ненавижда да шофира, докато разговаря. Пък и днес няма опасност Ърма Френо да избяга.

— Дейл?

— Къде си? — напрегнато пита полицейският началник, което веднага подсказва на Джак, че тази сутрин Рибаря не е стоял със скръстени ръце. „Господи, дано да не е убил поредното дете! Дано не е това, не, още не!“ — Защо си с Хенри? И Фред Маршал ли е с вас?

Сойер започва да обяснява за промяната в плана, но Дейл не го оставя да продължи:

— Слушай, не знам какво правиш, но искам веднага да отидеш в едно заведение, което отдавна не работи; нарича се „При Ед: кренвирши и други вкусотии“ и се намира недалеч от „Голтсис“. Хенри ще ти помогне да го намериш. Рибаря се обади в участъка, Джак. Позвънил е на 911 и е обяснил, че трупът на Ърма Френо е там. Всъщност не е споменал името на малката, само е намекнал за „една изненада“.

„Ченгето още не бърбори несвързано, но скоро ще започне“ — мислено отбелязва Джак с безразличието на психиатър, наблюдаващ проявата на характерни симптоми при пациент.

— Джак, трябва да ми помогнеш, наложително е…

— И без друго отиваме там — тихо го прекъсва Сойер, макар че тъкмо в този миг не отиват никъде; спрели са на банкета от време наа време покрай тях профучават автомобили. — Какво?!

Надявайки се, че твърденията на Хенри и Дейл за отличните качества на дигиталните устройства са верни, Джак разказва на полицейския началник за тазсутрешната „пратка“, долавяйки как слепецът, който уж гледа през стъклото, е наострил уши. Завършва разказа си, като обяснява как шапката на Тай Маршал е била поставена върху кутията, съдържаща перата и стъпалото на Ърма Френо.

— Мътните… — подхваща Дейл, но гласът му секва. — Мътните го взели.

— А ти какво предприе? — пита Джак. Полицейският началник покорно обяснява мерките, които е предприел. Сойер си казва, че полицаят се е справил сравнително добре — поне дотук — само тази работа с Арнолд Храбоуски никак не му се нрави. Подозира, че въпреки старанието му от Лудия унгарец никога няма да излезе способно ченге. В Ел Ей на такива като него им викаха „Мейбъри, Безплатна доставка в отдалечен земеделски район“[1].

— Проверихте ли телефона в „Севън-Илевън“?

— Ама това е уличен автомат — натъртва Дейл, сякаш обяснява на малко дете.

— Да, но по него може да има отпечатъци. Тоест, несъмнено е покрит с милиарди отпечатъци, обаче криминолозите могат да изолират най-пресните. При това с лекота. Възможно е престъпникът да е бил с ръкавици, ала все пак трябва да проверите за пръстови отпечатъци. Ако праща послания, оставя визитни картички и пише писма на родителите, значи е преминал във Втора фаза. Само по себе убийството не му е достатъчно. Вече иска да си разменяте ходове, да поиграе с теб. Може би дори иска да бъде заловен като синът на Сам[2].

— Телефонът. Пресни отпечатъци по слушалката — гузно промърморва Дейл. Достойнството му е засегнато и на Сойер искрено му дожалява за него. — Господи, започвам да разбирам, че това разследване не е лъжица за моята уста…

Джак не желае да обсъждат този въпрос, затова бърза да го прекъсне:

— Разполагаш ли с хора, които да изпратиш в „Севън-Илевън“?

— Ами май Дит Джесперсън и Боби Дюлак са свободни. Джак решава, че Боби е твърде способен полицай, за да са губи времето в закусвалнята, намираща се в края на града, затова съветва Дейл:

— Кажи им да запечатат с жълта лента апарата и да разпитат човека, който обслужва бара. После да дойдат при нас в закусвалнята на Ед.

— Добре. — След известно колебание Дейл задава още един въпрос. Очевидно е напълно съкрушен и вече е на път да капитулира, което причинява мъка на Джак: — Какво още да направя?

— Съобщихте ли на щатската дирекция? А в окръжното управление? Известен ли е служителят на ФБР? Онзи, дето се мисли за Томи Лий Джоунс?

Дейл изсумтява:

— Ъ-ъ… всъщност… реших да поизчакам.

— Правилно — отсича Джак. Свирепото задоволство в гласа му кара Хенри да повдигне вежди и да отклони слепия си взор от природния пейзаж, обръщайки лице към своя приятел.

* * *

Нека отново се издигнем — с крилете на орела, както би казал преподобният Ланс Ховдал, лютеранският пастор на Френч Ландинг — и да полетим обратно към града над шосе № 93, опънато като черна кордела. На кръстопътя с магистрала № 35 завиваме надясно. Подминаваме изоставената пътека, която не води към златни мини и скритите съкровища на някой дракон, а към онзи изключително неприятен черен дом. Встрани се извисява футуристичният купол на „Голтсис“ (е… поне според разбиранията за футуризъм през седемдесетте години). Познатите ориентири са по местата си, включително буренясалата чакълеста алея, която се отклонява наляво от главния път и води към останките от някогашния замък на съмнителните удоволствия, собственост на Ед Гилбъртсън.

Нека изпърхаме с криле и да се спуснем върху телефонната жица в непосредствена близост до алеята. Горещите клюки гъделичкат птичите ни крачка — Мъртъл Харингтън, приятелката на Пола Храбоуски, тъкмо уведомява Ричи Бъмстед за трупа (труповете) в закусвалнята на Ед, а Ричи на свой ред ще съобщи новината на Клюна Сейнт Пиер — скърбящ баща и духовен предводител на Гърмящата петорка. Колкото и да е срамно да си го признаем, бръмченето на гласовете по жицата ни доставя удоволствие. Безспорно клюкарстването е гнусно, но определено действа ободряващо.

От запад се задава патрулна кола — Том Лънд е зад волана, а Дейл Гилбъртсън седи до него. От изток наближава виненочервеният додж на Джак. Двата автомобила се срещат при отклонението към някогашната закусвалня на Ед. Джак прави знак на Дейл да минат първи и завива след тях. Ние размахваме криле, издигаме се високо в небето и ги изпреварваме на местопрестъплението. Настаняваме се върху ръждясалата бензинова колонка, откъдето ще следим развоя на събитията.

* * *

Джак бавно върви към полусрутената барака по запустялата алея, обрасла с високи бурени и златник. Търси следи от предишен посетител, но забелязва само пресните отпечатъци от автомобилните гуми на полицейската кола.

— Май сме сами — съобщава на Хенри.

— Да, но докога?

„Няма да е за дълго“ — би казал Сойер, ако си направеше труда да отговори. Той обаче безмълвно паркира до патрулната кола и слиза от пикапа. Хенри сваля стъклото, но остава на седалката, както му е наредено.

Навремето закусвалнята на Ед представляваше най-обикновена дървена барака, дълга почти колкото товарен вагон на железопътната компания „Бърлингтън Нодърн“ и със същия плосък покрив. Откъм южната страна имаше три гишета, на едно от които се продаваше сладолед. На гишетата от противоположната страна пък се поръчваха гнусни кренвирши и още по-гнусна риба с пържени картофки за вкъщи. В бараката се помещаваше ресторантче с бар и високи червени столчета. Но южната стена се е срутила до основи може би под тежестта на снега. Стъклата на прозорците са изпочупени. Тук-там по стените се мъдрят графити — „Еди-кой си лапа кур“, „Чукахме Пати Джарвис до припадък“, „ТРОЙ ОБИЧА МАРИАН“ — но надписите не са колкото очакваше Джак. Високите столчета са разграбени, останало е само едно. Щурчетата разговарят помежду си в тревата. Чуват се много ясно, но жуженето на мухите в бараката е по-силно. Вътре кръжат цели рояци, сякаш е свикан Редовен конгрес на двукрилите насекоми. И…

— Надушваш ли нещо? — пита Дейл.

Джак кима. Естествено, че надушва. Тази миризма вече му е позната, но сега се усеща много по-натрапчиво. Тук има много повече от останките на Ърма Френо и вони по-силно — наличното количество разложена плът надхвърля вместимостта на една-единствена кутия за обувки.

Том Лънд е извадил носна кърпа и бърше изкривеното си от ужас лице. Наистина е топло, но не чак толкова, че по челото и страните му да се стичат реки от пот. Кожата му е придобила сивкав оттенък.

— Сержант Лънд — обръща се към него Джак.

— А? — Том стреснато се извръща и го стрелва с обезумял поглед.

— Възможно е да ви се повдигне. Ако не можете да се въздържите, дръпнете се встрани. — Джак сочи буренясала пътека — на вид по-занемарена и от отклонението — която се губи в треволяците в неясна посока. Може би лъкатуши през полето и извежда някъде при „Голтсис“.

— Нищо ми няма — отвръща младокът.

— Не се и съмнявам. Но ако се наложи да се облекчите, нека не е върху нещо, което може да се окаже улика.

— Огради с жълта лента цялата постройка — намесва се Дейл.

— Джак, може ли за момент?

Хваща го под ръка и го повежда към пикапа. Макар да е ангажиран с какви ли не други мисли, Сойер машинално забелязва каква силна ръка има полицейският началник. Въобще не трепва. Все още.

— Какво има? — пита го малко нетърпеливо, когато застават до пикапа. — Нали искахме да поогледаме, преди тук да се е появило и куцо, и сакато? А може би нещо не съм разбрал…

— Дай стъпалото, Джак — отвръща Дейл и добавя: — Чичо Хенри, изглеждаш много шик.

— Благодаря.

— Какви ги говориш? — недоумява Джак. — Стъпалото улика. Шефът на полицията кимва:

— Именно, но мястото й е тук. Освен ако нямаш намерение да висиш двайсет и четири часа в Мадисън да отговаряш на въпроси.

Джак възнамерява да му каже, че не е необходимо да се занимават с глупости и да пропиляват малкото време, с което разполагат, но се отказва. Изведнъж си дава ясна сметка как умници от леката категория като Браун и Блак ще изтълкуват факта, че стъпалото е у него. Да не говорим за умници от тежката категория като Джон Рединг от ФБР. Блестящ полицай се пенсионира на невъзможно млада възраст и се оттегля в невъзможно пасторално градче на име Френч Ландинг, щата Уисконсин. Фрашкан е с пари, чийто източник е, меко казано, неясен. Но виж ти какво съвпадение — в същото това време в градеца се подвизава сериен убиец.

Възможно е на блестящото ченге да му хлопа дъската. Току-виж е като онези пожарникари, които толкова си падат по симпатичните пламъчета, че в крайна сметка сами стават подпалвачи. Членовете на Шарената шайка на Дейл неминуемо ще се запитат защо му е притрябвало на Рибаря да изпраща на преждевременно пенсионирано ченге отсечен крайник от жертвата. „И шапката — мислено допълва Джак, — да не забравяме шапката.“

В този миг разбира как се е почувствал Дейл одеве, като го подсети да запечата уличния автомат пред „Севън-Илевън“. Чувства се именно като него.

— О, Господи. Прав си. — Извръща поглед към Том Лънд, който старателно опасва с жълта полицейска лента бараката — над главата му кръжат пеперуди, а мухите в едновремешната закусвалня жужат ли, жужат като пияни. — А той?

— Том ще си мълчи — отвръща полицейският началник и Джак решава да му се довери. Но нямаше да му повярва, ако ставаше дума за Унгареца.

— Длъжник съм ти.

— А-ха — приглася Хенри от пикапа. — И слепец ще види, че ти е длъжник.

— Млъквай, чичо Хенри.

— Да, mon capitaine.

— А шапката?

— Ако намерим други вещи, които принадлежат на Тай Маршал… — Дейл преглъща и добавя, — или самия Тай, тогава ще оставим и нея. Ако ли не, засега ще остане у теб.

— Ти май ме отърва от страхотни главоболия — признава бившият полицай и двамата заобикалят пикапа. Джак отваря багажника на пикапа, който не си е направил труда да заключи, сетне изважда единия чувал. Водата се разплисква и неразтопените кубчетата лед подрънкват. — Припомни си го следващия път, когато се почувстваш като некадърник.

Дейл пропуска репликата покрай ушите си.

— Забога — избърборва на един дъх. Оглежда запечатаното пликче, извадено от чувала. Прозрачният найлон е обсипан с капки вода, кръгли като мъниста.

— Как вони! — възкликва Хенри с нескрит ужас. — Господи, горкото дете!

— През плика ли го надушваш? — пита Джак.

— Как иначе. А и отвътре. — Хенри сочи съборетината, изважда пакет цигари. — Ако знаех, щях да се запася с цяла кутия камфоров вазелин и пура „Ел Продукто“.

Във всеки случай не се налага да минават със зловещия артефакт покрай Том Лънд — той тъкмо заобикаля бараката, влачейки макарата с жълтата лента.

— Влез вътре — обръща се полицейският началник към Джак. — Огледай се и ако намериш… нали се сещаш… момичето, прибери останките. Аз ще поговоря с Том.

Джак преминава през изкорубената каса, на която едно време се е държала вратата, и вонята става още по-непоносима. Отвън се чува гласът на Дейл, който нарежда на Том веднага щом пристигнат Пам Стивънс и Дани Чита, да ги върне на кръстопътя с главното шосе, за да устроят нещо като пропускателен пункт.

Следобед в бараката може би ще стане по-светло, но в момента помещението тъне в сенчест полумрак, пронизвай от заблудени, кръстосващи се слънчеви лъчи. В тях лениво танцуват цели галактики прашинки. Той пристъпва внимателно, съжалявайки, че няма фенерче, но не му се ще да се върне до колата, преди да се е отървал от стъпалото. Сред прахоляка, боклуците и купчинките сивкави пера личат следи от подметки. От подметки на мъжки обувки. Тук-там се пресичат с отпечатъци от кучешки лапи. Отляво Джак забелязва спретната купчинка животински фекалии. Заобикаля внимателно ръждясалите останки от преобърната газова скара и следва двете дири покрай мръсния тезгях. Междувременно чува шума от двигателя на пристигналата втора патрулна кола. Но тук, в този мрачен свят бръмченето на мухите се усилва и ечи като далечен тътен, а вонята… вонята…

Той изважда носна кърпа и я притиска към носа си, без да се отклонява от следите, водещи към кухнята. Тук подът е осеян с отпечатъци от лапи, но от човешките стъпки няма и следа. Мрачно си припомня как в другия свят тревата се бе смачкала под тежестта му, но нямаше диря, водеща до окръжността, сред която се бе озовал.

Край отсрещната стена, недалеч от локва засъхнала кръв лежат останките на Ърма Френо. Буйната, мръсна ягодоворуса коса милостиво скрива лицето на момичето. Върху ръждясалата ламарина над главата му, която вероятно е предпазвала стената от готварските котлони, със същия черен маркер — Джак е сигурен в това — са написани две думи:

Здравейте момчета!

— Мамка му — възкликва Дейл, който незабелязано е застанал зад него, а Сойер едва се сдържа де не изкрещи.

* * *

След няколко секунди навън се вдига страхотна олелия.

На връщане към главния път Дани и Пам (след като са видели жалката съборетина и са подушили стелещата се на талази воня, двамата нямат нищо против ролята на пазачи, която им е отредена) едва не се сблъскват челно с раздрънкан пикал „Интернешънал Харвестър“, който лети към старата закусвалня поне с шейсет километра в час. За щастие Пам извива волана надясно, а другият водач — Теди Рънкълман — наляво. Двете коли се разминават на сантиметри и се забиват във високата трева от двете страни на жалката просека, условно наречена път. Ръждясалата броня на пикапа глухо изкънтява в ствола на една брезичка.

Пам и Дани с разтуптени сърца слизат от служебния автомобил. От малката кабина на пикапа като циркови клоуни изскачат четирима пътници. Госпожа Мортън веднага би разпознала в тях редовните посетители на магазина на Рой и би ги окачествила като „вагабонти“.

— За Бога, какво правите? — изревава Дани Чита. Неволно посяга към револвера си, сетне неохотно отдръпва ръка. Главата започва да го наболява.

Четиримата пътници (Рънкълман е единственият, чието име полицаите знаят, останалите са им познати само по физиономия), възбудено се кокорят.

— Колко намерихте? — фъфли единият. Пам вижда как слюнките му хвърчат в ясния утринен въздух и си казва, че спокойно може да мине и без тази гледка. — Колко е утрепало копелето?

— Двамата сержанти с ужас се споглеждат. Преди да са успели да отвърнат, пресвети Боже — насреща им се задава стар шевролет „Бел Еър“ с още четирима-петима юнаци. Не, сред тях има и жена. Малкият автомобил спира, а новодошлите изскачат като циркови клоуни.

„Само дето клоуните сме ние — мисли си Пам. — Ние.“

След миг двамата с Дани са заобиколени от осем мъже и една жена, които са на ръба на истерията и които ги обсипват с въпроси.

— Майната му, отивам сам да видя! — едва ли не ликуващо възкликва Теди Рънкълман, което навежда Дани на мисълта, че положението е на път да излезе от контрол. Ако тия глупаци стигнат до бараката, Дейл първо ще им направи второ отверстие в задните части, след което ще го посипе със сол.

— НИКОЙ ДА НЕ МЪРДА! — извиква той и изважда револвера си. Случва му се за пръв път и оръжието му се струва неимоверно тежко — в крайна сметка това са най-обикновени хора, не престъпници — но успява да прикове вниманието им.

— Това е местопрестъпление — заявява Пам, която най-сетне си възвръща способността да говори нормално. Онези мърморят и се споглеждат — най-големите им страхове се потвърждават. Тя пристъпва към водача на шевролета. — Кой сте вие сър? Фамилното ви име Сакнесъм ли е? Приличате ми на човек от рода Сакнесъм.

— Аз съм Фреди — признава той.

— Е, Фреди Сакнесъм, качвайте се в колата си, което важи и за спътниците ви, и изчезвайте на секундата. Не правете обратен завой, защото автомобилът ще забоксува.

— Ама… — понечва да възрази жената. Пам подозира, че е от семейство Сангър — възможно най-красноречивият пример за цяла фамилия тъпаци.

— Млъквайте и заминавайте! — срязва я.

— И вие след тях — обръща се Дани към Теди Рънкълман. Моли се да не довтасат и други, в противен случай ще се наложи да посрещат цяла манифестация. Няма представа откъде са научили новината, пък и изобщо не му пука. — В противен случай ще бъдете обвинени във възпрепятстване на полицейско разследване. Ще ви лепнат по пет годинки. — Изобщо не е наясно съществува ли подобна законова разпоредба, но заплахата въздейства на нахалниците по-убедително дори от оръжието.

Шевролетът се изтегля на заден ход, задницата му поднася, сякаш е на куче, което върти опашка. Изтегля се и пикапът — двама от мъжете в каросерията протягат вратове да зърнат поне покрива на старата закусвалня. Лицата им, изкривени от нездраво любопитство, изглеждат необикновено глуповати. Полицейската кола се движи последна като овчарско куче, охраняващо стадото, сигналната лампа вече е включена. Пам е принудена постоянно да натиска спирачката и докато бавно напредва, мотонно изрежда думи, които със сигурност не е научила от майка си.

— Абе, ти децата си с тая уста ли ги целуваш за „лека нощ“? — диви се Дани, макар че тайничко се възхищава от колежката си.

— Я трай! — озъбва му се тя, след малко добавя: — Да ти се намира аспирин?

— И аз това се канех да те питам.

Излизат на главното шосе тъкмо навреме. Откъм Френч Ландинг пристигат три коли, а от противоположната посока — откъм Сентралия и Ардън, се задават още две. В затоплящия се утринен въздух надават вой сирени. Третата полицейска кола, участваща секретната операция, изпреварва зяпачите от градчето.

— О, Господи! — Дани е готов да се разплаче. — О, Господи, о, Господи, о, Господи! Ще стане голям цирк, а щатските още не знаят, бас държа! Направо ще пометнат. И Дейл ще пометне.

— Всичко ще бъде наред. Само се успокой. Ще паркираме колите напряко на пътя. А ти прибери проклетия револвер в кобура.

— Добре, мамче. — Той бърза да се подчини, а Пам завива така, че колата да препречи черния път, изтегля се на заден ход да направи път на третата патрулка, след което отново блокира движението. — Знаеш ли, май предотвратихме избухването на паниката.

— Естествено.

Поолеква им. И двамата са забравили за стария път между закусвалнята на Ед и „Голтсис“, ала мнозина в града го знаят. В това число Клюна Сейнт Пиер и неговите момчета. Макар Уендъл Грийн да не го знае, хора като него винаги интуитивно намират задния вход.

[1] Алюзия към комедиен сериал за затънтен полицейски участък „Шоуто на Анди Грифит“. — Б.пр. ↑

[2] Прозвище на серийния убиец Дейвид Бърковиц (р. 1953) — психопат, сериен убиец на жени, който пишел писма до близките на жертвите, осъден на 365 години лишаване от свобода. — Б.пр. ↑

Глава 11

ПЪТЕШЕСТВИЕТО НА КЛЮНА всъщност започна от момента, в който Мъртъл Харингтън — любяща съпруга на Майкъл Харингтън — тайнствено шепне по телефона на Ричи Бъмстед, по когото страхотно си пада, независимо че той беше женен за почти най-добрата й приятелка Глад, починала в собствената си кухня на удивително ранната възраст от трийсет и една години. От своя страна Ричи е изтърпял за два живота напред Мъртъл да го глези с макарони с риба тон, както и със загадъчен шепот да му съобщава най-новите клюки по телехона, но конкретното обаждане предизвиква у него известно задоволство и дори неочаквано облекчение, тъй като той познава Клюна Сейнт Пиер и момчетата — макар и не много добре, от бирената фабрика „Кингсланд“, където работи като шофьор на камион.

Отначало смяташе „Гърмящата петорка“ за банда хулигани — какво друго да си помисли човек за тия грамадни мъжаги с чорлави коси до раменете, шупнали бради и ревящи мотоциклети „Харли Дейвидсън“ — но един петък на опашката за заплати се случи да чака след онзи, наречен Мишока, който се обърна да го погледне и се пошегува, че от любов към работата заплатата не става по-голяма; двамата завързаха разговор, от който на Ричи му се зави свят. На по-следващата вечер, като заключи такъмите в гаража след края на смяната, завари Клюна и онзи, на когото викат Доктора, да си чешат езиците на двора и реши да отиде при тях, но се почувства така, сякаш се намира едновременно в западнал блусбар и участва в телевизионното състезание „Стани богат“. Тези момчета — Клюна, Мишока, Доктора, Съни и Бил Кайзера — бяха олицетворение на дивашко, неудържимо, варварско насилие, но безсъмнено имаха акъл в главите. Клюна например се оказа шеф на отдела за нестандартни проекти, а останалите момчета му бяха заместници. На всичкото отгоре до един бяха с висше образование. Интересуваха се от производството на висококачествена бира и обичаха да се забавляват. Отначало Ричи се изкуши да си купи мотоциклет и да зареже работа, за да бъде с новите си приятели, но след един дълъг съботен следобед, последван от съботна вечер в Пясъчния бар, разбра, че границата между страшния купон и пълното безхаберие е твърде деликатна за него. Нямаше сили да издържи на тяхното темпо: започваш с изпиване на две кани „Кингсланд“ светло, играеш билярд, на третата и четвъртата кана бира участваш в дискусия за влиянието на Шъруд Андерсън и Гъртруд Стайн върху ранния период на Хемингуей, при която се нагазва в най-дълбоките води, изпиваш още две кани, в достатъчно трезво състояние яхваш мотоциклета, отпрашваш по селските пътища, забираш няколко отворени мадисънски мацки, изпушваш огромни количества първокласна трева и вилнееш до зори. Хора, които са в състояние да правят всичко това и същевременно да имат хубава работа, заслужават уважение.

Ричи се чувства длъжен да каже на Клюна, че полицията най-сетне вече знае къде се намира трупът на Ърма Френо. Онази клюкарка Мъртъл го предупреди, че било тайна и че той не бива да казва на никого, но той е почти сигурен, че щом затвориха телефона, моментално е позвънила поне на още пет души. Те на свой ред ще споделят с най-добрите си приятели и за нула време половината население на Френч Ландинг ще се юрне по магистрала №35 да не изпусне сеира. А Клюна има много по-голямо основание от всички останали да бъде там, нали така? За няма и половин минута след като се откопчва от оная досадница Мъртъл, издирва в телефонния указател името на Сейнт Пиер и набира номера:

— Ричи, мисли му, ако ме будалкаш! — заплашва Клюна, сетне добавя: — Той се обадил, така ли? Тъкмо пък на оня мухльо, Лудия унгарец, тъй ли? Къде е казал, че е момичето? — Заслушва се в гласа на събеседника си, сетне заключава: — Мамка му, целият град ще се събере там! Благодаря все пак. Много съм ти задължен, приятелю… — Миг преди да затвори телефона, Клюна като че ли казва още нещо, но думите са заглушени от риданията му.

В къщичката на Нейлхаус Роу Клюна избърсва парещите си сълзи, отпества телефонния апарат и се извръща към Мецана — негова законна съпруга и майка на Ейми, която всъщност се казва Сюзан Осгуд и която го гледа очаквателно изпод русия си бретон, отбелязвайки с пръст страницата в книгата на скута й.

— Намерили са момиченцето на Френо. Трябва да вървя.

— Върви — казва Мецана. — Вземи мобилния телефон и ми се обади при първа възможност.

— Дадено. — Грабва от зарядното устройство апарата и го пъхва в предния джоб на джинсите си. Но вместо да тръгне, разсеяно разресва с пръсти червеникавата си брада. Сякаш се е сраснал с пода, зареял разфокусиран поглед в празното пространство. — Рибаря се е обадил на 911. Не е за вярване, а? Не можаха сами да намерят Ърма, ами трябваше той да им се обади да им каже къде да я търсят.

— Слушай какво ще ти кажа. — Мецана се изправя и бързо изминава разстоянието помежду им. Каквато е дребничка, се сгушва в прегръдките на грамадния като канара мъж, който вдъхва с пълни гърди излъчващия се от нея свеж, упойващ аромат на сапун и прясйо изпечен хляб. — Като идете там, от теб зависи момчетата да се държат прилично. Тоест, ти самият трябва да се държиш прилично, Клюне. Колкото и да си бесен, гледай да не те хванат лудите и да не налетиш на бой. Особено внимавай с ченгетата.

— Сигурно смяташ, че не бива да ходя.

— Трябва да отидеш. Просто не искам да се озовеш в затвора.

— Е, все пак съм пивовар, не побойник.

— Не забравяй какво ти казах — повтаря тя и го тупва по гърба. — Ще ги повикаш ли?

— По уличния автомат — лаконично промърморва Клюна приближава се до вратата, грабва каската си, излиза с маршова стъпка. От челото му се лее пот и на вадички се стича в брадата му. С две великански крачки той се озовава при мотоциклета. Опира се на седалката, избърсва мокрото си чело и надава рев: — ШИБАНИЯТ РИБАР КАЗАЛ НА ШИБАНИЯ УНГАРЕЦ КЪДЕ Е ТРУПЪТ НА ЪРМА Френо. КОЙ ИДВА СМЕН?

На прозорците на сградите от двете страни на Нейлхаус Роу се появяват типове с рошави коси и бради, разнасят се крясъци:

— Чакай!

— Мамка му!

— Йо!

Четирима исполини с кожени якета, джинси и ботуши изскачат на улицата. Малко го досмешава — колкото и да ги обича, понякога му напомнят герои от комикс. Не чака да се съберат, ами направо започва да им обяснява за Ричи Бъмстед и обаждането на 911; като свършва, всички са на мотоциклетите, готови за потегляне, само чакат сигнала.

— Ето как стоят нещата — отиваме там само заради Ейми, Ърма Френо и Джони Ъркнам. Искаме всичко да бъде както си му е редът, затова няма да трошим глави, освен ако някой не си го изпроси. Ясно ли е?

Четиримата ръмжат, сумтят и мърморят очевидно в знак на съгласие. Четири рошави бради се поклащат нагоре-надолу.

— Второ, когато все пак разбием нечия глава, то тя ще е на Рибаря. Търпяхме достатъчно и съм почти сигурен, че е наш ред да хванем тоя скапан изрод, който уби моето момиченце… — Гърлото му се стяга и преди да продължи, размахва юмрук: — И захвърли другото в оная шибана съборетина на магистрала №35. Ще ми падне тоя шибан шибаняк, а пипна ли го, ще си ПОЛУЧИ ЗАСЛУЖЕНОТО!

Момчетата — неговата тайфа, неговата шайка — размахват юмруци и надават одобрителни викове. Петте мотоциклета се събуждат с рев.

— Първо ще огледаме от шосето каква е ситуацията, после ще заобиколим по задния път, откъм „Голтсис“ — крещи Клюна и профучава нагоре по Чейс Стрийт, а останалите го следват.

Минават през самия център на града, дългите им бради се развяват — начело е Клюна, следван буквално на един ауспух разстояние от Мишока и Съни, а Доктора и Кайзера са последни. Подплашени от гърмящия рев на мотоциклетите, скорците, накацали по тенекиената табела на театър „Ейджинкорт“, се разлитат. Приведен над кормилото, Клюна прилича на Кинг Конг, устремен да срути небостъргач. Като подминават „Севън-Илевън“, Доктора и Кайзера подкарват редом със Съни и Мишока, заемайки цялата магистрала. Водачите в насрещното платно виждат застрашително летящите силуети и отбиват на банкета; онези пред мотоциклетистите, които ги забелязват в огледалото за обратно виждане, се изнасят максимално вдясно, подават ръка през стъклото и им правят знак да изпреварват.

С наближаването към Сентралия движението става двойно по-натоварено от обичайното за провинциално шосе в почивен ден. Положението е по-тежко, отколкото Клюна предполага — Дейл Гилбъртсън сигурно е възложил на двама полицаи да спират колите, завиващи от магистрала № 35, но и двама ще се справят най-много с десетина-дванайсет кръвожадни сеирджии, решени да видят с очите си стореното от Рибаря, Френч Ландинг не разполага с достатъчно полицаи да усмири всички малоумници, които са се втурнали към някогашната закусвалня на Ед. Клюна грозно изругава, като си представя как го хващат лудите и на бърза ръка забива в земята като колчета за палатка неколцина извратени почитатели на Рибаря. Ала в момента може да си позволи всичко друго освен да загуби самообладание, особено ако очаква съдействие от Дейл Гилбъртсън и неговите смотаняци.

В мига, в който изпреварва раздрънкана червена тойота, го осенява гениална идея — толкова гениална, че забравя да всее примитивен ужас в душата на шофьора, като го погледне право в очите и му изреве: „Аз правя «Кингсланд» светло, най-добрата бира на света, тъпако!“ Тази сутрин го бе приложил на двама шофьори и никой от тях не го разочарова. Хората, които със скапаното си шофиране или с извънредно грозните си коли стават обект на подобна любезност, си въобразяват, че ги заплашва с кой знае какви нелепи сексуални перверзни, подплашват се като зайци и буквално онемяват. „Голямо веселие пада“ — както пеят обитателите на Изумрудения град във „Вълшебникът от Оз“. Идеята, която накара Клюна временно да забрави това невинно удоволствие, е простичка като повечето вдъхновени хрумвания. „Най-добрият начин да ти окажат съдействие е пръв да протегнеш ръка.“ Клюна знае точно как ще размекне Дейл Гилбъртсън — нахлупва бейзболната си шапка, грабва ключовете от колата и хуква навън; отговорът го заобикаля.

* * *

Една от съставните части на отговора седи зад волана на червената тойота, която Клюна и веселата му тайфа току-що изпревариха. Уендъл Грийн напълно заслужава да бъде подложена на номера на Клюна, тъй като отговаря и на двете изисквания на брадатия пивовар. Дори да не е била грозна като нова малката тойота вече е толкова обезобразена от неизброими вдлъбнатини и драскотини, че се е превърнала в пародия на автомобил; при това собственикът й я кара с ненадмината самонадеяност, която в неговите представи минава за замах. На всяко кръстовище преминава на жълто, престроява се в друго платно както му падне, обича плътно да се доближава до предния автомобил, за да сплаши водача. Естествено при най-малък повод надува клаксона. Уендъл е заплаха. Поведението му на пътното платно е олицетворение на характера му — той е груб, себичен, прехласнат от собственото си величие. Днес шофира още по-нахално от обикновено и се старае да изпреварва абсолютно всички автомобили, които му се изпречат на пътя, тъй като вниманието му е почти изцяло заето от диктофона пред устата му и пороя от златни думи, които с меден глас излива в драгоценната машинка. (Уендъл често се възмущава от късогледството на местните радиостанции, които посвещават толкова много ефирно време на тъпаци като Джордж Ратбън и Хенри Шейк, вместо да се издигнат на по-високо равнище, като поканят него, Уендъл, да коментира събитията примерно по един час дневно). О, какво неповторимо съчетание са думите на Уендъл и гласът на Уендъл — дори когато е бил на върха на славата си, Едуард Р. Мъроу[1] не би могъл да стъпи на малкото пръстче на Уендъл нито по красноречие, нито по плътност на тембъра.

Ето какво диктува Уендъл: „Тази сутрин се присъединих към своеобразния поход на шокираните, скърбящите и чисто и просто любопитните, поели на траурно поклонение на изток по живописните извивки на пасторалната магистрала №35. Не за пръв път журналистът е потресен, разтърсен до дъното на душата си от безмерния контраст между красотата и спокойствието на природата в Кули Кънтри и уродливостта и жестокосърдечието, които сковават гръдта на един умопомрачен човешки индивид. Нов ред.

Новината се разпространи мълниеносно — от съсед на съсед, от приятел на приятел. Според сигнала, който тази сутрин е бил подаден на телефон 911 в полицейското управление на Френч Ландинг, обезобразеният труп на малката Ърма Френо се намира в развалините на заведение, наречено «При Ед: кренвирши и други вкусотии». Кой се е обадил в полицията? Несъмнено някой съзнателен гражданин, ще си кажете. Съвсем не, дами и господа, съвсем не…

Дами и господа, това е пряк репортаж от мястото на събитието, новините, записвани в момента на случването си — подобна формулировка нашепва на опитния журналист, че неминуемо ще го удостоят с награда «Пулицър». Уендъл Грийн научи сензационната вест в бръснарницата на Рой Ройъл, който пък я бил чул от жена си, която била осветлена по въпроса от самата Мъртъл Харингтън, и той веднага се зае да изпълни своя дълг към читателите — грабна диктофона и фотоапарата, след което хукна към раздрънканата си тойота, без дори да телефонира в редакцията на «Хералд». Мислеше си, че не му е необходим фотограф — сам ще заснеме необходимия материал с помощта на верния «Никон», който е оставил на съседната седалка. Хармонично съчетание от думи и образи… проникновено разследване на най-зловещото престъпление през новия век… задълбочено изследване на същността на злото… изтъкан от състрадание портрет на всеобщата скръб на градеца… безпощадно експозе за некомпетентността на едно полицейско управление…“

В главата на Уендъл гъмжи рояк от подобни мисли, а от устата му капят медени думи и се записват на диктофона — чудно ли е тогава, че не чува наближаващите мотоциклети и въобще не забелязва приближаването на „Гърмящата петорка“ чак докато случайно отклонява поглед в търсене на подходящата дума? Наистина извръща глава и в пристъп на паника забелязва на не повече от две педи успоредно с тойотата Клюна Сейнт Пиер, който се носи на трещящия си „Харли Дейвидсън“, и съдейки по движението на устните му, очевидно пее…

пее ли

моля?

Не, изключено. От опит Уендъл знае, че за Клюна Сейнт Пиер е много по-характерно да псува като моряк по време на свада в пристанищна кръчма. Когато след смъртта на Ейми Сейнт Пиер журналистът, изпълнявайки служебните си задължения, се отби на Нейлхаус Роу №1 и попита скърбящия баща как се чувства при мисълта, че дъщеря му е била заклана като прасе и частично изядена от чудовище в човешки облик, Клюна стисна за гърлото невинния ловец на сензации и избълва водопад от най-цинични ругатни, като в заключение изрева, че ако отново види господин Грийн, ще му откъсне главата и ще използва отвърстието за сексуално задоволяване.

Именно тази заплаха е причина за сегашната паника на Уендъл. В огледалото вижда кохортата на Клюна, пътуваща в разгънат строй по цялата ширина на шосето досущ като готско нашествие. Във въображението му петимата мъже размахват черепи, нанизани на въжета от човешка кожа, и се заканват какво ще направят с шията му, след като му откъснат главата. Онова, което се канеше да издиктува на драгоценната машинка, мигновено изфирясва наред с мечтанията за наградата „Пулицър“. Стомахът му се свива, от всички пори на едрото му червендалесто лице руква пот. Лявата му ръка трепери на волана, дясната разклаща диктофона като кастанети. Той отпуска педала за газта и се свлича на седалката, извръщайки надясно главата си, доколкото му стиска. Първосигналното му желание е да се сгуши под таблото и да се преструва на ембрион. Могъщият рев кънти все по-силно, сърцето на Уендъл се мята като риба в гърдите му. Той потръпва. Тържествено биене на тимпани раздира небето зад тънката ламаринена врата на колата. В следващия миг мотоциклетите го подминават и бързо се отдалечават по магистралата. Уендъл Грийн избърсва потта от лицето си. Лека-полека придумва тялото си да се поизправи на седалката. Сърцето му изоставя опитите да побегне. Светът зад стъклото, допреди миг смален до размерите на муха, възвръща нормалните си размери. Репортерът е осенен от прозрението, че на негово място всеки нормален човек би се изплашил не по-малко. Изпълва се със самовъзхищение като балон, напомпан с хелий. В подобна ситуация повечето му познати в най-добрия случай щяха да излязат от платното, да не говорим, че повечето хора биха напълнили гащите. Как реагира Уендъл Грийн? Той просто забави скоростта, нищо повече. И като истински джентълмен се остави да бъде изпреварен от онези нещастници от „Гърмящата петорка“. Що се отнася до Клюна и неговите горили, истинската храброст е да бъдеш джентълмен в подходящия момент. Той натиска педала за газта, без да изпуска от поглед мотоциклетистите.

Диктофонът продължава да работи. Поднася го към устата си, навлажнява устни и открива, че е забравил какво е възнамерявал да каже. Машинката превърта празната лента.

— Мамка му — отсича той и я изключва. Вдъхновената фраза, мелодичният каданс е изчезнал в небитието, навярно завинаги. Но това е най-малката беда. На Уендъл му се струва, че със заличаването на злощастната фраза се е разстроила цялата логическа верига — помни, че в главата му се оформяха черновите на поне пет проникновени статии, които не се ограничават с темата за Рибаря, а отвеждат чак до… до какво? До наградата „Пулицър“ естествено, но как? Съзнанието му още пази очертанията на рамката, но тя е празна. Клюна Сейнт Пиер и неговите тъпаци са заличили идеята, която започва да му се струва най-гениалната в целия му живот, а той изобщо не е сигурен дали ще може да я възстанови.

Всъщност какво търсят тук тези горили?

Въпросът съдържа отговора — някой смотан доброжелател е преценил, че Клюна трябва да знае за обаждането на Рибаря и ето че изродите са се емнали към някогашната закусвалня също като самия Уендъл. За щастие толкова други хора са се запътили за там, че страшното възмездие най-вероятно ще му се размине. За всеки случай решава да пропусне няколко коли и да поизостане.

Колоната се сгъстява и колите намаляват скорост, но петимата мотоциклетисти профучават един след друг покрай автомобилите, пълзящи към отклонението за запустялото заведение. На седемдесет-осемдесет метра от отбивката Уендъл забелязва двама полицаи — мъж и жена, които се опитват да отклонят напиращите сеирджии. Разиграват една и съща пантомима пред всяка следваща кола: връщат пътниците и им посочват пътя. За повече тежест са блокирали с полицейска патрулка чакълестата алея, да не би някой да се опита да се промъкне. Той въобще не се тревожи от разиграващия се спектакъл, тъй като представителите на пресата имат право на достъп до подобни местопроизшествия. Журналистите са каналът, пролуката, през която забранените места и събития стигат до знанието на обществеността. Уендъл Грийн е тук като представител на хората, да не говорим, че е най-изтъкнатият журналист в Западен Уисконсин.

След още десетина метра установява, че двамата полицаи са съответно Дани Чита и Пам Стивънс и самоувереността му се поразколебава. Преди няколко дни в отговор на запитването му за информация и Чита, и Стивънс го пратиха по дяволите Пам Стивънс и без друго е всеизвестна кучка и професионална мъжемразка. Инак защо й е на хубавица като нея да става ченге? Няма да го допусне до местопрестъплението просто от инат — това ще й достави удоволствие! Най-вероятно ще му се наложи да търси друг начин да се промъкне. Представя си как пълзи през полето и от ужас го втриса.

Поне ще се изкефи как ченгетата ще покажат среден пръст и на Клюна и неговите авери. Петимата тъкмо отминават поредните пет-шест коли, без да намалят скорост — сигурно възнамеряват да направят зрелищна маневра и да профучат покрай тъпанарите със сините униформи и смотаната им кола, сякаш въобще не съществуват. И какво ще правят ченгетата тогава — ще измъкнат патлаците и ще се правят на страшни ли? Ще гръмнат два предупредителни изстрела и ще се изпо-наранят в краката, а?

Но колкото и да е странно, Клюна и приятелите му с пълно безразличие подминават автомобилите, чиито шофьори се мъчат да тръгнат по отклонението, двамата полицаи и всичко останало. Дори не се обръщат да позяпат схлупената барака, колата на полицейския началник и пикапа (който Уендъл веднага разпознава) и мъжете, скупчени на стъпканата трева, сред които различава Дейл Гилбъртсън и собственика на пикапа — оня надут нещастник Джак Сойер от Ел Ей. (Третият тип със сламената шапка, тъмните очила и шикарната жилетка хич не е на място, поне според Уендъл. Има вид на герой от архивен Филм с Хъмфри Богарт.) Приведени над мотоциклетите, с нахлупени каски, членовете на „Гърмящата петорка“ с гръм и трясък подминават насъбралото се множество и летят към Сентралия, сякаш единствената им цел е час по-скоро да се доберат до Пясъчния бар, за да причинят невиждани разрушения. Петимата главорези са устремили погледи напред, изпълнени с безразличието на глутница улични псета. Като се измъкват от задръстването, четиримата се подреждат зад Клюна, заемайки цялата ширина на шосето. После като един завиват наляво, обгърнати от пет грамадни облака прахоляк и чакъл, всеки описва обратен завой. Съвършено плавно — дори като че ли без да намалят скорост — се престрояват в обичайната схема „един-двама-двама“ и отново се понасят на запад към местопрестъплението и Френч Ландинг.

„Ти да видиш! — недоумява Уендъл. — Клюна се огъна и се отказа. Какъв мухльо!“ Мотоциклетистите летят насреща му и придобиват все по-внушителни размери; скоро изуменият Уендъл различава под каската каменното лице на Сейнт Пиер, което с приближаването все повече увеличава размерите си. Въздушната струя разделя брадата на мотоциклетиста на две части които се развяват над раменете му. Взира се напрегнато, сякаш се прицелва за изстрел. Пред перспективата да попадне в обсега на този остър поглед Уендъл усеща как червата му заплашват да се разхлабят.

— Шубе такова! — тихо подхвърля.

Сред оглушителен рев на двигателя Клюна задминава очуканата тойота. Останалите четирима раздират въздуха след него и се проточват в колона в обратната посока.

Това доказателство за малодушието на Сейнт Пиер подобрява настроението на Уендъл, който наблюдава в огледалото за обратно виждане смаляващите се фигурки, но не успява да пропъди мисълта, опитваща се да изплува на повърхността на съзнанието му. Може да не е съвременният Едуард Р. Мъроу, но близо трийсетте години работа като репортер са допринесли за изострянето на инстинкта му за самосъхранение. Мисълта, провираща се в мозъка му, поражда серия тревожни сигнали, които най-сетне й помагат да изплува на повърхността на съзнанието. На Уендъл му прищраква — едва сега се досеща за тайния замисъл на „Гърмящата петорка“ и загрява какво става.

— Брей! — Ухилен до уши, надува клаксона, рязко извива волана наляво, тойотата подскача и описва обратен завой, нанасяйки минимални повреди по бронята и задницата на предния автомобил. — Хитро копеле такова. — Още малко ще се разкикоти от задоволство. Тойотата се измъква от колоната, преминава в насрещното платно и с оглушително подрънкване и пърпорене се понася след ловките мотоциклетисти.

Пълзенето из полето му се размина — оня хитрец Клюна Сейнт Пиер знае обиколен път до закусвалнята. От Уендъл се иска само незабелязано да го следва на почтено разстояние — така спокойно ще се промъкне до местопрестъплението. Красота! О, каква ирония: Клюна се притичва на помощ на пресата — хиляди благодарности, арогантен главорез такъв! Дейл Гилбъртсън надали ще ги остави да си разиграват коня, тъй да се каже, но ще му бъде по-трудно да ги изхвърли, отколкото да ги върне. За времето, с което разполага, Уендъл ще зададе няколко провокиращи въпроса, ще направи сензационни снимки и най-важното! — ще попие атмосферата, която впоследствие ще му помогне за написването на поредната от прословутите му колоритни творби.

Окрилен, Уендъл шофира със сто километра в час на безопасно разстояние от мотоциклетистите, като се старае да не ги изгуби от поглед. Колоната от коли в отсрещното платно изтънява, прокъсва се на групи от по два-три автомобила, движещи се на големи разстояния една от друга, накрая не се мярка нито една. Сякаш са чакали именно този момент да се измъкнат незабелязано, Клюна и неговите приятели изведнъж пресичат магистралата и потеглят по отклонението към космическия купол на „Голтсис“.

Уендъл смътно подозрение, но не избързва с предположението, че брадатите селяндури са обзети от внезапен копнеж за трактори и косачки. Натиска педала за газта, питайки се дали пък не са го забелязали и се опитват да се изплъзнат от него. Доколкото му е известно, на онова възвишение няма нищо друго освен изложбената зала, ремонтният сервиз и паркингът на „Голтсис“. Проклетото място е като пустиня. А оттатък паркинга — какво? Ако правилно си спомня, от едната страна на шосето полето се простира чак до хоризонта, а от другата растат дървета, съставляващи рехава горичка. Вижда ги още оттук — спускат се по нанадолнището като ветроупорна стена.

Без да даде мигач, той се стрелва в насрещното платно и завива към „Голтсис“. Чува бръмченето на мотоциклетите, но все по-слабо — изведнъж се изплашва, че петимата са успели някак да го подведат и сега бягат и му се присмиват. Стига билото на възвишението, завива покрай входа на изложбената зала и се озовава насред огромния паркинг. Пред сервиза стоят два грамадни жълти трактора, но наоколо няма други коли. В отсрещния край на паркинга се издига бетонна стена с височината на автомобилна броня, разделяща асфалтираната повърхност от ливадата.

Уендъл завърта волана и насочва колата към ниската стена. Още чува бръмченето на мотоциклетите, което оттук звучи като далечно жужене на рояк пчели. Предполага, че са най-много на километър, и изскача от тойотата. Пъхва диктофона в джоба на сакото си, провесва на шията си фотоапарата, заобикаля бетонния зид и нагазва в ливадата. Отдалеч забелязва стария разбит и буренясал черен път, прорязващ горичката.

Надценявайки разстоянието, решава, че сградата на някогашната закусвалня се намира на около два километра, и се пита дали раздрънканата тойота ще успее да измине толкова път по неравната, изровена повърхност. На места макадамовата настилка се е пропукала и е заприличала на тектонски плочи, другаде се е натрошила на ситен черен чакъл, през който се виждат дебелите закривени корени на дърветата. С мотоциклет никак няма да се затрудниш да преминеш препятствията, но Уендъл преценява, че пеш ще се придвижи по-лесно отколкото с автомобила, затова поема по запустелия път между дърветата. Съдейки по обстановката на магистралата, смята, че разполага с достатъчно време до пристигането на съдебния лекар. Дори с помощта на великия Холивуд местните ченгета пак ще има да се лутат като мухи без глави.

Докато си проправя път през коренищата, забелязва, че бръмченето на мотоциклетите отново се усилва, сякаш стигайки до края на стария път, брадатите типове са спрели да обсъдят обстановката. Прекрасно. Дано продължат да дрънкат, докато ги настигне — предпочита да си крещят и да размахват юмруци. Иска му се да ги зърне, преливащи от ярост и напомпани с адреналин и Бог знае още какво — кой знае какво съдържат кожените дисаги на седалките. С удоволствие ще заснеме как с точно премерено дясно кроше Клюна Сейнт Пиер избива предните зъби на Дейл или пък хваща за гушата неговия пръв приятел Сойер. Но съкровената му цел, в името на която е готов да подкупи всяко ченге, всеки окръжен служител, всяко длъжностно лице от щатската управа и дори всеки най-невинен зяпач, който може да му е от полза, е хубава, ясна, вълнуваща фотография на голия труп на Ърма Френо. За предпочитане такава, която не оставя и капка съмнение относно човеконенавистните деяния на Рибаря, каквито и да са те. Идеалният вариант е две снимки — една на лицето, за да разчувства обществеността, и една в цял ръст за извратените типове — но ако трябва да избира, ще предпочете тялото. Сензационната фотография ще бъде разпространена от световните новинарски агенции и ще му донесе милиони долари. Само от „Нашънал Инкуайърър“ ще се бръкнат с колко — двеста-триста хиляди? — за снимка на горкичката мъртва Ърма, обезобразена от тайнствения детеубиец. Да, подобна фотография Ще бъде истинска златна мина.

Уендъл изминава първите двеста метра по изровения стар път, разкъсвайки се между радостното предчувствие за милионите, които ще получи от историята с малката Ърма, и страха да не би да падне и да си изкълчи глезена; внезапно бръмченето на мощните мотоциклети замлъква. Отначало последвалата тишина му се струва необятна, но мигновено долавя по-тихи шумове. Например собственото си вдишване и издишване, както и още някакъв звук, който долита зад него и е нещо средно между дрънчене и думкане. Рязко се извръща и какво да види — от другия край на разбития път насреща му лети допо-топна камионетка.

Гледката е комична — машината непрестанно се кандилка, ту една, ту друга гума пропада в яма, потъва в невидима дупка или налита на бабуна на пътя. Всъщност гледката щеше да бъде комична, ако тези хора не препречваха пътя му към трупа на Ърма Френо. Когато камионетката се полюшне след сблъсъка с някой дебел корен, четирите глави в шофьорската кабина подскачат като на марионетки. Уендъл понечва да се върне с намерението да отпрати натрапниците. Окачването на пикапа задира в някакъв плосък камък, изпод шасито хвърчат искри. Прави му впечатление, че бричката е модел отпреди трийсет години — един от малкото автомобили в движени, които изглеждат по-зле от неговата тойота. Като наближава, разпознава и модела — „Интернешънал Харвестър“. Ръждясалата броня е украсена с бурени и клонки. „ИХ“ — произвеждат ли подобни машини все още? Уендъл вдига ръка като съдебен заседател, полагащ клетва, камионетката продължава да подскача и да се друса още няколко метра и най-сетне се заковава на място, накланяйки се надясно. В мрачните сенки от короните на дърветата Уендъл не успява да различи лицата на четиримата пътници, които се взират в него зад стъклото, но има чувството, че две от тях са му познати.

Водачът подава глава през стъклото и казва:

— Йо-хо-хо, добра среща, господин Велик репортер. И на тебе ли ти хлопнаха парадния вход под носа? — подсмихва се Теди Рънкълман, чието име редовно се появява в ежедневния полицейски бюлетин. Спътниците му с цвилене го поздравяват за духовитата забележка. Уендъл разпознава двама — Фреди Сакнесъм, издънка на огромен бедняшки клан, чиито членове обитават безброй схлупени съборетини по брега на реката, и Тутс Билингър — кльощаво хлапе, което се препитава с продажба на метални отпадъци, събирайки ги по улиците на Ла Ривиер и Френч Ландинг. И Тутс като Рънкълман често е попадал в ареста за дребни провинения, но досега не е осъждан. Четвъртият член на компанията — доста похабена и размъкната жена — му навява далечен спомен, но името й му убягва.

— Здрасти, Теди — отвръща на любезността. — Здрасти, Фреди, здрасти Тутс. Огледах оная лудница и реших да надзърна и в задния двор.

— Е-хей, Уендъл, не ме ли помниш? — патетично се провиква жената. — Дудълс Сангър, ако пипето ти толкова е изфирясало. Бяхме тръгнали с едни момчета с колата на Фреди, а Теди беше с други едни хора, обаче госпойца Кучка ни отпрати, та останалите се отказаха и решиха да се върнат в бара.

Разбира се, че я помни, макар че това загрубяло лице сякаш не принадлежи на предизвикателната курветина със същото име, която преди десетина години сервираше в бара на хотел „Нелсън“. Уендъл подозира, че я уволниха не заради кражба, а за пиянство на работното място, но Господ е свидетел, че тя правеше и двете. Навремето той хвърляше луди пари в бара на „Нелсън“. Мъчи се да си спомни дали е свалял Дудълс. Решава да не рискува:

— За Бога, Дудълс, кой би могъл да забрави нежно създание като теб?

Момчетата са погнусени от тази духовитост. Дудълс сръгва Тутс Билингър в почти прозрачните ребра, подсмихва се кисело и отвръща:

— Благодаря, сър.

Ясно, значи я е чукал.

Това е идеалният момент да отпрати тъпанарите да се прибират в смрадливите дупки, от които са изпълзели, но в същия миг го осенява гениално хрумване:

— Вижте какво, мили хора, искате ли да помогнете на един представител на пресата и да спечелите петдесет долара?

— По петдесетарка на човек или общо? — интересува се Теди Рънкълман.

— Е, не бъди алчен, за четиримата общо.

Дудълс се привежда и подхвърля:

— Пускаш по двайсетачка на човек, шефе, и правим каквото кажеш.

— О, ти ми разби сърцето, миличка! — Уендъл измъква портфейла си, от който изважда четири двайсетачки — с оставащите една десетцоларова банкнота и три по един долар трябва да изкара до края на деня. След миг банкнотите изчезват в джобовете на четиримата.

— Вижте сега какво искам от вас — казва смелият репортер и се привежда към сваленото стъкло на шофьорската кабина, откъдето го съзерцават четири глуповати физиономии.

[1] Едуард Р. Мъроу (1908–1965), бележита фигура в американската журналистика, наричан „легенда и традиция“, емблематичен със своята смелост, почтеност, гражданска отговорност и журналистическо майсторство. — Б.пр. ↑

Глава 12

СЛЕД НЯКОЛКО МИНУТИ кандилкащата се камионетка спира сред дърветата на края на горичката, където асфалтираният път се губи сред бурените и високата трева. На няколко метра вляво са строени петте мотоциклета, подпрени на стойките си. Уендъл, който е заел мястото на Фреди Сакнесъм на волана, слиза от пикапа и се отдалечава на няколко крачки с надеждата, че тръпчивата миризма на засъхнала пот, немита плът и престояла бира не е полепнала по дрехите му. Фреди скача от каросерията, а останалите се измъкват от кабината и тряскат вратите, вдигайки само два пъти повече шум от необходимото. Оттук се вижда само изгнилата задна стена на дървената барака, обгърната от избуяли храсталаци, сред които са нацъфтели оранжеви кремове. Чуват се тихи гласове, сред които Уендъл различава този на Клюна Сейнт Пиер. Той оглежда фотоапарата, сваля капачката на обектива и ловко зарежда нова лента, след което бавно се прокрадва покрай мотоциклетите и полусрутената барака.

Скоро вижда чакълестата алея към магистралата, препречена от полицейска патрулна кола, която служи като бариера. Дани Чита и Пам Стивънс оживено спорят с пет-шест мъже и жени, зарязали колите си, все едно са захвърлени играчки. Това няма да продължи дълго — ако от Чита и Стивънс се очаква да играят ролята на бент, то скоро могат да се очакват сериозни пробиви. Толкова по-добре за Уендъл — максималното объркване ще му осигури много по-голяма свобода на действие и повече материал за колоритната статия. Де да можеше да извади диктофона и да запише най-новите си хрумвания още сега:

„Липсата на опит у полицейския началник Гилбъртсън ясно личеше в напразните опити на сержанти Чита и Стивънс да препречат пътя на гражданите, нетърпеливи да видят със собствените си очи най-новото доказателство за маниакалната лудост на Рибаря…

— Хм, никак не е лошо! И по-нататък:

— … но опитният репортер успя да се добере до центъра на събитието, където с гордост и смирение се зае да изпълни дълга си да служи като очи и уши на верните си читатели…“

Ще бъде адски неприятно тези великолепни фрази да отидат на вятъра, но не е сигурен дали ще си ги запомни, а не смее да рискува да чуят гласа му, докато диктува. Промъква се още по-близо до предния вход на бараката.

Ушите на смирения служител на обществото долавят гласовете на Клюна Сейнт Пиер и Дейл Гилбъртсън, които водят изненадващо дружелюбен разговор точно на входа; очите му забелязват Джак, който се появява в полезрението му — носи празен найлонов плик, а около показалеца си върти бейзболна шапка. Носът на смирения радетел за истина пък надушва неописуема воня, гарантираща наличието на разлагащ се труп в съборетината. Движенията на Джак са малко по-енергични от обикновено и макар да е ясно, че чисто и просто отива до колата си, погледът му постоянно шари.

Какво става тук? Гениалният детектив е, меко казано, потаен. Пристъпва като крадец в магазин, който тъпче под якето си задигнатата стока, а не би следвало легендарен герой като него да се държи по този начин. Уендъл вдига апарата и фокусира обекта. „Хванах ли те, Джак, стари мой приятелю, друже мой, драги ми познайнико, подобен на нова-новеничка банкнота или току-що изсечена монета. Усмихни се за снимка, така, я да видим какво държиш?“ Уендъл заснема един кадър и продължава да следи през визьора как Джак се доближава до колата. Подозира, че легендарният полицай не иска никой да го види как ще пъхне вещите в жабката. Лош късмет, моето момче, предаването се записва на скрита камера. Но още по-лош късмет извадиха смирените очи и уши на Френч Ландинг, защото, когато стига до пикапа си, Джак Сойер не сяда в кабината, а започва да търси нещо в каросерията, разкривайки пред обектива на всеотдайния репортер идеална гледка към задните си части, но нищо повече. Всеотдайният репортер все пак снима, за да направи връзка със следващия кадър, който запечатва Джак, вече анфас и не толкова потаен. Скрил е своите съкровища в каросерията на пикапа, но защо толкова държи на тях?

Сякаш мълния поразява Уендъл Грийн. Тръпки пробягват по скалпа му, вълнистата му коса едва не се изправя от възбуда. Гениалната статия току-що се е превърнала в небивало творение. Заглавието, написано с огромни букви, ще гласи: „УБИЕЦ ПСИХОПАТ, ОБЕЗОБРАЗЕН ДЕТСКИ ТРУП И… ПАДЕНИЕТО НА ЕДИН ГЕРОЙ!“ Джак Сойер излиза от порутената барака, носейки найлонов плик и бейзболна шапка, като се мъчи да остане незабелязан, и скрива вещите в пикапа си. Намерил е „находките“ в закусвалнята и ги е отмъкнал изпод носа на своя приятел и най-голям почитател Дейл Гилбъртсън. Гениалният детектив е откраднал улики от местопрестъплението! Уендъл разполага със снимков материал, уличаващ безподобния Джак Сойер, когото с един-единствен съкрушителен удар ще изравни със земята. О, Господи, направо му идва да затанцува, не може да се сдържи — тромаво подскача, без да изпуска верния фотоапарат, устните му са разтегнати в победоносна усмивка.

Уендъл се чувства великолепно, Уендъл тържествува — идва му да зареже четиримата идиоти, които очакват неговия сигнал, и да си вдигне чуковете. Но я чакайте малко, да не се увличаме и да разсъдим трезво. Таблоидите, продавани на касите в супермаркетите, жадуват за една прекрасна зловеща снимка на трупа на Ирма Френо, а тъкмо Уендъл Грийн е човекът, който ще им я осигури.

Той предпазливо пристъпва към входа на закусвалнята и вижда нещо, от което се вцепенява. Четиримата мотоциклетисти са застанали в края на чакълестата алея и очевидно помагат на Чита и Стивънс да отпращат кръвожадните зяпачи, изгарящи от желание да огледат труповете. Теди Рънкълман пуска слуха, че Рибаря е натъпкал в бараката шест, ако не и осем полуизядени трупове на дечица — разпространявайки се из градчето, новината се превръща в нечувана сензация. Ето защо всеки, който желае да помогне на ченгетата, е добре дошъл, само че Уендъл предпочита Клюна и неговите момчета да наливат масло в огъня, вместо да помагат за потушаването му. Наднича иззад ъгъла на постройката, за да огледа какво става. Ако иска да успее, трябва да изчака подходящия момент.

Между автомобилите, скупчени на магистрала №35, се промъква втора патрулка, заобикаля колата на Чита и спира на буренясалата чакълена площадка пред някогашната закусвалня. Отвътре слизат Холц и Неслър — двама новоназначени полицаи, които работят на половин ден — и колебливо се приближават до Дейл Гилбъртсън, полагайки неимоверни усилия да не реагират на вонята, която се усилва с всяка крачка. Още по-трудно им е да скрият изумлението и отвращението си от откритието, че очевидно техният началник води приятелски разговор с Клюна Сейнт Пиер, когото двамата подозират в безчет неназовани престъпления. Те са селски момчета, неизкласили студенти от уисконсинския университет „Ривър фолс“, които си разделят една заплата и полагат такива неимоверни усилия да се задържат в полицията, че имат склонност да виждат всичко в черно-бели краски. Дейл ги успокоява, а Клюна, който спокойно може да ги хване за тънките вратлета и да им размаже главите една в друга като рохки яйца, благо се усмихва.

Вероятно по заповед на полицейския началник новаците се понасят в тръс към разклона с магистралата, пътьом мятайки изпълнени с възхита погледи към Джак Сойер — бедните мухльовци!

Без да бърза, Джак пристъпва към Дейл, двамата разменят няколко думи. Колко неприятно — полицейският началник не подозира, че приятелят му укрива улики, ха! Всъщност дали наистина не подозира — да не би и той да е замесен? Но едно е сигурно — веднъж само „Хералд“ да публикува издайническите снимки, всичко ще излезе наяве.

Междувременно франтът със сламената шапка и тъмните очила преспокойно си стои със скръстени ръце, сякаш всичко е под пълен контрол, а миризмата въобще не достига до него. Уендъл подозира, че този тип е ключов играч. Той взима решенията. Гениалният Сойер и Дейл се стараят да му се харесат — личи по езика на тялото. Жестовете им издават респект, почтително отношение. Ако укриват нещо, то го правят заради него. Но защо? И кой е той, по дяволите? Мъж на средна възраст, на вид петдесет и няколко годишен — явно от поколението на родителите на Джак и Дейл, при това твърде изискан за провинциалист, следователно може да е от Мадисън или от Милуоки. Очевидно не е ченге, но не прилича и на бизнесмен. Доста е самоуверен — това поне личи ясно и недвусмислено.

По магистрала № 35 се задава трета полицейска кола, която паркира успоредно на патрулката на новобранците. Легендарният Сойер и Гилбъртсън посрещат новодошлите — Боби Дюлак и оня дебелак Дит Джеспърсън, но контето със сламената шапка дори не поглежда натам. Това се казва изтънченост. Седи си сам-самичък като генерал, който прави преглед на армията си. Мистериозният мъж вади цигара, запалва я и изпуска облаче бял дим. Джак и Дейл съпровождат новодошлите до едновремешното заведение, а странната птица си пуши цигарата, извисявайки се над земните неща. През прогнилата стена Уендъл чува Дюлак и Джеспърсън, които се оплакват от гадната воня; единият явно вижда трупа и изсумтява: „Уф!“

— Здравейте, момчета! — изпъшква Боби Дюлак. — Не може да бъде…

По гласа му Уендъл определя с доста голяма точност местонахождението на трупа — явно се намира в дъното на помещението.

Но преди трите ченгета и Сойер да излязат от бараката, Уендъл се навежда, насочва обектива и заснема загадъчния човек. За негов най-голям ужас обаче Котака с калпака[1] ненадейно се извръща към него и възкликва:

— Кой ме снима?

Уендъл рязко се отдръпва зад прикритието на стената, но знае, че онзи сигурно го е видял. Тъмните очила бяха извърнати право насреща му! Тоя тип сигурно има слух като на прилеп, щом чу изщракването на затвора!

— Я излез! — чува го да казва. — Излишно е да се криеш, знам че си тук.

От неудобната наблюдателна позиция Уендъл вижда само една патрулка и понтиака на полицейското управление на Френч Ландинг, които тъкмо се измъкват от задръстването на разклона. Там нещата като че са достигнали критичната точка. Ако не греши, току-що видя как единият мотоциклетист измъкна някакъв човек през спуснатото стъкло на новеничък зелен олдсмобил.

Време е да повика подкрепленията. Той се оттегля зад бараката и прави знак на своята армия. Теди Рънкълман изкрещява, Дудълс надава пронизителен вик като разгонена котка, след което четиримата помощници на репортера се втурват към бараката и за негово огромно задоволство вдигат възможно най-невъобразимия шум.

[1] Герой от детска приказка в рими от Др. Сус, псевдоним на Тиодор Сус Гайзъл (1904–1991), автор и илюстратор на детски книжки. — Б.пр. ↑

Глава 13

ДАНИ ЧИТА и Пам Стивънс си имат достатъчно главоболия с прииждащите зяпачи, когато чуват грохота на форсиращите мотоциклети — само „Гърмящата петорка“ им липсва. Лесно се отърваха от Теди Рънкълман и Фреди Сакнесъм, но след няма и пет минути източното платно на магистрала №35 се изпълни с хора, които смятаха, че имат пълно право да позяпат детските трупове в бараката. На мястото на всяка кола, която успеят някак си да отпратят, пристигат две други. Новодошлите настояват да получат подробно обяснение защо на тях като на данъкоплатци и обезпокоени граждани е отказан достъп до местопрестъплението, което е толкова трагично, толкова потресаващо, толкова… хм, вълнуващо. Повечето отказват да повярват, че в разнебитената барака е само трупът на Ърма Френо; трима поред обвиняват Дани, че участва в прикриване на убийство, а един дори подхвърля думата „Фишъргейт“.[1]

— Отврат! По силата на някаква странна логика мнозина от тези ловци на трупове са на мнение, че местната полиция прикрива Рибаря!

Някои прехвърлят броеници, докато му се репчат. Една дама дори му размаха разпятие под носа и заяви, че имал нечиста душа и щял да се пържи в пъкъла. Най-малко половината от хората, които той отпраща, са помъкнали фотоапарати. Що за човек трябва да си, та да хукнеш в събота сутрин да фотографираш мъртви дечица? Най-вече го вбесява мисълта, че всичките се смятат за съвсем нормални, а него го мислят за извратен.

До него се приближават възрастни съпрузи, която живеят на Мейд Мариан Уей; мъжът заявява:

— Младежо, очевидно вие сте единственият в целия окръг, който не разбира, че тук се разиграват исторически събития. С Мадж смятаме, че имаме право на сувенир.

Сувенир?!

На Дани, плувнал в пот и вече доста вкиснат, му идва до гуша и губи самообладание:

— Виж какво, братле, напълно съм съгласен с теб и ако зависеше от мен, с любезната ти съпруга щяхте да получите окървавена тениска, че дори някой и друг детски пръст. Обаче шефът е адски неразбран.

Съпрузите му обръщат гръб, занемели от изумление. Следващият на опашката започва да се дере в мига, в който Дани се навежда над стъклото. Винаги си е представял Джордж Ратбън досущ като този тип, само дето гласът на радиоводещия не е толкова дрезгав и висок:

— Абе, малкия, да не мислиш, че не виждам какви ги вършиш!

Дани се съгласява, че това е чудесно, тъй като всъщност се опитва да охранява местопрестъпление; в отговор двойникът на Джордж Ратбън със стария син додж „Караван“ с липсващи предна броня и дясно странично огледало крещи:

— От двайсет минути вися тука, а вие с дамата само дрънкате! После да не вземете да се изненадате от АКТИВНАТА БДИТЕЛНОСТ на гражданите!

Тъкмо в този напечен момент Дани безпогрешно различава рева на форсирани двигатели, съпровождащ членовете на „Гърмящата петорка“, които стремглаво се носят към мястото на събитието. Дани и без друго се чувства зле, откакто намери велосипеда на Тайлър Маршал пред старческия дом, а при мисълта да влезе в спор с Клюна Сейнт Пиер съзнанието му сякаш се обвива в лепкав черен дим, в който танцуват алени искрици. Навежда глава, поглежда право в очите червендалестия тип и процежда убийствено тихо и монотонно:

— Сър, ако продължавате в същия дух, ще ви сложа белезници и ще ви тикна на задната седалка на служебния автомобил да изчакате, докато се освободя, след което ще ви откарам в участъка и ще ви лепна какви ли не обвинения. Обещавам ви. А сега бъдете така любезен за свое добро да се омитате оттук на секундата.

Онзи отваря и затваря уста като златна рибка. По едрото му зачервено лице избиват още по-червени петна. Дани го гледа втренчено, вече търси оправдание да му щракне белезниците и да го натири в патрулната кола. Оня преценява какви са шансовете му и предпазливостта надделява. Свежда глава, превключва на заден ход и едва не се забива в автомобил марка „Миата“, който чака своя ред.

— Не е за вярване! — мърмори Пам. — Кой идиот е пуснал слуха?

И тя като Дани следи с поглед Клюна и приятелите му, които с мощен рев на двигателите преминават покрай редицата чакащи коли.

— Не знам, но бих искал да му навра полицейската палка право в гърлото. Остава да дойде и Уендъл Грийн.

— Няма да чакаш дълго. Намира се шест коли по-назад на опашката. — Пам посочва очуканата тойота, която е като пародия на лек автомобил.

— Боже мили! Честно да ти кажа, в известен смисъл се радвам. Сега поне ще му кажа на тоя нещастен фукльо какво мисля за него. — Дани се усмихва и се навежда към тинейджъра зад волана на миатата. Хлапето потегля, а сержантът отклонява следващия автомобил, без да откъсва поглед от приближаващите се мотоциклетисти. За миг се обръща към Пам:

— Ако Клюна дойде да ми се надува точно сега и усетя и най-бегъл намек за агресия, вадя патлака, честен кръст.

— Май ти се дават писмени обяснения.

— Хич не ми пука.

— Както кажеш — заявява Пам, с което го уверява, че ако извади оръжието, тя ще го подкрепи.

Дори онези шофьори, които имат желание да спорят, се опитват да печелят време, за да огледат Клюна и неговите момчета. Както летят с развети бради и коси и мрачни лица, членовете на „Гърмящата петорка“ имат вид на хора, готови да пометат всичко, което им се изпречи на пътя. Пулсът на Дани Чита се ускорява, сфинктерът му се свива.

Ала мотоциклетистите се престрояват в колона по един и ги подминават, без дори да се обърнат. Клюна, Мишока, Доктора, Съни и Кайзер профучават по шосето.

— По дяволите! — ахва Дани; не може да прецени дали изпитва облекчение или разочарование. Внезапният ужас, който го разтърсва, когато трийсет метра по-нататък брадатите типове, яхнали ревящите си машини, правят обратен завой сред облаци прах, го навежда на мисълта, че първоначалната му реакция е била на облекчение.

— О, не! — възкликва Пам.

Хората в чакащите автомобили извръщат глави, за да проследят с поглед отдалечаващите се мотоциклетисти. В продължение на няколко секунди се чува само затихващият гневен рев на мощните машини.

Дани Чита сваля фуражката и избърсва потта от челото си. Пам отпуска рамене и шумно издиша. Някой натиска клаксон, двама други му пригласят, някакъв чешит с провиснали прошарени мустаци и джинсова риза размахва метална значка в кожено калъфче и обяснява, че бил братовчед на окръжен съдия и почетен член на полицията в Ла Ривиер, което означава, че никога не са го глобявали за превишена скорост и неправилно паркиране. Устните му под провисналите мустаците се разтягат в подкупваща усмивка:

— Пуснете да мина, после си гледайте работата, сержант. Дани му обяснява, че работата му се състои именно в това да не го пусне; принуден е да го повтори няколко пъти, преди най-сетне да се захване със следващия безумец. Като отпраща още неколцина възмутени граждани, оглежда опашката да види кога ще дойде редът на Уендъл Грийн, та да го постави на място. Надали ги делят повече от две-три коли. В мига, в който вдига глава, екват клаксони, гражданите закрещяват: „Пуснете ни! Абе, брато, нали аз ти плащам заплатата! Искам да говоря с Дейл, искам да говоря с Дейл!“

Неколцина изскачат от колите. Посочват го с пръст, устните им се движат, но Дани не разбира какво викат. Болка пронизва лявото му слепоочие като нажежено желязо и сякаш се забива право в центъра на мозъка му. Тук става нещо нередно — не вижда грозната червена кола на Уендъл Грийн. Къде се е дянала?! По дяволите, по дяволите, по дяволите на квадрат Грийн сигурно е решил да мине напряко през полето и е напуснал магистралата. Дани рязко се извръща и се оглежда. Зад него се надига яростен вой от сърдити гласове и клаксони. На хоризонта няма и следа нито от червена тойота, нито от Уендъл Грийн. Представете си, тоя празноглавец се е отказал!

След няколко минути притокът на коли намалява, поради което двамата полицаи решават, че в общи линии са си свършили работата. Четирите платна на магистрала №35 са пусти — обичайното им състояние в събота сутрин. Камион, пътуващ към Сентралия, отминава, без шофьорът да намали скоростта.

— Мислиш ли, че трябва да идем при другите? — пита Пам и кимва към порутената барака.

— Сигурно, но след малко. — Той не умира от желание отново да подуши онази миризма. С огромно удоволствие би изчакал тук пристигането на съдебния лекар и подвижната лаборатория. Господи, какво им става на тия хора? Ако питат него, той е готов да се откаже от двудневна надница, само и само да си спести гледката на жалките останки на Ърма Френо.

С Пам едновременно чуват два нови шума, които са доста обезпокояващи. Единият е грохотът на нова вълна автомобили, прииждащи по магистралата; вторият е бученето на мотоциклети, които се приближават иззад бараката.

— Да не би да има заобиколен път? — невярващо пита Дани. Колежката му свива рамене:

— Явно, че има. Остави на Дейл да се разправя с Клюна и неговите хулигани, защото ни предстои да отблъснем нови нашественици.

— Мамка му! — изохква младият полицай. На разклона с чакълестата алеята са се струпали трийсетина коли и пикапи — от пръв поглед личи, че водачите им са по-разгневени и по-решителни от първите. Онези, които току-що са пристигнали, паркират колите си на банкета и тръгват към двамата полицаи. Шофьорите на първите коли размахват юмруци и крещят още преди да са направили опит да завият по отклонението. Колкото и да е абсурдно, една жена и две хлапета са опънали лозунг с надпис: „ИСКАМЕ РИБАРЯ!“ Някакъв тип с прашен кадилак протяга ръка през сваленото стъкло и размахва саморъчно нарисуван плакат: „ГИЛБЪРТСЪН ВЪН!“.

Дани се обръща и забелязва, че мотоциклетистите все пак са намерили заобиколен път — четиримата, които незнайно защо му напомнят на тайни агенти, стоят пред старата барака, а Клюна оживено разговаря с полицейския началник. Те двамата пък приличат на държавни глави, които водят преговори за сключване на търговско споразумение. „Това вече е пълен абсурд“ — казва си Дани и отново се заема с новопристигналите коли, пълни с откачалки, размахващи протестни лозунги, и крачещите насреща му мъже и жени.

Пред Пам се изтъпанчва възрастен широкоплещест мъж на име Хувър Далримпъл с побеляла козя брадичка и настоява да се зачетат неприкосновените му права. Дани знае името му, защото преди шест месеца Далримпъл предизвика побой в бара на хотел „Нелсън“; ето че отново започва да крещи — тъкмо случай да си отмъсти на ченгетата:

— Няма да разговарям с вашия партньор и нямам намерение да го слушам, защото той въобще не се интересува от правата на хората в тази общност.

Дани последователно отпраща оранжево субару, управлявано от враждебен тинейджър с фланелка на групата „Блак Сабат“, и черен корвет, шофиран от поразително красива млада жена с поразително остър език. Откъде се взеха тези хора? Дани не познава никого с изключение на Хувър Далримпъл. Подозира, че са повикани от други градове.

Тръгва да помогне на Пам, но усеща на рамото си нечия тежка длан; като се обръща, се озовава лице в лице с Дейл Гилбъртсън и Клюна Сейнт Пиер. Другите членове на Петорката колебливо пристъпват от крак на крак зад тях. Онзи, който се нарича Мишок — и естествено е с размерите на купа сено — улавя погледа на Дейл и широко се усмихва.

— Какви ги вършиш? — недоумява Дани.

— Спокойно. Приятелите на господин Сейнт Пиер изявиха желание да съдействат за потушаването на безредиците — мисля, че в момента всяка помощ е добре дошла.

С периферното си зрение младият полицай забелязва как от предните редици на множеството се отделят близнаците Ниъри, затова вдига ръка да ги спре, сетне пита:

— Че защо ще ни помагат? Какво ще спечелят?

— Информация — лаконично отговаря шефът му. — Момчета, хващайте се на работа.

Приятелите на Клюна в разгънат строй тръгват към насъбралото се множество. Полицейският застава до Пам, която слисано го поглежда, но после кима. Мишока се озъбва на Хувър Далримпъл:

— По силата на делегираните ми правомощия ти заповядвам да се ометеш на секундата, Хувър!

Старецът изчезва толкова бързо, сякаш се дематериализира.

И другите мотоциклетисти по аналогичен начин въздействат на разлютените зяпачи. Дани се надява, че няма да загубят самообладанието си под влияние на цинизмите, с които ги обсипват любителите на силни усещания. Сто и петдесет килограмовите мъже с вид на Хеле Ейнджълс[2], балансиращи на косъм между нарастващия гняв и самообладанието, със сигурност ще окажат чудотворно въздействие на разбунтувалите се граждани. Исполинът, застанал близо до него, само с едно размахване на юмрука отпраща флойд и Франк Ниъри. Двамата с подвити опашки се качват на колата си, а мъжагата намига на полицая и се представя като Кайзера Бил. Това занимание явно доста му допада, личи си, че едва сдържа усмивката, която ще озари намръщеното му лице, но вътрешно кипи от гняв, бълбукащ като разтопен метал.

— Останалите кои са?

Кайзера посочва Доктора и Съни, които действат на десния фланг.

— Само едно не проумявам — защо го правите?

Бил се привежда към младия полицай, докато носовете им почти се допират. Дани има чувството, че се намира срещу някой бик. От едрото космато лице лъха горещина и ярост. Младокът дори очаква от широките ноздри да изригнат бели облачета пара. Едната зеница е по-малка от другата, а в бялото на очите се кръстосват множество гневни алени жилки.

— Защо ли? Заради Ейми, разбира се. Не загряваш ли, сержант Чита?

— Извинявай — смотолевя Дани. Надява се, че Дейл ще съумее да обуздае тия чудовища. Като гледа как Кайзера бясно разклаща допотопния мустанг на някакво загубено хлапе, което не е успяло да се изтегли навреме, благодари на Бога, че момчетата от „Гърмящата петорка“ не разполагат с тъпи предмети.

Възползвайки се от мястото, освободено от мустанга, насреща им се приближава патрулна кола. Докато си пробива път през тълпата, някаква жена с фланелка без ръкави и бермуди блъска с длан по стъклото. Патрулката спира, отвътре изскачат Боб Холц и Пол Неслър — новаците, работещи на половин ден — зяпват Кайзера и питат колегите си дали се нуждаят от помощ.

— Идете да се обадите на шефа — отпраща ги Дани, макар че не би трябвало да им го припомня. Холц и Неслър са симпатяги, но освен всичко друго тепърва има да се учат да спазват служебната йерархия.

След още минута и половина цъфват Боби Дюлак и Дит Джеспърсън. Дани и Пам им помагат да си пробият път, междувременно мотоциклетистите се врязват в тълпата и започват да дърпат скандиращите граждани, скупчени край колите и насядали по багажниците. Раздават се юмручни удари, кънтят яростни викове. Дани има чувството, че виси тук от часове. Разблъсквайки множеството с огромните си ръце, Съни изниква до Пам, която полага максимални усилия да си гледа работата. Мишока и Доктора вървят след него, възползвайки се от разчистения път. С великански крачки Кайзера доближава до Дани, от носа му се стича аленочервена струйка, която засъхва в брадата му.

Жадните за зрелища зяпачи започват да скандират:

— НЕ, НЯМА ДА СИ ХОДИМ! НЕ, НЯМА ДА СИ ХОДИМ! Холц и Неслър се връщат да помогнат на колегите си. „Не, няма да си ходим?! — мисли си Дани. — Това не беше ли за Виетнам?!“

Отдалеч чува вой на полицейска сирена и вижда как Мишока се втурва сред множеството и сграбчва първите трима, които му попадат под ръка. Доктора се подпира на смъкнатото стъкло на твърде познат олдсмобил и пита дребния олисяващ шофьор какво си въобразява, че прави.

— Док, остави го на мира — обажда се Дани, но воят на сирените заглушава думите му. Макар да изглежда като смотан даскал по математика или дребен Чиновник, ситният човечец зад волана е непоколебим като гладиатор. Това е преподобният Ланс Ховдал, който навремето преподаваше в неделното училище.

— Мислех, че мога да помогна — казва той.

— В тая врява хич не те чувам. Я ела по-близо — озъбва се Доктора, протяга ръце през стъклото, в този миг сирената отново надава вой и към множеството бавно приближава служебната кола на щатската полиция.

— Спри, Док, ПРЕСТАНИ! — крещи Дани, забелязвайки как двамата мъже в колата — Браун и Блак, се обръщат, за да не пропуснат зрелището: брадат мъж, грамаден като гризли, измъква лютеранския пастор от автомобила му. Отзад се задава друга изненада — Арнолд Храбоуски, Лудият унгарец, който се пули през стъклото на автомобила си, сякаш е потресен от хаоса наоколо.

На разклона с магистралата настава военно положение. Дани се хвърля в ревящата тълпа и разблъсквайки няколко души, хуква към Доктора и бившия си преподавател от неделното училище, който изглежда доста слисан, но иначе нищо му няма.

— Здравей, Дани — казва пасторът. — Толкова ми е драго да те видя.

Доктора ги стрелва с гневен поглед:

— Вие познавате ли се?

— Преподобни Ховдал, това е Доктора. Док, това е преподобният Ховдал, пасторът на Лютеранската църква.

— Леле-мале! — Мотоциклетистът потупва по раменете свещеника и яодръпва долния ръб на сакото му, сякаш да го приведе в приличен вид. — Много се извинявам, преподобни. Надявам се, че не съм ви наранил.

Щатските детективи и Лудият унгарец най-сетне успяват да си пробият път през тълпата. Шумотевицата намалява до умерена глъчка — по един или друг начин приятелите на Доктора са усмирили и най-гръмогласните членове на опозицията.

— За щастие съм слабичък, та не е проблем да ме провират през спуснатото стъкло на колата — усмихва се духовното лице.

— Дали ще е удобно да намина някой ден да поговорим? — смирено пита мотоциклетистът. — Напоследък чета много за ранното християнство през първи век — Геза Вармес, Джон Доминик Кросан, Пола Фредриксен и прочие. Ще ми се да обменим мисли по въпроса.

Каквото и да възнамерява да отговори преподобният, то е заглушено от шумотевицата, която се разнася в другия край на чакълестата алея. Женски глас се извисява като вой на стадо побеснели маймуни — нечовешки писък, от който косъмчетата по врата на Дани настръхват. Звучи така, сякаш в полето вилнеят избягали психопати, хиляди пъти по-опасни от „Гърмящата петорка“. Какво, по дяволите, става там?

* * *

— „Здравейте, момчета“?! — Боби Дюлак не може да сдържи възмущението си и последователно се взира ту в Дейл, ту в Джак. Гласът му се извисява и става по-рязък. — Не може да бъде.

Дейл се покашля в юмрука си и свива рамене:

— Искал е да я намерим.

— Есествено — пояснява Джак. — Нали той ни каза да дойдем тук.

— Но защо му е притрябвало да ни известява? — недоумява Боби.

— Гордее се с постижението си. — От някакъв кръстопът в съзнанието на Джак прозвучава дрезгав, неприятен глас: „Стой настрана. Гледай да не се месиш в моите работи, че после ще си събираш червата от Расин до Ла Ривиер.“ Чий бе този глас? Макар да не разполага с никакви доказателства освен твърдата си увереност, той разбира, че ако отгатне чий е гласът, ще може да назове Рибаря по име. Но не може да се досети — в този миг изплува само споменът за нетърпима воня, далеч по-неприятна от смрадта, изпълваща порутената барака — ужасяваща гнус, която се носеше откъм югозапад в един друг свят. И това бе дело на Рибаря или на онова, което той представляваше в другия свят. В съзнанието му се оформя мисъл, достойна за бившата изгряваща звезда на Лосанжелеската дирекция на полицията: — Дейл, какво ще кажеш да пуснем на Хенри записа от 911?

— Не разбирам. Защо?

— Неговият слух е по-остър от слуха на прилеп. Дори да не разпознае човека, само по гласа ще научи за него сто пъти повече, отколкото знаем сега.

— Хм, прав си, че чичо Хенри не забравя гласове. Добре, да изчезваме. Съдебният лекар и подвижната лаборатория ще пристигнат всеки момент.

Докато върви след полицейския началник, Джак размишлява за шапката на Тайлър Маршал и мястото, където я намери — за света, чието съществуване отричаше през по-голямата част от живота си, и който го накара да изпадне в шок при завръщането си в него тази сутрин. Рибаря му подхвърли детската шапка в Териториите — страната, за която научи, когато Джаки беше на шест, а татко надуваше тръбата. Изведнъж споменът за онова страхотно приключение изплува в съзнанието му — но не по негово желание, а защото трябва да изплува; има усещането, че някакви външни сили го сграбчват за врата и го повличат напред. Напред в собственото му минало! Ясно е, че Рибаря се гордее с постижението си и нарочно ги дразни — истината е толкова очевидна, че въобще не се налага да я коментира — но в действителност престъпникът се опитва да примами само Джак, който единствен е виждал Териториите. Ако това е вярно, а би трябвало да е, то тогава…

… тогава Териториите и всичко в тях е свързано по някакъв начин с гнусните убийства, а той е въвлечен в драма с такива чудовищни последствия, че дори не е в състояние да си ги представи. Кулата. Лъчът. Помни тези думи от бележката, написана с почерка на майка му, в която се казваше нещо за Кул ата, която се срутва, и лъчите, които се прекъсват — каквото и да означават тези неща, те са късчета от мозайката, заедно с интуитивната увереност на Джак, че Тайлър Маршал е жив, скрит на някое затънтено място в другия свят. Осъзнаването, че не може да сподели подозренията си с никого, дори с Хенри Лейдън, го кара да се чувства ужасно самотен.

Размишленията му са прекъснати от врявата пред бараката. Все едно снимат каубойски Филм, в който индианци атакуват селище на бледолики: викове, крясъци и топуркане на тичащи хора. Жена надава пронизителен писък, който зловещо напомня на воя на полицейската сирена — блип-блип — който Джак смътно дочу преди малко.

— Господи! — промърморва Дейл и тичешком излиза навън последван от Боби и Джак.

* * *

По буренясалия чакъл пред бараката пет-шест безумци тичат стремглаво, описвайки окръжности. Дит Джесперсън и Клюна са толкова изумени, че просто ги съзерцават. Онези произвеждат невъобразим шум. Някой надава вик:

— СМЪРТ НА РИБАРЯ! СМЪРТ НА МРЪСНОТО КОПЕЛЕ!

— РЕД, ЗАКОННОСТ И БЕЗПЛАТНА БИРА! — обажда се друг.

— БЕЗПЛАТНА БИРА! ИСКАМЕ БЕЗПЛАТНА БИРА! — приглася му кльощав тип с гащеризон.

Някаква жена, твърде възрастна за копринената блузка без ръкави и джинсите, с които се е издокарала, търчи наоколо, размахва ръце и се дере до изнемогване. Ухилените физиономии подсказват, че тия хора явно си правят някаква идиотска шега, при това страхотно се забавляват.

По алеята откъм магистралата се задава щатската патрулка, следвана от понтиака на Лудия унгарец. Насред целия хаос Хенри отмята глава и се усмихва.

Като вижда, че шефът му хуква подир един от шайката, дебелият Дит Джесперсън се втурва да помага и си набелязва Дудълс Сангър, на която има зъб, откакто една вечер му отряза квитанцията в хотел „Нелсън“. Познава Теди Рънкълман — върлинестия смотаняк със счупения нос, подир когото търчи Дейл, познава и Фреди Сакнесъм, обаче знае, че няма начин да го настигне, пък и му се струва, че ако се докосне до него, най-много след осем часа ще го тръшне тежка болест. С кльощавия се е заел Боби Дюлак, следователно Дудълс остава за Дит, който няма търпение да я тръшне в буренака и да й го върне тъпкано заради онова, което му наговори преди шест години в гнусния бар на хотел „Нелсън“. (Пред най-малко десетина от най-изпадналите типове във Френч Ландинг Дудълс сравни Дит със смрадливия, накуцващ помияр Тъби на предишния полицейски началник).

Приковава я с поглед — за миг тя престава да подскача, застива на място и му прави знак да се доближи, мърдайки показалците на двете си ръце едновременно. Дебелакът се спуска насреща й, но като стига до мястото, където беше застанала, тя вече се намира на два метра вляво и подскача на място като баскетболист:

— Тъби-Тъби. Хвани ме, Тъб-Тъб.

Побеснял, Дит посяга да я улови, но не успява и едва не губи равновесие. Дудълс отскача, избухва в смях и отново изрича омразните думи. Дит не проумява защо проклетата харпия просто не си плюе на петите. Държи се така, сякаш иска да я хванат, но не и преди да се е налудувала до насита.

След поредния плонж, при който не му достигат едва три-четири сантиметра, за да се добере до проклетницата, Дит Джесперсън избърсва потта от челото си и се оглежда. Боби Дюлак тъкмо щраква белезниците на кльощавия тип, но Дейл и Холивуд Сойер не се справят кой знае колко по-успешно от Дит. Теди Рънкълман и Фреди Сакнесъм подскачат и се изплъзват, хилят се като ненормални и скандират идиотски лозунги. Защо отрепките са толкова пъргави? Сигурно защото им се налага да бягат много по-често отколкото на почтените хора.

Отново атакува Дудълс, която с танцова стъпка се изплъзва и се залива от смях. Над рамото й Дит вижда как Холивуд най-сетне съумява да надхитри Сакнесъм, сграбчва го през кръста и го тръшва на земята.

— Ще се оплача, задето ми прилагате физическо насилие — мърмори поваленият. Примигва и отривисто кима. — Ей, Рънкс.

Теди Рънкълман за миг го поглежда, сетне извръща очи.

— Какво, горивото ли ви свърши? — иронизира ги Клюна.

— Край на купона — отсича Рънкълман. — Ама вижте к’во, ние, такова, само се шегувахме.

— О-о, Рънкси, искам още — мърмори Дудълс и отново се кълчи. В този миг грамадният като канара Сейнт Пиер мълниееносно се спуска между Дит и нея, ръмжейки като камион, изкачващ стръмен баир. Дудълс прави опит да отскочи назад, но той я сграбчва и я понася към полицейския началник. — Клюнчи, не ме ли обичаш вече? — лигави се харпията. Исполинът отвратено изръмжава и я стоварва пред Дейл. Двете щатски ченгета Пери Браун и Джеф Блак, които безмълвно наблюдават сцената, изглеждат напълно отвратени. Ако имахме достъп до мисловните процеси, протичащи в съзнанието на Дит в този миг, щяхме да чуем: „Абе, тоя сигурно има мозък в главата, щом вари «Кингсланд» светло — бирата си я бива. А началникът буквално е откачил — хич и не забелязва че сме на косъм да ни прецакат с разследването.“

— ШЕГУВАХТЕ СЕ? — гневно възкликва Дейл. — Май не сте с всичкия си, кретени такива! Нямате ли капчица уважение към горкото момиче вътре?

Щатският детектив се запътва към него с намерението да вземе нещата в свои ръце, в същия миг Клюна буквално се вцепенява от изумление, после се отдалечава от групата възможно най-незабелязано. Освен Дит никой не му обръща внимание — исполинът е изиграл ролята си, повече няма работа тук. Арнолд Храбоуски, който досега почти не се виждаше, скрит зад господата Браун и Блак, пъхва ръце в джобовете на панталоните си, отпуска рамене и засрамено поглежда Дит, сякаш се извинява. Джесперсън изумено се пита защо смотльото се чувства виновен — та нали току-що пристигна? Отново се обръща към Клюна, който тромаво се носи към бараката и — каква изненада! — иззад порутената дървена постройка с леко разтревожен вид изниква всеобщият любимец и тачен репортер господин Уендъл Грийн. „Е, май на повърхността изплуваха и други отрепки“ — дълбокомислено заключава Дит.

* * *

Клюна харесва умни, здравомислещи жени като Мецана — безмозъчни гъски като Дудълс буквално го влудяват. Протяга ръце, грабва две шепи белезникава плът, обвита с изкуствена коприна, и нарамва под мишница гърчещата се жена.

— Клюнчи, не ме ли обичаш вече? — цупи се тя.

Брадатият великан я стоварва пред Дейл. Когато шефът на полицията започва да крещи на четиримата, които се държат като малолетни престъпници, Клюна си спомня как Фреди да де някакъв сигнал на Рънкси и поглежда към порутената барака. Вляво от посивелите гниещи греди на входа забелязва Уендъл Грийн, който тъкмо насочва обектива към шумната група и щрака кадър след кадър, като прикляка, навежда се и подскача, сменяйки ъгъла. Усещайки погледа на исполина, репортерът отпуска ръце, като че ли се опитва да скрие фотоапарата, сетне подкупващо се усмихва.

Клюна предполага, че се е промъкнал по обиколния път, защото полицаите на разклона не биха го пуснали за нищо на света. Дудълс и приятелчетата й вероятно също са дошли оттам. Клюна се надява, че не са научили за съществуването на черния път, когато са проследили „Гърмящата петорка“, но не изключва тази възможност.

Репортерът провесва фотоапарата на кожения ремък и без да отделя поглед от Клюна, се отдалечава от съборетината. Пристъпва плахо и някак гузно като хиена, която се промъква към мърша. Уендъл Грийн съвсем основателно се страхува от брадатия мотоциклетист — онзи път извади късмет, че Сейнт Пиер не му откъсна главата, вместо само да го заплашва. И все пак… според Клюна при конкретните обстоятелства поведението на репортера е твърде необичайно. Надали Грийн се страхува от побой в присъствието на толкова ченгета.

Изведнъж прави връзка между безпокойството на репортера и знаците, които си разменяха Рънкълман и Фреди. Одеве, когато очите им шаваха насам-натам, са търсели с поглед проклетия Грийн! Той е организирал всичко предварително. Разбира се, използвал е лумпените, за да отклони вниманието от себе си и онова, което е успял да заснеме. Подобна низост и морална грозота буквално влудява Клюна. Пламнал от омерзение, безшумно се отделя от Дейл и другите полицаи и тръгва към Уендъл Грийн, гледайки го право в очите.

Забелязва, че онзи се колебае дали да не си плюе на петите, но в крайна сметка се отказва, защото знае, че няма къде да избяга.

Като го наближава, Грийн кротко казва:

— Не е нужно да създаваме неприятности, господин Сейнт Пиер. Аз само си върша работата. Надявам се, че го разбирате.

— Разбирам много неща — отвръща Клюна. — Колко плати на тия палячовци?

— Кой? Какви палячовци? — Уендъл се преструва, че едва сега забелязва Дудълс и приятелчетата й. — А, тия ли? Те ли вдигаха тая дандания?

— Че защо да го правят?

— Защото са животни, предполагам. — Изражението му подеказва горещо желание да се причисли заедно с Клюна в категорията на човешките същества, разграничавайки се от животни като Рънкълман и Сакнесъм.

Стараейки се да фиксира Грийн, без нито за миг да отклонява поглед към фотоапарата, исполинът пристъпва по-близо:

— Уенди, известно ли ти е, че си долен лъжец? Репортерът вдига ръце да се предпази:

— Вярно е, че в миналото имахме известни разногласия, обаче… Без нито за миг да го изпуска от поглед, Клюна сграбчва фотоапарата, а лявата си длан опира на гърдите на репортера. Дърпа силно, като същевременно мощно тласва Грийн назад. Пет пари не дава кое ще поддаде по-напред — вратът на Грийн или ремъкът на фотоапарата.

Чува се звук, наподобяващ на плющене на бич, в следващия миг Уендъл полита назад, като едва запазва равновесие. Клюна измъква фотоапарата от калъфа, от който висят двата края на скъсания ремък. Захвърля калъфа на земята, завърта апарата в грамадните си длани.

— Само това не! — виква Уендъл малко по-силно от обичайното, но не посмява да изкрещи.

— Я да видим какво е това? „Никон F2A“, а?

— Щом познаваш модела, значи ти е ясно, че такива вече не се произвеждат. Дай си ми го!

— Няма да го повредя, само ще го почистя. — Клюна отваря капака, подпъхва огромния си пръст под осветената лента и изтегля цялата ролка. Усмихва се на репортера и хвърля Филма в храстите. — Виждаш ли, без тая гнусотия му е доста по-добре. Не бива да пълниш хубавата машинка с такива мръсотии.

Уендъл не смее да даде воля на гнева си. Разтрива врата си и ръмжи:

— С тези така наречени „мръсотии“ си изкарвам хляба, простак такъв, тъпанар такъв! Дай си ми фотоапарата.

Клюна небрежно му го подава.

— Не чух добре какво каза. Я повтори.

Уендъл само кръвнишки го поглежда и грабва фотоапарата.

* * *

Когато двамата щатски полицаи най-сетне решават да се намесят, Джак изпитва известно разочарование, същевременно му олеква. Намеренията им са ясни, нека действат. Пери Браун и Джеф Блак ще отнемат от Дейл случая, свързан с престъпленията на Рибаря, и ще започнат собствено разследване.

Оттук насетне Гилбъртсън ще трябва да се задоволи с трохите, които му подхвърлят. Жалко, че пристигането им съвпадна с тази лудница, с този цирк. Щатските са изчаквали удобен момент да се намесят — в известен смисъл са оставили местният полицай да докаже своята некомпетентност — но случващото се в момента е публично унижение за Дейл и Джак съжалява, че се е стигнало дотук. И през ум не му е минавало, че ще бъде благодарен за присъствието на мотоциклетистите на местопрестъплението, което е поредното доказателство колко тежко е положението. Клюна Сейнт Пиер и приятелите му се справиха с тълпата много по-успешно от служителите на Дейл. Въпросът е как кръвожадните зяпачи са разбрали за детския труп в бараката.

Като се изключи ударът върху репутацията и самочувствието на Дейл, Джак не съжалява особено за прехвърлянето на случая към друга юрисдикция. Нека Блак и Браун претършуват всички мазета във Френч Каунти — той подозира, че ще стигнат само докъдето позволи Рибаря. За да отидат по-далеч, е нужно да поемат в посоки, които никога няма да проумеят, и да посетят места, които според тях не съществуват. За да отидат по-далеч, ще трябва да се сприятелят с опопанакса, а хора като Браун и Блак изпитват огромно недоверие към всичко, което дори понамирисва на опопанакс. Което означава, че независимо от всички теории, които е развивал от убийството на Ейми Сейнт Пиер насам, ще трябва сам да залови Рибаря. Може би не съвсем сам. В крайна сметка Дейл ще разполага с доста повече свободно време, освен това независимо от пренебрежителното отношение на щатските ченгета Гилбъртсън е твърде погълнат от случая, за да се откаже.

— Полицейски началник Гилбъртсън — започва Пери Браун, — мисля, че видяхме достатъчно. Това ли наричате „отцепване на местопрестъплението“?

Дейл зарязва Теди Рънкълман и пренасочва раздразнението си към щатските, които стърчат изпънати като хитлеристки Щурмоваци. По изражението му Джак отгатва какво ще последва и безмълвно се моли да не се стигне до унизителна бруталност.

— Направих каквото можах за обезопасяването на района. След обаждането на 911 разговарях с моите хора и им наредих да излизат по двойки през определен интервал, за да не предизвикат любопитство.

— Но явно сте използвали радиостанция — намесва се Джеф Блак, — защото някой със сигурност ви е подслушал.

— Не съм използвал радиостанция. Хората ми са добре обучени и за нищо на света не биха разпространили новината. Но знаете ли какво, лейтенант Блак? След като Рибаря ни позвъни на телефон 911, сигурно се е обадил и на отделни граждани — без да се представи, разбира се.

Теди Рънкълман следи дискусията като зрител на мач за финала на тенистурнир. Пери Браун бърза да вземе инициативата:

— Да караме поред. Какво възнамерявате да правите с този човек и неговите приятели? Ще повдигате ли обвинение срещу тях? Честно казано, като го гледам, направо ми се повдига.

Дейл се замисля за миг и отсича:

— Няма да се занимавам с тези отрепки. Изчезвай, Рънкълман! — Теди отстъпва назад, но на полицейския началник хрумва идея: — Я чакай малко. Как се озова тук?

— По черния път. От „Голтсис“ право надолу по хълма. И „Гърмящата петорка“ дойдоха оттам. И оня, великият репортер, господин Грийн.

— Уендъл Грийн е тук, така ли?

Теди посочва съборетината. Дейл се обръща, Джак проследява погледа му и вижда как Клюна Сейнт Пиер измъква Филма от фотоапарата, а Уендъл Грийн го гледа втрещено.

— Още един въпрос — продължава шефът на полицията. — Откъде разбра, че трупът на малката Френо е тук?

— Чух, че имало пет-шест мъртви деца. Брат ми Ърланд ми каза по телефона. Разбрал от гаджето си.

— Ясно. А сега — чупката! — намръщва се Дейл, а онзи се отдалечава с тържествена стъпка, сякаш му е връчен медал за граждански заслуги.

— Достатъчно! — отсича Пери Браун. — Началник Гилбъртсън, вие бяхте дотук. Отсега нататък с лейтенант Блак ще водим разследването. Искам записа от разговора на 911, както и копия от всички доклади и показания, взети от вас и вашите служители. От вас се иска изцяло да се подчинявате на нарежданията ни и да оказвате пълно съдействие, когато ви бъде поискано. По наша преценка ще ви информираме за хода на разследването. Ако питате мен, и това ви е много. Никога не съм виждал по-лоша организация. Нарушихте всички възможни правила за отцепване на местопрестъплението, което със сигурност ще доведе до заличаване на важни улики. Колко души са влизали в… постройката?

— Трима. Аз, сержант Дюлак и лейтенант Сойер.

— Лейтенант Сойер. Извинете, нима лейтенант Сойер се е върнал на работа в Лосанжелеската дирекция на полицията? Или може би официално е постъпил във вашето звено, а? В противен случай защо сте го допуснали в постройката? Всъщност какво въобще търси господин Сойер тук?

— Той е разрешил повече криминални случаи отколкото ние с вас ще разрешим за цял живот, дори да доживеем до дълбока старост.

Браун стрелва Джак със злобен поглед, а Джеф Блак се взира право пред себе си. Арнолд Храбоуски, който се крие зад гърбовете им, също го поглежда, но по съвсем друг начин. Има вид на човек, който искрено желае да стане невидим, а когато погледът на Джак попада върху него, извръща глава и смутено запристъпва от крак на крак.

Пери Браун се интересува какво правят на местопрестъплението господин Сейнт Пиер и неговите приятели; Дейл отговаря, че съдействат за потушаването на безредиците. Обещавал ли е Дейл на господин Сейнт Пиер в замяна на тази услуга да го държи в течение относно хода на разследването? Да, нещо подобно.

Джак се отдръпва и ги заобикаля, приближавайки се към Арнолд Храбоуски.

— Невероятно! — смръщва вежди Браун. — Кажете ми, началник Гилбъртсън, хрумна ли ви да поизчакате, преди да споделите новината с лейтенант Блак и мен?

— Стриктно спазих всички процедурни изисквания. — В отговор на следващия въпрос Дейл потвърждава, че е повикал съдебния лекар и подвижната лаборатория, която впрочем тъкмо се задава по магистралата.

Лудият унгарец напразно се мъчи да запази самообладание — прилича на човек, който едва се сдържа да не се изпусне в гащите. Когато Джак поставя ръка на рамото му, онзи се вкаменява като статуя.

— Успокой се, Арнолд — прошепва му Сойер, после повишава тон: — Лейтенант Блак, щом поемате случая, трябва да знаете и още нещо.

Браун и Блак се обръщат към него.

— Човекът, който се е обадил на 911, е използвал уличния автомат пред заведението „Севън-Илевън“ на магистрала №35 във Френч Ландинг. Дейл разпореди апаратът да бъде запечатан, а собственикът е предупреден да не допуска никой да го докосва. Възможно е да откриете отпечатъци, които да ви бъдат от полза.

Блак драска нещо в бележника си, а Браун казва:

— Господа, мисля, че нямате повече работа тук. Гилбъртсън, нека вашите хора да разпръснат хората, които са се събрали на разклона. Когато със съдебния лекар излезем от постройката, не искам да видя жив човек наоколо, в това число вас и ващите служители. При наличие на нова информация ще ви потърсим през седмицата.

Дейл безмълвно се извръща и изпраща Боби Дюлак в другия край на алеята — зяпачите са се разотишли с изключение на неколцина твърдоглавци, които продължават да се подпират на колите си и отказват да си тръгнат. Браун и Блак се ръкуват със съдебния лекар и започват да разискват нещо със специалистите от подвижната лаборатория.

— Виж какво, Арнолд — обръща се Джак към Унгареца, — много ти харесва да бъдеш полицай, нали?

— Кой, аз ли? Обожавам тази професия. — Арнолд не се осмелява да го погледне в очите. — Сигурен съм, че от мен ще излезе добър полицай, обаче шефът ми няма доверие. — Той отривисто пъхва треперещите си ръце в джобовете на панталоните си.

Джак се разкъсва между съжалението, което изпитва към този нещастник, и импулсивното желание да го изпрати с ритници чак до разклона. Добър полицай ли? Та Арнолд не става дори за скаутски инструктор. Заради него Дейл отнесе публично порицание, което сигурно го е накарало да се почувства като вързан на стълба на позора.

— Но нарушаваш заповедите, а, Арнолд?

Онзи потреперва като дърво, поразено от мълния:

— Какво? Нищо не съм направил.

— Казал си на някого. Може би дори на няколко души.

— Не! — Арнолд отривисто клати глава. — Казах само на жена ми, на никого другиго. — Вдига умоляващ поглед към Джак. — Рибаря говори с мен, на мен каза къде е скрил трупа на малката, та си рекох, че Пола заслужава да знае. Честна дума, Хол… лейтенант Сойер, не предполагах, че ще сподели с някого… само исках да кажа на нея.

— Погрешен ход, Арнолд. Ще признаеш пред началника какво си направил, при това веднага. Защото Дейл заслужава да знае истината, за да не се самообвинява. Ти го харесваш, нали.

— Дали харесвам шефа? — От въодушевление за миг гласът му пресеква. — Естествено. Той… той е… велик. Ама… няма ли да ме уволни?

— Не знам, Арнолд. Ако питаш мен, напълно го заслужаваш, но може би ще извадиш късмет.

Тътрейки крака, Лудият унгарец се запътва към Дейл. Джак ги наблюдава как разговарят, после се отправя към мястото край бараката, на което Клюна Сейнт Пиер и Уендъл Грийн са се втренчили един в друг, обгърнати от неловко мълчание. — Здравейте, господин Сейнт Пиер. Здрасти, Уендъл. — Искам да подам оплакване — започва Грийн. — Отразявам най-голямото събитие в живота си, а тоя простак ми съсипа всички снимки. Подобно отношение към пресата е непростимо, ние имаме право да заснемаме каквото си пожелаем.

— Сигурно намекваш, че си имал право да снимаш трупа на дъщеря ми. — Клюна гневно се взира в Джак. — Тоя лайнар е платил на Теди и останалите кретени да се правят на луди, та никой да не го забележи как се промъква вътре. Снимал е момичето.

Уендъл забива пръст в гърдите на Сойер:

— Да говори каквото си ще, няма доказателства. Ще ти издам една малка тайна, приятелю. Снимах и теб тъкмо когато пъхна нещо в багажника на пикапа си. Сгащих те на местопрестъплението, така да се каже. Предупреждавам те да не си пъхаш носа в моите работи, че ще те разнеса навсякъде.

Пред очите на Джак сякаш пада червена мъгла:

— Нима си възнамерявал да продадеш на някой вестник фотографиите на мъртвото момиче?

— Тебе какво те засяга? — Гнусната му усмивка се разтяга по-широко. — И ти не си чист като изворна вода. Можем взаимно да си помогнем, а?

Червената мъгла се сгъстява и премрежва погледа на бившия полицай:

— Да си помогнем, казваш, така ли?

Сейнт Пиер стои встрани, свива и разпуска огромните си юмруци. Джак знае, че Клюна правилно е изтълкувал тона му, но Уендъл е така омагьосан от перспективата да спечели куп долари, че заплахата му прозвучава като най-обикновен въпрос.

— Ще ми позволиш да презаредя апарата и да направя снимките, аз пък ще си трая за теб.

Клюна навежда глава и отново свива юмруци.

— Виж какво, аз съм щедър човек… предлагам да те включа в играта и да ти дам примерно… десет процента от печалбата.

Джак изгаря от желание да му счупи носа, но се задоволява да забие юмрук в корема му. Грийн се хваща за удареното място, превива се и пада на земята. Лицето му пламва, едва си поема въздух. Погледът му изразява потрес и неверие.

— И аз съм щедър човек, Уендъл. Спестих ти няколко хиляди долара за изкуствени зъби и дори не счупих челюстта ти.

— Да не забравяме пластичната хирургия — допълва Клюна и удря юмрук в дланта си. Прилича на човек, на когото току-що са отмъкнали изпод носа любимия десерт.

Лицето на Уендъл е придобило пурпурночервеникав оттенък.

— За твое сведение, Уендъл, аз не укривам улики, каквото и да си въобразяваш, че си видял. Ако не друго, разкривам такива. Обяснявам ти всичко това, макар да не очаквам от теб да проумееш смисъла.

Грийн съумява да си поеме горе-долу един кубичен сантиметър въздух.

— Като се посъвземеш, изчезвай! Ако щеш пълзи, но гледай да не си ми пред очите. Връщай се при колата си и заминавай И по-живо за Бога, иначе нашият общ приятел ще се погрижи да прекараш остатъка от живота си в инвалидна количка.

Уендъл Грийн бавно застава на колене, хриптейки, поема поредната глътка кислород и съумява да се изправи, макар все още да се превива. Вдига ръка, но значението на жеста му е неясно — или предупреждава двамата да не го докосват, или обещава повече да не им създава повече неприятности, а може би и двете. Приведен надве, притиска ръце към корема си и преплитайки крака, изчезва зад бараката.

— Май е редно да ви благодаря — казва Клюна. — С ваша помощ удържах на обещанието, което дадох на жената. Честно казано обаче, с удоволствие бих разбил този тип на съставните му части.

— Не ми благодарете, приятелю. В един момент се изплаших, че няма да ви изпреваря.

— Прав сте, започвах да губя търпение. Двамата се усмихват.

— Клюна Сейнт Пиер — подава ръка мотоциклетистът.

— Джак Сойер. — Поема протегнатата длан, а когато исполинът я стисва, мъжки изтърпява болката.

— Ще позволиш ли на щатските да поемат случая или ще започнеш собствено разследване, Джак?

— А ти как мислиш?

— Ако ти потрябва помощ или подкрепление, само ми свирни. Искам мръсникът да бъде заловен и смятам, че само ти знаеш как да го намериш.

* * *

Докато пътуват обратно към Норуей Вали, Хенри отбелязва: — Между другото, Уендъл успя да фотографира трупа на малката. Когато ти излезе от бараката и тръгна към пикапа, чух характерното изщракване на фотоапарат, но мислех, че е Дейл. Обаче при повторното изщракване, когато тримата с Дейл и Боби бяхте вътре, осъзнах, че всъщност снимат мен! „И таз добра — викам си — това ще да е само господин Уендъл Грийн.“ Извиках му да напусне прикритието си, но в този момент започна суматохата. Веднага щом започна какофонията, чух как господин Грийн се втурна в бараката и засне няколко кадъра. После изтича навън и се опита да се скрие, но твоят приятел мотоциклетистът го залови и унищожи Филма. Клюна е забележителен човек, нали?

— Хенри, възнамеряваше ли да ми кажеш за случилото се?

— Разбира се, но ти беше адски зает, освен това знаех, че Уендъл Грийн няма да си тръгне доброволно. Най-тържествено обещавам никога повече да не прочета и една дума, написана от него.

— Аз също.

— Няма да се откажеш от разследването, нали? Независимо от глупостите, които ти надрънка оня надут детектив от щатската полиция.

— Вече не мога да се откажа. Да ти кажа честно, имам чувството, че сънищата наяве, за които ти споменах вчера, имат връзка с този случай.

— Айви-дайви. Да се върнем обаче на Клюна. Чу ли го, като каза, че с удоволствие щял да разложи Уендъл на съставните му части?

— Май да.

— Обзалагам се, че е забележителен човек. От моя племенник знам, че момчетата от „Гърмящата петорка“ прекарват съботните следобеди и вечери в бар „Санд“. Следващата седмица току-виж запаля старата кола на Роуда и отскоча до Сентралия да изпия две-три бири и да побеседвам с господин Сейнт Пиер. Нещо ми подсказва, че имаме сходни вкусове по отношение на музиката.

— Искаш да отскочиш с колата до Сентралия, така ли? — Джак се взира в приятеля си, който невинно се усмихва, сякаш не съзнава абсурдността на изказването си.

— Незрящите могат да шофират — заявява Хенри. — При това дори по-добре от мнозина зрящи. Най-малкото Рей Чарлс умее.

— Престани, ако обичаш. Защо смяташ, че Рей Чарлс умее да кара кола?

— Хм, уместен въпрос, който заслужава откровен отговор. Една вечер в Сиатъл, преди… о, сигурно има вече четирийсет години, по времето, когато водех джазпредаването на KIRO[3], Рей ме изведе за едно кръгче. Всичко мина гладко като гърба на лейди Годайва[4]. Нямахме никакви проблеми. Е, гледахме да се придържаме към страничните пътища, разбира се, но Рей вдигна най-малко сто и десет, почти съм сигурен.

— Ако предположим, че казваш истината, теб не беше ли те страх?

— Страх ли? Не, разбира се. Аз бях навигатор. Убеден съм, че преспокойно ще стигна до Сентралия, защото движението по вашата провинциална магистрала не може да се сравни с това в Сиатъл. Слепците не шофират само защото зрящите не им разрешават. Въпрос на власт, нали разбираш? Ограничават свободата ни, държат ни встрани от обществото. Сигурен съм, че Клюна Сейнт Пиер ще разбере какво имам предвид.

— Аз пък си мислех, че ще посетя лудницата едва следобед — промърморва Джак.

[1] Непреводима игра на думи: от англ. Fisherman — Рибаря. — Б.пр. ↑

[2] Младежко течение през 60-те години на XX век, характерно с черните кожени дрехи, мотоциклетите и бруталните прояви на мъжественост. — Б.пр. ↑

[3] Най-слушаната радиостанция в Сиатъл. — Б.пр. ↑

[4] Благородна дама, живяла през XI в., която според легендата прекосила Ковънтри гола и яхнала кон, за да убеди съпруга си да намали данъците. — Б.пр. ↑

Глава 14

ДОСТИГАЙКИ БИЛОТО на стръмния хълм между Норуей Вали и Ардън, магистрала №35, която в този отрязък представлява тесен двулентов път с остри, лъкатушни завои, се изправя и като скиписта се спуска към градчето, а билото от едната му страна се разширява и преминава в тревисто плато. Две боядисани в червено дървени маси за пикник, повредени от дъждовете и ветровете, очакват онези, които решат да спрат за няколко минути и да се насладят на вълнуващата гледка… В продължение на двайсет и пет километра от двете страни на шосето се простират неравни полета, тропосани с потоци и селски пътища досущ като американско сватбено одеяло. На хоризонта се издигат неравни, синьозеленикави хълмове. Белите облаци, позлатявани от лъчите на слънцето, се ветреят в необятното небе като току-що изпрани дрехи.

Фред Маршал спира форда на банкета край пътя и казва:

— Искам да ви покажа нещо.

Джак се качи в колата на Фред, който мина да го вземе от дома му, носейки пооръфано черно кожено куфарче, което сега лежи в скута му. До дръжката със златни букви са щамповани инициалите на баща му „Ф. С. С.“ — Филип Стивънсън Сойер. Фред няколко пъти любопитно погледна куфарчето, но не попита спътника си какво е предназначението му, а Джак не прояви готовност да обяснява. Обясненията ще последват, след като говори с Джуди Маршал. Фред слиза от колата, но преди да го последва сред нежната лятна трева, Джак плъзва куфарчето между краката си и го подпира на седалката. Като застават до по-близката маса, Маршал замахва, сякаш обгръщайки пейзажа, и отбелязва:

— По нашия край нямаме много „туристически“ забележителности, както им казват, ала тъкмо тази гледки е забележителна, не намирате ли?

— Имате право. Но според мен всичко тук е красиво. Между другото, имате ли нещо против да си говорим на „ти“?

— Напротив, ще бъда поласкан. И така, Джак, винаги, когато пътуваме до Ардън и времето е хубаво, съпругата ми настоява да спрем и слиза от колата да се поотпусне и да погледа. Разбираш ли, замисля се за важните неща и така сякаш се зарежда, преди отново да се впусне във въртележката на ежедневието. На мен понякога ми е досадно и си казвам: „Какво толкова има за гледане, била си тук поне сто пъти, а аз бързам да се върна на работа“, обаче знам, че жените се трогват от разни работи, дето на нас, мъжете, не ни правят впечатление. Та всеки път, когато на минаване оттук спираме и посядаме за няколко минути, си давам сметка, че Джуди е много по-мъдра от мен и трябва да я слушам.

Джак се усмихва, сяда на пейката и се подготвя да изслуша Докрай изповедта. Откакто са заедно, Фред Маршал е изрекъл едва две-три благодарствени изречения, но по всичко личи, че е избрал това място, за да сподели нещо:

— Тази сутрин бях в болницата и Джуди… хм, беше различна. Начинът, по който изглеждаше, разговорът, който проведохме — признавам, че беше много по-добре от вчера. Вярно, поболяла се е от тревога за Тай, но е някак различна. Мислиш ли, че се дължи на лечението? Дори не зная какво са й предписали.

— Може ли да води нормален разговор?

— От време на време — да. Примерно сутринта ми разказа, че чула във вчерашния вестник за някакво момиченце от Ла Ривиер, което за малко да се класира на трето място в щатското състезание по правопис, но не успяло да напише правилно някаква шантава дума, дето никой не я бил чувал. „Попоплакс“ или нещо от тоя род.

— Опопанакс — поправя го Джак. Гласът му прозвучава така, сякаш в гърлото му е заседнала рибена кост.

— И ти ли си го чел? Колко интересно, една и съща дума да направи впечатление и на двама ви. Е, тази история сякаш й е вдъхнала нови сили. Помолила сестрите да проверят какво означава думата и една от тях преровила няколко речника. Но не могла да я намери.

Джак бе открил думата в оксфордския кратък речник на английския език — буквалното значение беше маловажно.

— Именно това е дефиницията на „опопанакс“ — отвръща — „1. Дума, която не фигурира в речниците. 2. Страховита загадка.“

— Ха! — Фред нервно крачи напред-назад, но при тези думи спира до Джак, който вдига очи и открива, че погледът на спътника му се рее над полята. — Може би означава тъкмо това. — Той не откъсва поглед от пейзажа. Още не е готов, но събира сили. — Честно казано, зарадвах се, че се е развълнувала, па било то и от някаква си нищо и никаква статия в „Хералд“…

Избърсва насълзените си очи и пристъпва към хоризонта. Като се обръща, поглежда Джак право в очите и колебливо добавя:

— Таковата… преди да се запознаеш с Джуди, искам да ти кажа няколко думи за нея. Проблемът е, че не знам какво ще си помислиш. Дори на мен историята ми се струва малко… не знам как да се изразя.

— Опитай.

— Добре. — Фред преплита пръсти и навежда глава. После отново вдига поглед и очите му издават детинска уязвимост. — Аааах… много ми е трудно… но ще се помъча да го обясня. С част от съзнанието си приемам, че Джуди знае нещо. Във всеки случай ми се иска да вярвам, че е така. От една страна, не искам да се заблуждавам, че щом е по-добре, едва ли е престанала да бъде луда. От друга страна, се изкушавам да го повярвам. Господи, как искам да е вярно!

— Значи смяташ, че съпругата ти знае някаква тайна. — Ужасяващото чувство, предизвикано от споменаването на опопанакса, бледнее пред това потвърждение на теориите му.

— Да, знае нещо, което дори самата тя напълно не осъзнава. Спомняш ли си какво се случи? Тя знаеше, че Тай е изчезнал още преди да й кажа. — Бедният Фред опечалено се взира в спътника си, прави крачка назад, удря един в друг юмруците си и се взира в земята. Поредната вътрешна бариера рухва пред необходимостта да сподели дилемата си. — Искам да разбереш, че Джуди е изключителна. Знам, че мнозина казват така за жените си но Джуди е изключителна по изключителен начин. Първо, в известен смисъл е поразително красива, но не е там въпросът. Много е смела, но и това не е най-важното. Тя сякаш има връзка с нещо, което останалите не могат дори да доловят, камо ли да проумеят. Ала нима е възможно? Що за лудост е това? Може би когато човек започне да обезумява, отначало се съпротивлява с всички сили и изпада в истерия, но когато напълно изгуби разсъдъка си и повече не може да се бори, се укротява и се примирява. Трябва да питам лекуващия й лекар, защото този въпрос много ме измъчва.

— За какво говори, откакто е в болницата? Обяснява ли защо се чувства по-спокойна?

Погледът на Фред Маршал сякаш пронизва събеседника му.

— Ами, първо, смята, че Тай е все още жив и че само ти можеш да го откриеш.

— Добре — кимва Джак; не иска да му разкрие нищо повече, докато не говори с Джуди. — А споменавала ли е някой стар познат — например братовчед или възлюбен — който може би е отвлякъл малкия? — Изричайки на глас предположението си, осъзнава, че му се струва много по-неубедително, отколкото когато му хрумна в ултрарационалната съвършено шантава кухня на Хенри Лейдън, а отговорът на Фред Маршал още повече го разколебава.

— Няма такъв, освен ако не се казва Пурпурния крал, Горг или Абала. Знам само едно: Джуди си мисли, че вижда нещо, и макар да е абсурдно, от сърце се надявам то да съществува.

Ненадейно в съзнанието на Джак изниква кристално ясен образ на света, в който намери бейзболната шапка, и го пронизва като копие със стоманен връх.

— Съпругата ти твърди, че Тай се намира там, така ли?

— Ако не се надявах, че може би има право, щях да откача още тук и сега. Освен ако и аз вече не съм превъртял.

— Да поговорим с жена ти.

* * *

Отвън лютеранската болница на Френч Каунти, издигаща се сред парк, обграден със стена и изобилстващ с дъбови дървета, напомня на лудница в Северна Англия, построена през деветнайсети век — неизмазаната тухлена сграда е със заострен покрив с богато украсени островърхи кулички и тумбести кубета, прозорците са тесни като бойници, а фасадата е покрита с мръсотия, датираща от незапомнени времена. Огромната постройка е в готически стил, но без величието, характерно за готиката — повече прилича на безмилостен зандан. Когато застава пред нея, Джак едва ли не очаква да зазвучи пронизителна органова музика като във Филм с участието на Винсънт Прайс[1]. Влизат през тясна дървена врата и се оказват в успокояващо банално фоайе. Рецепцията се обслужва от отегчен униформен чиновник, който упътва посетителите към асансьорите витрината на магазинчето за подаръци е отрупана с плюшени играчки и грижливо аранжирани букети; до масите, заобиколени от родствениците си, седят пациенти по халати, приковани към системи на подвижни стойки; на столовете край стените са се настанили други пациенти, в ъгъла се съвещават двама лекари с бели престилки. Два прашни полилея с богата украса разпръскват от високия таван мека светлина, която сякаш позлатява лилиите, подредени във високи вази до входа на магазинчето.

— Виж ти, отвътре определено изглежда по-добре — отбелязва Джак.

— Да, почти навсякъде — промърморва Фред, а като застават на рецепцията, казва: — Отделение Г.

Служителят умело прикрива любопитството си; подава им два триъгълни пропуска с надпис „ПОСЕТИТЕЛ“ и им прави знак да продължат. Вратите на асансьора се отварят, двамата пристъпват в облицована с дървена ламперия кабина с размерите на килер. Фред Маршал натиска бутона за петия етаж, асансьорът потреперва и запълзява нагоре. Същата мека, златиста светлина изпълва и това миниатюрно пространство. Преди десет години Джак се оказа пленник в поразително сходен асансьор, само че в луксозен парижки хотел, заедно с аспирантка по история на изкуството от Калифорнийския университет на име Илиана Тедеско, и прекара там цели два часа и половина, през които госпожица Тедеско му обясни, че макар да им е било хубаво заедно, това бил краят на връзката им. След кратък размисъл той решава да не обременява спътника си с тази информация.

За разлика от френския си събрат болничният асансьор не е толкова опърничав; покорно спира на петия етаж, с едва забележимо колебание вратите се плъзват встрани и двамата мъже се озовават във фоайе, в което светлината е малко по-приглушена отколкото в приемната и в асансьора. Фред посочва бездънния коридор вляво, който все едно е дело на ученик, упражняващ се да рисува перспектива, и пояснява:

— За съжаление отделението се намира чак в другия край.

Минават през високи двойни врати и продължават направо подминават коридора към отделение Б и две грамадни зали покрай стените на които са разположени кабинки със завеси; достигайки отделението по геронтология, отново завиват наляво и поемат по друг безкраен коридор с безброй табла за съобщения по стените, преминавайки край отделение В; на площадката пред тоалетните рязко завиват надясно, подминават стаи с надписи съответно „Офталмология“, „Лаборатория“ и „Архив“ и най-сетне стигат до коридор, обозначен с надпис „Отделение Г“. Докато се движат по безкрайните коридори, светлината постепенно помръква, помещенията се стесняват, прозорците се смаляват. В коридора на отделение Г дебнат сенки, на пода блести локвичка.

— Намираме се в най-старото крило на сградата — обяснява Фред.

— Сигурно ти се иска да измъкнеш оттук Джуди колкото е възможно по-бързо.

— О, да, разбира се, веднага щом Пат Скарда прецени, че се е възстановила достатъчно, че да бъде изписана. Сигурно ще ти се стори чудно, но на нея тук й харесва, което според мен й се отразява благотворно. Сподели, че се чувствала в пълна безопасност, а сред пациентите, които можели да говорят, имало изключително интересни хора. Чувствала се като на кораб по време на презокеанско пътуване.

Джак се смее хем учудено, хем скептично, а Фред го докосва по рамото и пита:

— Дали е признак за подобряване или за влошаване на състоянието й?

Коридорът извежда в просторно помещение, на вид непокътнато отпреди сто години. Сивкавите стени са опасани с тъмнокафява дървена ламперия, която свършва на метър и двайсет над дървения под в същия цвят. Отдясно, близо до тавана, са разположени два високи, тесни прозореца, напомнящи на рамки на картини, през чиито стъкла се процежда сивкава светлина. Служителят на рецепцията натиска някакъв бутон, който задейства отключващия механизъм на двойна метална врата с надпис „Отделение Г“ и блиндирано прозорче.

— Вие можете да влезете, господин Маршал, но кой е госпо-динът?

— Казва се Джак Сойер и е мой придружител.

— Господинът родственик на пациентката ли е или е медицинско лице?

— Нито едното, нито другото, но жена ми иска да се срещне с него.

— Бихте ли изчакали за момент?

Служителят изчезва зад металната врата и врътва ключа, при което се разнася дрънчене, напомнящо за затвор. След минута се връща с медицинска сестра с едро лице, прорязано от бръчки, грамадни длани и яки бедра, придаващи й вид на мъж в женски дрехи. Представя се с името Джейн Бонд, старша сестра на отделение Г — комбинацията от думи и обстоятелства, която неизбежно навежда на няколко прякора. Отначало сестрата подлага Джак и Фред — впоследствие само Джак — на строг разпит, след което се скрива зад внушителната врата.

— Уорд Бонд[2] — не може да се въздържи Джак.

— Ние й викаме Уордън Бонд[3] — отвръща служителят. — Неумолима, но несправедлива. — Закашля се и зарейва поглед към високите прозорци. — Имаме един санитар, дето я е кръстил Две нули нула.

След няколко минути старшата сестра, наричана „Надзирател Бонд“ или „Агент 00 нула“, със замах отваря металната врата и казва:

— Влезте! Слушайте внимателно какво ви казвам и изпълнявайте!

На пръв поглед помещението напомня на самолетен хангар, разделен на няколко сектора — кът с тапицирани пейки, подредени една до друга; кът с кръгли маси и пластмасови столове и трети — с две дълги маси, отрупани с хартия, кутии с пастели и водни бои. На фона на грамадното помещение тези предмети изглеждат като играчки в куклен дом. Тук-там на циментосивия под, боядисан в безлично сиво, са нахвърляни плътни постелки; помещението се осветява от малки прозорци, препречени с решетки и разположени през равни интервали високо на стената в дъното на помещението, която някога е била боядисана в бяло. Някаква медицинска сестра, седнала зад бюрото в стъклена кабина вляво от вратата, вдига поглед от книгата, която чете. Вдясно след масите, отрупани с материали за рисуване се виждат три заключени метални врати, всяка от които крие свой отделен свят. Приликата с хангар постепенно отстъпва пред друго усещане — за облекчен, но стриктен затворнически режим.

Чуват се приглушени гласове, принадлежащи на двайсет-трийсет мъже и жени, които са насядали тук-там в просторното помещение. Едва неколцина разговарят с действителни събеседници. Останалите се въртят в кръг, стърчат като истукани на едно място, свити на кълбо лежат на постилките, броят на пръсти и пишат в тетрадки, гърчат се, прозяват се, плачат, взират се в една точка и в себе си. Някои носят зелени болнични халати, но повечето са с цивилни дрехи от всякакъв вид и цвят: тениски и шорти, суечъри, анцузи, най-обикновени ризи, пуловери и панталони. Никой не носи колан, обувките на всич — ки са без връзки. Двама мускулести мъже с късо подстригани коси и ослепително бели фланелки, които приличат на търпеливи копои, седят край една от кръглите маси. Джак търси с поглед Джуди Маршал, но не я вижда.

— Помолих да ме слушате внимателно, господин Сойер — озъбва се сестрата.

— Извинете, не очаквах помещението да е толкова грамадно.

— И слава Богу, господин Сойер. Броят на тукашните обитатели непрекъснато нараства. — Очевидно тъмничарката очаква похвала за старанията си, затова той кима. — Така. Сега ще ви запозная с основните правила. Ако ме слушате внимателно, посещението ви ще бъде максимално приятно както за вас, така и за нас. Не оглеждайте пациентите и не се притеснявайте от онова, което казват. По никакъв начин не показвайте, че думите или постъпките им ви се струват необичайни или стряскащи.

Просто се дръжте любезно и те ще ви оставят на мира. Ако ви поискат нещо, постъпете както намерите за добре… в границите на разумното, разбира се. Само ви моля да не им давате пари, остри предмети и храна, която не е била проверена от нашите лекари — някои медикаменти предизвикват остра реакция, когато се съчетаят с определени храни. В даден момент към вас вероятно ще се приближи възрастна жена на име Естел Пакард и ще ви попита дали сте баща й. Отговорете каквото искате, ала имайте предвид, че ако кажете „не“, ще си тръгне разочарована, а положителният ви отговор ще подобри настроението и за през целия ден. Имате ли въпроси, господин Сойер?

— Къде е Джуди Маршал?

— От тази страна, седи с гръб към нас на последната пейка. Виждате ли я, господин Марщал?

— Видях я веднага. Има ли промяна?

— Доколкото ми е известно, не. Лекуващият лекар — доктор Спигълман, ще бъде тук след половин час, той ще ви осведоми за състоянието й. Да ви заведа ли с господина при съпругата ви или предпочитате да отидете сами?

— Благодаря, ще се справим и без придружител. Колко време можем да останем?

— Разполагате с петнайсет минути, максимум с двайсет. Джуди все още се приспособява, поради което напрежението трябва да е сведено до минимум. В момента изглежда доста спокойна, но всъщност е дълбоко разстроена и ако трябва да сме откровени, има халюцинации. Няма да се изненадам, ако отново изпадне в истерия, а не виждам смисъл да удължаваме периода на клинично наблюдение чрез прилагане на нова терапия, нали? Затова, господин Маршал, ви моля да поддържате лек, позитивен и ненатоварващ разговор.

— Значи смятате, че има халюцинации, така ли? Устните на сестра Бонд се разтягат в усмивка на съжаление към горкия човечец:

— Господин Маршал, по всяка вероятност от години съпругата ви халюцинира. О, успявала е да се прикрие, но подобно състояние не се проявява ненадейно — изключено е. В продължение на години въображаемите образи постепенно се изграждат в съзнанието на пациента, същевременно наглед човекът функционира съвършено нормално. В определен момент нещо провокира психозата и тя се проявява с пълна сила. В случая със съпругата ви изчезването на сина ви е предизвикало халюцинациите. Повярвайте, че искрено ви съчувствам. Случилото се с Джуди е ужасно.

— Да, наистина — отвръща Фред Маршал. — Но тя започна да се държи странно още преди това…

— Дължи се на същото, опасявам се. Имала е нужда от утеха, поради което все по-често е търсела убежище в измисления ей свят, където се е чувствала щастлива. Сигурно вече сте научила нещичко за него тази сутрин. Спомена ли ви жена ви за пренасяне в други светове?

— Пренасяне в други светове ли? — стряска се Джак.

Типична шизофренична фантазия. Повече от половината пациенти в това отделение имат подобни измамни видения.

— Искате да кажете, че жена ми е шизофреничка ли?

Медицинската сестра отбягва очите на Фред и обхожда с поглед пациентите в своето владение:

— Аз не съм психиатър, господин Маршал, но от двайсет години се занимавам с нервно болни. Въз основа на опита си мога да ви кажа, че според мен жена ви има класически симптоми на параноидна шизофрения. Искаше ми се да ви обнадеждя, но… — Отново го поглежда. — Разбира се, окончателната диагноза ще постави доктор Спигълман, който ще отговори на всичките ви въпроси, ще ви разясни методите на лечение и така нататък.

Джак има чувството, че усмивката замръзва на устните й още щом се появява.

— Винаги казвам на новите посетители, че за семейството на пациента е много по-тежко, отколкото за самия него. Някои от тези хора нямат абсолютно никакви грижи. Направо да им завиди човек.

— Естествено — съгласява се Джак. — Кой не би им завидял?

— Заповядайте — с едва доловимо раздразнение промърморва тя. — Приятно прекарване.

Неколцина пациенти се извръщат към новодошлите, които бавно крачат по прашния дървен под към най-близката редица пейки; следят ги множество очи. Бледите лица издават любопитство, безразличие, недоумение, подозрение, удоволствие и сляпа ярост. Джак има чувството, че всички обитатели на отделението бавно се приближават към тях.

Между масите си пробива път шишкав мъж на средна възраст по болничен халат, приличащ на човек, който бърза за работа и се страхува да не изпусне автобуса. В ъгъла на най-близката пейка седи слаба възрастна жена с разпуснати бели коси, която се изправя и умоляващо търси погледа на Джак. Вкопчила е пръсти един в друг, ръцете й треперят. Джак си налага да не я поглежда в очите. Като я подминават, непознатата прошепва някак мелодично, сякаш тананика:

— Мойто пате-мате било зад вратата, но аз не знаех и изведнъж го гледам — във — водата.

— Джуди ми каза, че момченцето на тази жена се е удавило във ваната — обяснява Фред.

С периферното си зрение Джак през цялото време следи човека с халата и изтънялата щръкнала коса, който със зяпнала уста тича насреща им. Като застават зад пейката, на която седи Джуди, мъжът вдига палец, сякаш прави знак на автобуса да го изчака, и се втурва напред. Джак не откъсва поглед от него — майната им на инструкциите на сестра Бонд. Няма намерение да позволи на този умопобъркан да се нахвърли върху него, как ли пък не! Вдигнатият пръст на непознатия застива на педя от носа му, а размътеният поглед изпитателно шари по лицето му. Изведнъж онзи отмества очи и стисва зъби. Светкавично се врътва и хуква нанякъде с развян халат и размахан палец в търсене на нова цел.

„Това пък какво беше? — пита се Джак. — Сгрешил е автобуса ли?“

Джуди Маршал не помръдва. Няма начин да не е чула забързаните стъпки и задъханото дишане на човека, който тичешком прекоси помещението и спря пред Джак, но продължава да седи неподвижно с изпънат гръб и вирната брадичка. Изглежда така, сякаш случайно е попаднала тук и всичко, случващо се наоколо, не я засяга. Ако косата й беше измита и подредена в прическа, ако тя носеше горни дрехи и куфар, щеше да изглежда като пътничка, която седи на скамейка в чакалнята на гарата, докато настъпи часът на заминаването.

* * *

Ето защо още преди да е зърнал лицето й, преди да е проговорила и дума, Джак долавя у Джуди Маршал излъчване на човек, който се сбогува, който отново и отново тръгва на път… някакво усещане за движение, загатване за друг свят.

* * *

— Ще й се обадя — прошепва Фред, ловко заобикаля пейката и се подпира на коляно пред жена си. Тя леко свежда глава сякаш в отговор на смесицата от чувства, изписани на красивото лице на мъжа й — мъка, любов и тревога. Тъмнорусата и коса, прошарена със златисти кичури, прилепва плътно към черепа й. Зад ухото й десетина разноцветни кичура се сплитат във възел, подобен на паяжина.

— Как се чувстваш, съкровище? — нежно я пита Фред.

— Прекарвам си сравнително добре — отвръща тя. — Знаеш ли, миличък, може би няма да е зле да поостана тук известно време. Главната сестра е убедена, че съм напълно откачена. Което е много удобно, нали?

— Джак Сойер е тук. Искаш ли да го видиш? Джуди протяга ръка и го потупва по коляното: — Кажи на господин Сойер да заеме мястото ти, а ти седни до мен, Фред. Джак вече се приближава, без да откъсва поглед от тила на Джуди, която отново вирва глава. Коленичил на пода, Фред стиска дланта й с две ръце, сякаш възнамерява да й целуне ръка. Прилича на изгарящ от любов рицар в краката на кралица. Притиска дланта й до лицето си и Джак забелязва бинтовете, с които са превързани връхчетата на пръстите й. Пред погледа му постепенно се разкрива скулата й, после крайчецът на строго застиналите устни; най-сетне вижда целия проФил, напомняш на пукнатина в леда през първия пролетен ден. Това е проФил на царствена особа, досущ като идеализирания образ, изсечен на камеято и монетите — леко извити нагоре устни, изваян нос, меки извивки на челюстта — елементите са съчетани помежду си така, че се получава едно съвършено цяло.

Тази неочаквана красота го смайва, кара го за миг да забави крачка и го изпълва с дълбока, болезнена носталгия, породена от откъслечен спомен за едно друго лице. Грейс Кели? Катрин Деньов? Не, съвсем не — хрумва му, че проФилът на Джуди му напомня на някого, с когото тепърва предстои да се запознае.

Необикновеният миг отминава — Фред Маршал се изправя, Джуди проследява с поглед съпруга си как се настанява на пейката до нея и в три-четвърти проФил лицето й сякаш изгубва царственото си излъчване; Джак отхвърля като пълен абсурд ненадейното си хрумване.

Жената вдига очи едва когато той застава пред нея. Косата й е разрошена и е изгубила блясъка си, изпод болничните дрехи се подава овехтяла синя нощница, поръбена с дантели, която е била безвкусна и натруфена още когато е била съвсем нова. Въпреки тези недостатъци Джуди изцяло го подчинява с погледа си още в мига, в който очите им се срещат.

Пулсиращ електрически ток сякаш преминава през очите му и се разпространява по цялото му тяло; той безпомощно констатира, че Джуди вероятно е най-зашеметяващо красивата жена, която е виждал в живота си. Опасява се да не политне, пометен от силата на необикновеното чувство, както и че — което е още по-лошо — тя ще забележи какво става в душата му и ще го помисли за глупак. А Джак за нищо на света не иска тя да го помисли за глупак. Брук Гриър, Клеър Евинруд, Илиана Тедеско — всяка от тях бе по своему впечатляваща, но в сравнение с тази жена приличаха на момиченца, които са се маскирали по случай Хелоуин. В този миг той забравя едновремешните си възлюбени; Джуди Маршал му помага да проумее, че са били само капризни и суетни жени, обременени от стотици страхове, прикривани под маската на фалшивото самочувствие. Красотата на Джуди не се дължи на умел грим или прическа, а се излъчва от най-съкровените дълбини на душата й — пред погледа се разкрива само видимата частица от далеч по-велика, всепроникваща сияйна същина.

Джак не може да повярва, че приятният, добросърдечен Фред Маршал е извадил такъв фантастичен късмет и наистина е съпруг на тази жена. Дава ли си сметка колко велика, колко изумителна е тя? Ако не беше омъжена, Джак би се венчал за нея на секундата. Струва му се, че се е влюбил в нея още от мига, в който зърна тила й.

Но той няма право да се влюбва в тази жена. Тя е съпруга на Фред Маршал и майка на сина им, тъй че ще трябва да се примири с мисълта да живее без нея.

Джуди изрича няколко думи, които преминават през тялото му като звукова вълна. Джак се навежда, промърморва нещо, а тя се усмихва и грациозно му махва с ръка, приканвайки го да седне пред нея. Той се подчинява, продължавайки да потръпва от шока, предизвикан от първата им среща.

Изражението й подсказва, че е разбрала чувствата му, но няма нищо против. Това не го прави по-незначителен в нейните очи. Той понечва да я попита нещо. Не знае какъв ще е въпросът, но непременно трябва да го зададе. Смисълът няма значение. И най-идиотското питане ще свърши работа — не може само да седи и да съзерцава това удивително лице.

Преди да е изрекъл и дума, една реалност безшумно измества друга и без какъвто и да било преход Джуди Маршал е вече уморена жена на трийсет и няколко години с разрошена коса и сенки под очите, която го наблюдава изпитателно, седнала на пейка в заключеното психиатрично отделение. Би следвало да има усещането, че е дошъл на себе си, но всъщност му се струва, че пред очите му е станал фокус, извършен сякаш от самата Джуди, за да го улесни в провеждането на срещата.

Думите, които се изплъзват от устата му, потвърждават опасенията му, че ще произнесе нещо ужасно банално. Чува се как й казва, че му е приятно да се запознаят.

— И на мен ми е приятно, господин Сойер. Много съм слу — шала за вас, и то все прекрасни неща.

Търси в поведението й някакво потвърждение за величието на току-що отлетелия миг, но среща само сърдечна усмивка, която предвид обстоятелствата може би замества потвърждението.

— Как се чувствате тук? — пита и везните още повече се накланят в негова полза.

— Трудничко ми беше, докато свикна с обкръжението, после осъзнах, че тези хора са се изгубили и не са могли да намерят обратния път. Някои от тях са много интелигентни. Тук проведох разговори далеч по-интересни от онези в групата в църквата или в Асоциацията на родителите и учителите[4]. Може би много по-отдавна е трябвало да дойда в психиатрията! Престоят в отделението ми помогна да разбера някои неща.

— Например?

— Ами, че съществуват най-различни начини човек да се изгуби, освен това да се изгубиш е много по-лесно, отколкото сме готови да признаем. Хората тук не умеят да прикриват чувствата си, а повечето от тях цял живот така и не са се научили да се преборват със страха си.

— И според вас как става това?

— Като го приемеш, ето как! Не трябва да стоиш и да повтаряш: „Изгубих се, не знам как да се върна“ — просто продължаваш напред. Крачиш, докато още повече се объркаш. Всеки би трябвало да го знае — особено вие, Джак Сойер.

— Особ… — Но преди да формулира въпроса, до него изниква възрастна жена с миловидно, но сбръчкано лице, и го докосва по рамото.

— Прощавайте. — Старицата свежда глава като свенливо дете. — Искам да ви питам нещо. Вие ли сте баща ми?

Джак се усмихва:

— Нека първо аз да ви задам един въпрос. Естел Пакард ли се наричате?

Жената радостно кима, очите й блестят.

— В такъв случай — да, аз съм баща ви.

Естел развълнувано притиска с длани устните си, свежда глава в кокетен поклон и бавно тръгва нанякъде, сияеща от щастие. След два-три метра се обръща, леко махва на Джак за довиждане, отново се врътва и се отдалечава.

Като извръща поглед към Джуди Маршал, тя изглежда променена — сякаш едва-едва е повдигнала воала на посредствеността, колкото да открие частица от огромната си душа.

— Вие сте много симпатичен човек, нали, Джак Сойер? Отначало не се досетих, но после го разбрах. Освен това сте добър, Вие сте, разбира се, и чаровен, но чарът и почтеността не винаги вървят ръка за ръка. Да кажа ли още нещо за вашата личност?

Джак се споглежда с Фред, който, щастливо усмихнат, стиска дланта на жена си.

— Кажете ми всичко, което ви се иска.

— Има неща, които въпреки желанието си не мога да споделя, но вие и без друго може би ще ги чуете. Но мога да ви кажа следното: въпреки че сте много красив, не сте суетен. Може би защото не сте глупак. Преди всичко обаче притежавате скъпоценния дар на доброто домашно възпитание. Бих казала, че сте имали прекрасна майка. Не греша, нали?

Джак се засмива, трогнат от неочакваното прозрение:

— Не знаех, че си личи.

— Знаете ли кое ви издава? Отношението ви към другите хора. Почти съм сигурна, че сте от среда, която местните хора познават единствено от Филмите, но не сте се главозамаяли. Приемате ни като хора, не като някакви селяндури, поради което съм сигурна, че мога да ви се доверя. От пръв поглед личи, че майка ви е свършила чудесна работа. И аз съм добра майка или поне се опитвах да бъда, затова зная какво говоря. Виждам за какво става дума.

— Казвате, че сте били добра майка? Защо говорите…

— В минало време ли? Защото става въпрос за минал момент.

Усмивката на Фред се превръща в гримаса на зле прикривана тревога.

— Какво искаш да кажеш с този „минал момент“?

— Господин Сойер може би ще разбере — казва тя и отправя на Джак поглед, който той тълкува като насърчителен.

— Съжалявам, но се опасявам, че не разбирам.

— Искам да кажа, преди да се озова тук и най-сетне да поразмишлявам. Преди случващото се да престане да ме плаши до смърт… преди да осъзная, че мога да надзърна в себе си и да изследвам чувствата, които досега съм изпитвала неведнъж. Преди да ми остане време да попътувам. Смятам, че все още съм добра майка, но вече не съм същата майка.

— Съкровище, моля те — намесва се Фред. — Ти си си същата, просто преживя страхотен срив. Трябва да поговорим за Тайлър.

— Именно за Тайлър говорим. Господин Сойер, знаете ли онова място на шосе №93, тъкмо на върха на големия хълм на два километра южно от Ардън? — Днес бях там. Фред ми го показа.

— Видяхте ли фермите, които са една след друга, сякаш нямат чет? И хълмовете в далечината?

— Да. Фред ми каза, че обожавате гледката, която се разкрива от билото на хълма.

— Винаги настоявам да спрем на това място и да сляза от колата. Да, обожавам тази гледка до най-малката й подробност. Вижда се на километри разстояние и изведнъж — хоп! — погледът стига предел. Но небето продължава, нали? Небето доказва, че отвъд хълмовете има свят, който пътешественикът може да достигне.

— Да, може. — Изведнъж целият настръхва, сякаш мравки го полазват по врата.

— Що се отнася до мен, аз мога да пътувам само мислено, господин Сойер, и си припомних как се прави това само благодарение на факта, че се озовах в лудницата. Но доколкото разбирам, вие можете да стигнете там… отвъд хълмовете.

Устата му пресъхва. Забелязва, че тревогата на Фред Маршал нараства, но не е в състояние да я разсее. Иска да зададе хиляди въпроси, но започва с най-елементарния:

— Откъде ви е известно? Какво искате да кажете? Джуди Маршал издърпва ръка от дланите на мъжа си и я подава на Джак, който също я стисва с двете си длани. Дори ако някога е изглеждала като най-обикновена жена, то в момента е променена до неузнаваемост. Сияе като маяк, като огнена клада на далечен хълм.

— Ами… да кажем, че късно нощем или в моменти на продължително усамотение някой ми шепнеше. Действителното усещане не беше толкова конкретно и ясно, но да приемем, че сякаш някой ми шепнеше през стена — едно момиче като мен, на моите години. По онова време винаги щом заспях, сънувах мястото, където живее това момиче. Наричах го „Там някъде“. Приличаше на този свят, на Кули Кънтри, но всичко в него беше някак по-светло, по-чисто и по-вълшебно. В Там някъде хората пътуваха с карети и живееха в огромни палатки. В Там някъде имаше летящи хора.

— Права сте — отвръща Джак. Изпълнен с болезнена почуда, Фред мести поглед ту към Сойер, ту към жена си. — Звучи наналуднчаво, но е права. — Когато във Френч Ландинг започнаха да се случват нещастия, вече почти бях забравила за Там някъде. Не ми е идвало наум, откакто бях дванайсет-тринайсетгодишна. Но когато злото започна да наближава — към мен, Фред и Тай, искам да кажа — сънищата ми започнаха да стават все по-неприятни, а животът ми се струваше все по-нереален. Несъзнателно пишех разни думи, говорех странни неща и буквално започнах да се разпадам Не разбирах, че Там някъде се опитва да ми каже нещо. Момичето отново бе започнало да ми шепне иззад стената, само вече не беше момиче, а възрастна жена, изплашена до смърт.

— Защо мислите, че аз мога да ви помогна?

— Заради чувството, което ми вдъхна вашата снимка във вестника — поместили я бяха навремето, когато арестувахте онзи Киндърлинг. Като я видях, веднага си казах: „Този човек знае за Там някъде.“ Не си зададох въпроса „Откъде знае“ или „Как познах по снимката“ — просто разбрах, че знаете. Когато Тай изчезна, а аз обезумях и после се събудих на това място, си казах, че ако е възможно да се надзърне в главите на някои от тукашните обитатели, отделение Г ще се окаже далеч не толкова различно от Там някъде, което ме подсети за вашата снимка. Тогава започнах да вниквам в същността на пътуването. Цяла сутрин мислено се разхождам из другия свят. Разглеждам го, докосвам се до него. Вдъхвам невероятния въздух. Знаете ли, господин Сойер, че там има зайци, големи колкото кенгура? Чак те напушва смях, като ги видиш.

Джак се ухилва до уши и свежда глава да й целуне ръка, също като съпруга й одеве.

Тя нежно издърпва дланта си.

— Когато Фред ми разказа, че се е запознал с вас и съдействате на полицията, веднага разбрах, че не случайно сте тук.

Джак е поразен от тази жена. В най-ужасния миг от живота си, когато изгубва сина си и разсъдъкът й започва да се замъглява, тя извършва монументален подвиг на паметта, мобилизира всичките си сили и всъщност извършва чудо. Намира в себе си сили да пътува. От заключеното отделение съумява почти да се откъсне от този свят и да се пренесе в друг, който познава единствено от детските си сънища. Успява да предприеме тази тайнствена стъпка само благодарение на невероятната си смелост, за която говореше мъжът й.

— Някога сте направили нещо, нали? — продължава Джуди. Били сте в другия свят, в Там някъде, и сте направили нещо… нещо забележително. Не ми е нужно потвърждение, защото го виждам у вас — ясно е като бял ден. Но искам да го потвърдите, затова кажете „да“.

— Да.

— Какво си направил? — намесва се Фред. — Защо й играеш по свирката?

— Не бързай. После ще ти покажа нещо — успокоява го Джак и отново се обръща към изключителната жена пред себе си.

Джуди Маршал сякаш гори, изпълнена с проникновение, с огромна смелост, с вяра, и макар да е недостъпна за него, в този миг изглежда единствената жена на този или на друг свят, която би могъл да обича до края на дните си.

— Вие сте като мен — продължава тя. — Забравили сте за онзи свят. После сте станали полицай, по-точно детектив. Всъщност сте станали един от най-добрите детективи на света. Знаете ли защо сте избрали този път?

— Подозирам, че работата ми е допадала.

— Какво по-конкретно ви допадаше?

— Да помагам на обществото, да защитавам невинните, да се боря с лошите. Беше интересна работа.

— И сте смятали, че никога няма да престане да ви бъде интересна. Защото винаги изникват нови загадки за разрешаване и нови въпроси, които очакват своя отговор.

Уцелила бе в десятката — за чието съществуване до този момент той въобще не подозираше.

— Точно така.

— Били сте велик детектив, макар да не сте го знаели, защото е имало нещо — нещо жизненоважно — което е трябвало да откриете.

„Аз съм стражар“ — припомня си Джак онова тихо гласче в нощта, което му шепне иззад ужасно, ужасно дебела стена.

— Търсили сте нещо заради вас самия, нали?

— Да. — Думите й го пронизват право в сърцето, просълзява се. Винаги съм издирвал липсващото звено. Целият ми живот беше посветен на търсенето на тайнственото обяснение.

В паметта му като на Филмова лента изпъква бяла стая и леглото, на което една красива погубена кралица очаква смъртта, а сред придворните дами има едно момиченце с две-три години по-малко от дванайсетгодишния хлапак, който той беше тогава.

— И вие ли го наричате „Там някъде“?

— Не, моето название е „Териториите“. — Изричайки думата гласно, Джак изпитва усещането, че сякаш отваря капака на сандък със съкровище, което най-сетне може да раздели с някого.

— Хубаво име. Фред няма да разбере онова, което ще кажа, но по време на продължителната си разходка тази сутрин почувствах, че синът ми е в Там някъде — или в Територите, както вие наричате онзи свят. Скрит е на много затънтено място. Грози го огромна опасност, но все още е жив и невредим. Заключен е в килия. Спи на пода. Но е жив. Невредим. Мислите ли, че това е възможно, господин Сойер?

— Чакай малко — намесва се Фред. — Зная какво ти е минало през главата. И на мен ми се иска да повярвам, че Тай е жив, но в момента говорим за реалния свят.

— Мисля, че има много реални светове — уточнява Джак. — Да, вярвам, че Тайлър е някъде в Териториите.

— Можете ли да го спасите, господин Сойер? Можете ли да го върнете?

— Както сама казахте, госпожо Маршал, не случайно съм тук.

— Сойер, надявам се, че онова, което ще ми покажеш, ще бъде по-смислено от безумните ви брътвежи. И без друго посещението приключи. Надзирателката идва.

* * *

Докато изкарва колата от паркинга на болницата, Фред Маршал отново хвърля поглед към куфарчето на коленете на Джак, но нищо не казва. Проговаря едва когато излизат на шосе № 93:

— Радвам се, че се съгласи да ме придружиш.

— Благодаря. И аз се радвам.

— Да ти кажа право, имам чувството, че това не е лъжица за моята уста, но бих искал да споделиш впечатленията си от посещението. Мина доста добре, не мислиш ли?

— О, беше повече от добре. Жена ти е… просто не зная как да я опиша. Не разполагам с необходимия речник да изразя колко изключителна ми се стори тя.

Фред кима и го поглежда крадешком:

— Наистина ли мислиш, че не си е изгубила разсъдъка?

— Ако тя е луда, и аз съм луд колкото нея.

Двулентовото асфалтирано шосе пред тях стръмно се изкачва по хълма, а на върха сякаш се разтваря в необятната синева на небе без измерения.

Фред отново разтревожено поглежда спътника си:

— Значи твърдиш, че си виждал онова… онова място, което тя нарича „Там някъде“?

— Да, виждал съм го. Колкото и да е трудно за вярване.

— Без майтап. Честен кръст. Закълни се в паметта на майка ти.

— Заклевам се.

— Бил си там, така ли? Ама не насън, а в действителност, а?

— Случи се през лятото, когато бях на дванайсет години.

— Мога ли и аз да отида?

— Вероятно не. — Разбира се, лъже, тъй като винаги може да го вземе със себе си, но му се иска да отреже тази възможност веднъж завинаги. Спокойно може да заведе Джуди Маршал, но с Фред е различно. Тя безсъмнено заслужава едно пътуване дотам, но Фред още не може дори да повярва в съществуването на това място. Джуди би се чувствала там като у дома си, но съпругът й ще бъде като тежко бреме, което Джак ще трябва да влачи, както едно време влачеше Ричард Слоут.

— Така си и мислех. Ако не възразяваш, пак ще спрем, като стигнем горе.

— И аз бих искал да спрем.

След като се озовават на върха, Фред насочва колата напреки на тясното шосе и паркира на банкета. Вместо да слезе обаче, посочва куфарчето на Джак:

— Онова, което ще ми покажеш, вътре ли се намира?

— Да. Мислех да ти го покажа по-рано, но реших да изчакам, докато чуя какво ще ми каже Джуди. Радвам се, че постъпих така. След като вече чух поне част от обяснението как съм го намерил, ще ти е по-лесно да разбереш.

Джак отключва закопчалките, повдига капака и изважда от куфарчето бейзболната шапка с надпис „Бруърс“, която намери тази сутрин. Подава я на Фред:

— Погледни.

— Боже Господи! — на един дъх стреснато изрича онзи. — Това да не е… да не е… — Поглежда отвътре и като вижда името на сина си, изпъшква. Погледът му мигновено отскача към Джак. — На Тайлър е. Мили Боже, на Тайлър е! О, Господи! — Притиска шапката към гърдите си и два пъти поема дълбоко дъх, без Да откъсва поглед от Джак. — Къде я намери? Кога я намери?

— Намерих я на пътя тази сутрин. В онова място, което жена ти нарича „Там някъде“.

Фред Маршал надава протяжен стон, отваря вратата и изскача от колата. Когато Джак най-сетне го настига, Маршал вече се намира в най-отдалечения край на площадката, притиска шапката до гърдите си и се взира в синьо-зелените хълмове отвъд полето, разпростряно в подножието на хълма като американско сватбено одеяло. Извръща се рязко и се втренчва.

— Смяташ ли, че е жив? — Да, убеден съм.

— В онзи свят, така ли? — Фред посочва хълмовете. Просълзява се и устните му се отпускат. — „В онзи свят отвъд хълмовете“, както казва Джуди.

— В онзи свят.

— Тогава иди да го намериш! — кресва Маршал. Лицето му е обляно в сълзи, отривисто маха с бейзболната шапка към хоризонта. — Върви да го доведеш, мътните те взели! Аз не мога, затова ти трябва да го направиш. — Пристъпва напред и посяга да го удари, но рязко отдръпва ръка и избухва в сълзи.

Когато раменете му престават да се тресат и накъсаното му дишане се нормализира, Джак казва:

— Ще направя всичко, което е по силите ми.

— Зная. — Фред се отдръпва, избърсва сълзите си. — Съжалявам, че така ти се развиках. Зная, че ще ни помогнеш.

Двамата се обръщат и тръгват към колата. Далеч на запад бреговете на реката са почти скрити от разпокъсано бледосиво петно.

— Какво е това? Дъжд ли? — пита Джак.

— Не, мъгла — отвръща Фред. — Идва от Мисисипи.

[1] Винсънт Прайс (1911–1993), американски актьор, известен с ролите си във Филми на ужасите и най-вече в адаптации на произведения н Едгар Алан По. — Б.пр. ↑

[2] Уорд Бонд (1903–1960), американски актьор, известен с ролите си е каубойски Филми и участието в сериала „Керван дилижанси“, популярен в Америка в края на 50-те и началото на 60-те години. — Б.пр. ↑

[3] Непреводима игра на думи: магйеп — надзирател в затвор. — Б.пр. ↑

[4] Национална асоциация на родителите и учителите — най-голямата доброволна организация с идеална цел за защита на правата на децата в САЩ, чиято мисия е да възпитава в толерантност и уважение и към расовите и културните различия. — Б.пр. ↑

ТРЕТА ЧАСТ
Черният Плутонов бряг

Глава 15

ПРИВЕЧЕР температурата спада с десет градуса поради нахлуването на студен атмосферен фронт в нашето кътче от Кули Кънтри. Гръмотевична буря не се развихря, но небето придобива виолетов оттенък, пада мъгла. Тя се надига от реката и плъзва нагоре по стръмната Чейс Стрийт — скрива най-напред канавките, после тротоарите, накрая размива очертанията на самите сгради. Не успява да ги забули в непрогледна пелена, както понякога се случва напролет или зиме, но в известен смисъл е по-неприятна — открадва багрите и деформира всичко, до което се докосне. Сред мъглата познатото изглежда чуждо и далечно. Пък и тази миризма — някак старинна, напомняща на чайки; миризма, дразнеща обонянието и въздействаща на онази част от задния мозък, която ни кара да вярваме в съществуването на чудовища в миговете, когато погледът не стига далеч, а сърцето е тревожно.

На Съмнър Стрийт Деби Андерсън още изпълнява ролята на телефонистка. Арнолд Храбоуски, наричан „Лудият унгарец“, когото временно са отстранили от длъжност, а полицейската значка му е отнета, чувства, че трябва да зададе на жена си някои неудобни въпроси (но убеждението, че знае предварително отговорите, го подтиска още повече). Деби намръщено гледа през прозореца и отпива от кафето си. — Не ми харесва тази мъгла — промърморва на Боби Дюлак, който неохотно съчинява рапорта си и не обелва нито дума. — Напомня ми Филмите на Хамър[1], дето ги даваха по телевизията, когато бях в прогимназията.

— Какви са тия Филми? — вдига глава колегата й. — Филми на ужасите — уточнява тя и се взира в сгъстяващата се мъгла. — В много от тях се разказваше за Дракула. И за Джак Изкормвача. — Въобще не желая да слушам за Джак Изкормвача, ясно ли ти е, Дебстър! — отсича Боби и отново се заема с писането. На паркинга на „Севън-Илевън“ господин Раджан Пател стои пред уличния автомат (все още запечатан с жълта полицейска лента — кога ще бъде пак окей да се използва, господин Пател не би могъл да казва). Гледа към центъра на градчето, който се губи в мъглата, сякаш потопен в огромна купа крем. Чейс Стрийт се спуска стръмно надолу в самата купа. Сградите в най-ниската й точка се виждат само от втория етаж нагоре.

— Ако е някъде там — мърмори си под нос господин Пател, — тази вечер направи какво иска.

Скръства ръце на гърдите си и потръпва.

Дейл Гилбъртсън като по чудо си е у дома. Смята да вечеря със съпругата и сина си, пък да става каквото ще. Тъкмо излиза от „бърлогата“ си (цели двайсет минути разговаря със сержант Джеф Блак от Уисконсинската щатска дирекция на полицията, като с огромно усилие на волята се сдържа да не се разкрещи) и вижда жена си да стои до прозореца и да гледа навън. Заела е почти същата поза като Деби Андерсън, навъсена е като нея, само дето вместо кафе в чашата й има вино.

— Мъглата идва от реката — мрачно отбелязва Сара. — Ама че късмет. Ако онзи е някъде там…

Дейл й се заканва с пръст:

— Не го казвай! Не си го и помисляй!

Ала много добре знае, че и двамата са безсилни да пропъдят натрапчивата мисъл. В този час улиците на Френч Ландинг — обгърнатите с мъгла улици на Френч Ландинг — са съвършено безлюдни: магазините са празни, никой не се шляе по тротоарите, в градинките няма жива душа. Камо ли деца. Кой родител ще си пусне детето навън в това време? Дори на Нейлхаус Роу, където съвестното изпълнение на родителския дълг е по-скоро изключение, отколкото правило, сега никой не би пуснал детето си навън.

— Млъквам, млъквам. Това поне мога.

— Какво ще вечеряме?

— Какво ще кажеш за пай с пилешко?

Всеки друг път изборът на топло ястие през юли би му се сторил крайно неуместен, но в това неприятно мъгливо време предложението е примамливо. Застава зад жена си, притиска я за миг в прегръдките си и отвръща:

— Страхотно! Но гледай да го приготвиш по-скоро. Тя се обръща и разочаровано пита:

— На работа ли ще се връщаш?

— Не би трябвало, особено откакто Браун и Блак взеха нещата в свои ръце…

— Нещастници. Никога не са ми харесвали.

Дейл се усмихва. Знае, че Сара никога не е одобрявала професията му, поради което тази пламенна декларация на лоялност му се струва още по-трогателна, а в момента дори жизненоважна. Днес бе най-мъчителният ден в кариерата му в правозащитните органи, който завърши с временното освобождаване от длъжност на Арнолд Храбоуски. Дейл много добре знае, че Арни се надява скоро да се върне на работа. Горчивата истина е, че надеждите му може би ще се оправдаят. Както е тръгнало, полицията като нищо ще опре до такива като Лудия унгарец, който е блестящ пример за некадърност.

— Принципно не би трябвало, но…

— Имаш предчувствие.

— Точно така.

— Хубаво или лошо? — С течение на годините започна да се възхищава от интуицията на съпруга си, доказателство за която бе горещото му желание Джак Сойер да се засели достатъчно близо, че вместо да избира единайсет цифри, да се свръзва с него, натискайки само седем бутона на телефона. Тази вечер е щастлива, че прочутият детектив от Ел Ей се намира — простете каламбура — на едно градско обаждане разстояние.

— И двете — отвръща Дейл и без повече обяснения продължава, лишавайки я от възможността да задава въпроси: — Къде е Дейв?

— В кухнята — пак рисува с пастелите. Шестгодишният Дейвид Гилбъртсън е влюбен в пастелите „Крейола“ и от започването на лятната ваканция вече привършва втора кутия. Дейл и Сара хранят големи надежди, които споделят единствено нощем, когато са в леглото, че от синчето им ще излезе истински художник. „Следващият Норман Рокуел“ — както се изрази веднъж гордата майка. Дейл — който бе помогнал на Джак да закачи в новата си къща онези странни и прекрасни картини — лелее още по-смели надежди. Всъщност толкова смели, че не смее да ги сподели дори на тъмно в брачното ложе.

Без да остави чашата с вино, тръгва към кухнята:

— Какво рисуваш, Дейв? Какво…

Вкаменява се на прага. Пастелите са захвърлени на масата, Рисунката, която би трябвало да изобразява летяща чиния или може би кръгла масичка, е недовършена. Задната врата е отворена.

Взирайки се в бялата пелена, която скрива люлката и катерушката, Дейл чувства как панически ужас впива пръсти в гърлото му и започва да го души. В съзнанието му възкръсва спо-менът за Ърма Френо, за отвратителната миризма на мърша, Усещането, че собственото му семейство живее в магическа окръжност, в която е в безопасност — „Това може да се случи на всеки друг, но със сигурност не и на нас“ — се изпарява Измества го непоколебимата увереност, че Дейвид го няма Рибаря го е подмамил навън сред мъглата и го е отвлякъл. Дейл съвсем ясно си представя ухилената му гримаса. И ръката скрита в ръкавица — жълта ръкавица — която притиска устата на малкия, но не скрива детските очи, изцъклени от ужас.

Подмамил го е в мъглата отвъд пределите на познатия свят.

Дейвид!

Прекрачва прага с усещането, че краката му са безчувствени, сякаш нямат кости и нервни окончания. Разсеяно оставя чашата на масата и столчето попада върху един пастел, но Дейл не забелязва как чашата се преобръща и залива недовършената рисунка с гъста червена течност, злокобно напомняща на венозна кръв. Излиза в задния двор с намерението да извика, но едва успява немощно да промълви:

— Дейвид? … Дейв?

В продължение на миг, който сякаш трае цяла вечност, не се случва нищо. После долавя приглушеното топуркане на детски крачета. Сред сивкавата мъгла, гъста като супа, постепенно изникват сини джинси и спортна фланелка на червени и черни райета. След миг съзира и милото ухилено личице на сина си и рошавия му рус перчем.

— Тате! Тате! Полюлях се в мъглата! Супер е — все едно си в облак!

Дейл го грабва в прегръдките си. Изпитва непреодолимо желание да го зашлеви, да му причини болка, задето го е изплашил до смърт. След миг обаче злостното желание го напуска. Вместо да удари малкия, го целува:

— Зная. Сигурно е било много хубаво, но сега е време да се прибираш.

— Защо, тате?

— Защото понякога малчуганите се губят в мъглата — отвръща Дейл и хвърля поглед към побелелия двор. Различава само призрачните очертания на масата на верандата — но не би я разпознал, ако не я бе виждал хиляди пъти. Отново целува сина си и повтаря: — Понякога малчуганите се губят в мъглата.

* * *

Да видим какво правят други наши стари и нови приятели. Джак и Фред Маршал се завърнаха от Ардън (на път покрай „Гъртис Кичън“ никой не предложи да се отбият), в момента всеки се намира в своя самотен дом. Докато пътуваха към Френч Ландинг, Фред нито за миг не изпускаше шапката; продължава да я стиска и сега, когато вечеря полуфабрикати, затоплени в микровълновата фурна, и гледа „Новините в действие“ — ежедневна емисия, която започва точно в пет часа. Естествено почти цялата е посветена на Ърма Френо. Фред посяга към дистанционното тъкмо в мига, в който подскачащите кадри на прекия репортаж от закусвалнята на Ед се сменят със запис от Холидей Трейлър Парк. Камерата се спира на една очукана каравана. Няколко смели, но обречени цветни стръка се борят за оцеляване в напуканата земя край входната площадка, която представлява три дъски, подпрени напряко върху две циментови блокчета.

— Тук, в покрайнините на Френч Ландинг, скърби в усамотение майката на Ърма Френо — започва репортерът. — Можем само да гадаем как ли се чувства днес самотната майка.

По-симпатичен е от У ендъл Грийн, но също като нашия стар приятел зле прикрива въодушевлението си, в което има нещо извратено.

Фред изключва телевизора и ръмжи:

— Толкова ли не можете да оставите горката жена на мира? — Поглежда кълцания бифтек в чинията си, но вече няма апетит.

Бавно поставя на главата си шапката на Тай. Стяга го и за миг той се поколебава дали да не отпусне малко ластика отзад. Идеята го ужасява. Ами ако животът на сина му се крепи на тази лентичка и с подобно действие го убие? Подобно хрумване е поразително абсурдно и едновременно с това неоспоримо.

Ако продължава в същия дух, скоро ще откачи като жена си… или като Сойер. Да се доверява на Сойер е налудничаво колкото да смята, че ще убие сина си, като разшири шапката му… но Фред приема и двете твърдения. Хваща вилицата и продължава да се храни, без да сваля шапката, килната на главата му като шапчицата на Спанки в ранните Филми от поредицата „Нашата банда“.[2]

Клюна Сейнт Пиер седи по гащета на дивана, на скута му лежи отворена книга (стихосбирка с творбите на Уилям Блейк[3]), но той не чете. Мецана спи в съседната стая, а Клюна се мъчи да надвие желанието си да отскочи до бар „Санд“ да потърси дрога, макар че от пет години не е докосвал и грам. След смъртта на Ейми всеки Божи ден се бори с изкушението и напоследък устоява само като си напомня, че ако е на „дяволски прах“[4], не ще намери Рибаря, за да му отмъсти.

Хенри Лейдън е в студиото си; сложил е грамадни слушалки „Акай“ и слуша „Помня април“ в съвършеното изпълнение на Уорън Ваче, Джон Бънч и Фил Фланиган. Надушва мъглата дори през стените — вони като в закусвалнята на Ед. С други думи — на мъчителна смърт. Пита се как ли е минало посещението на Джак в психиатричното отделение на лютеранската болница. И мисли за съпругата си, която напоследък му се струва по-близка от всякога (не си дава сметка, че чувството се е подсилило след танцовата забава в „Макстънс“) и по-неспокойна.

Да, всевъзможни наши приятели са налице, но един от тях се губи от полезрението ни. Чарлс Бърнсайд не е в общия салон на „Макстънс“ (на екрана на допотопния цветен телевизор, монтиран на стената, върви стар епизод от сериала „Семейни връзки“), няма го и в трапезарията, където привечер се сервират леки закуски, а и стаята му е празна — чаршафите са сменени (но понамирисва на стари екскременти). Ами в тоалетната? И там го няма. Одеве Торвалд Торвалдсън се отби по малка нужда и да си измие ръцете, ала в момента помещението е пусто. Но има нещо необичайно: в една от кабините е захвърлен пухкав пантоф на жълти и черни райета, напомнящ на мъртва земна пчела. Намира се във втората кабина отляво, разбира се. Любимата на Бърни.

Дали да потърсим стария палавник? Може би трябва. Може би незнанието къде се намира този разбойник поражда у нас тревога. В такъв случай да навлезем в мъглата безшумни като сън и да тръгнем към подножието на стръмната Чейс Стрийт. Ето го и хотел „Нелсън“ — партерът се губи в мъглата, а ивицата с цвят на охра, която опасва фасадата и бележи нивото на придошлата река при едно отдавнашно наводнение, почти не личи в сумрака. От едната страна на хотела се намира заведението „Уисконсинската обувка“, но вече е затворено. От другата страна е таверната на Лъки, пред която в този миг една кривокрака старица (казва се Бърта ван Дюзън, ако ви интересува), подпряла длани на едрите си колене, се е привела над канавката и бълва пиво „Кингсланд“. Звуците, които издава, напомнят стърженето на скоростен лост, включван от неопитен шофьор. На входа на хотела търпеливо клечи старо псе, което ще изчака Бърта да се върне в заведението и ще се промъкне към канавката да изяде полусмлените парченца месо, плуващи в пивото. От таверната звучи морният носов глас на покойния Дик Кърлис Едноокия — идол на шофьорите на камиони, които си падат по кънтри музиката, който пес за местността Хейнсвил Удс, осеяна с гробове на всеки километър.

Подминаваме кучето, което апатично изръмжава след нас, и се вмъкваме във фоайето на хотела, озовавайки се сред проядени от молци глави на препарирани животни — вълк, мечка, лос и ужасно овехтял, проскубан бизон с едно стъклено око — се взират в празните канапета, празните столове, асансьора, който не работи горедолу от 1994 година, и празната рецепция. Морти Файн — служителят, който дежури нощем, се намира в канцеларията — вирнал е крака на една празна картотека, чете списание „Пийпъл“ и си чопли носа.) Във фоайето вечно мирише на речна тиня — тежкият дъх се е пропил буквално във всичко но тази вечер е по-натрапчив от обикновено. Навежда ни на мисли за несполучливи хрумвания, опропастени инвестиции, фалшифицирани чекове, влошено здраве, дължими суми за издръжка на бившата съпруга, лъжливи обещания, рак на кожата, погубени амбиции, забравени куфарчета с мостри на евтини джунджурии, погинали надежди и неизбежен дюстабан. Човек не идва на подобно място, освен ако не го познава от предишно посещение, пък и няма друг избор. Мъже, изоставили семействата си преди двайсет години, в този момент се изтягат на тесни легла с дюшеци, вонящи на урина, кашлят и пушат цигари. Старият западнал бар (където старият западнал Хувър Далримпъл навремето даваше аудиенции и провеждаше помирителни събрания почти всяка петъчна и съботна вечер) от началото на месец юни е затворен по единодушно решение на градския съвет, когато Дейл Гилбъртсън скандализира местния политически елит с видеоматериал (професионално заснет от сержант Том Лънд, проявил се като опитен оператор) за три пътуващи стриптизьорки, подвизаващи се под названието „Анално университетско трио“, които изнасяха на миниатюрната сцена синхронно изпълнение на номера с краставицата; все пак хората, обитаващи за постоянно хотел „Нелсън“, могат да си пият бирата съвсем наблизо, в таверната на Лъки. Сметката за престоя в хотела се плаща веднъж седмично на рецепцията. Можеш да ползваш котлон в стаята, но само след изрично разрешение на управата и предварителна проверка на кабела. Можеш дори да умреш в хотелската си стая и в предсмъртния си час да слушаш скърцането на леглото на горния етаж, където друг безпомощен стар неудачник лъска бастуна.

Нека се изкачим по стълбите, покрай противопожарния кран с брезентов маркуч, намотай зад стъклото. На втория етаж завиваме вдясно (покрай телефонния автомат, върху който е залепено пожълтяло листче хартия с надпис „НЕ РАБОТИ“) и продължаваме нагоре. На третия етаж противната миризма на мъглата, идваща’откъм реката, се смесва с аромата на пилешка супа, подгряваща се на нечий котлон (чийто кабел е надлежно проверен от Морти файн и Джордж Смит, отговорник на дневната смяна).

Уханието се разнася от стая № 307. Ако се промъкнем през ключалката (в „Нелсън“ никога не е имало, няма и да има магнитни карти), ще се озовем в компанията на Андрю Рейлсбак — седемдесетгодишен кльощав добряк с плешивеещо теме. Навремето продаваше прахосмукачки „Електролукс“ и електроуреди „Силвания“, но това беше отдавна. Вече е на години, в златната си възраст, така да се каже.

Идеален кандидат за „Макстънс“, ще си кажем ние, но Анди Рейлсбак е добре запознат с това заведение, както и с множество подобни пансиони. Не е за него, благодаря. Не че не е общителен, просто не желае да му нареждат кога да ляга, кога да става и кога да си пийва глътка уиски „Ърли Таймс“. Има приятели в „Макстънс“ и често ги посещава, дори се с случвало да попада в обсега на лъщящия, празен и хищен поглед на нашия приятел Веселяка. Неведнъж при подобни срещи си е казвал, че господин Макстън има вид на човек, който с удоволствие ще стопи на сапун своите питомци, стига да извлече печалба.

Не, Анди Рейлсбак си е добре и тук, на третия етаж в хотел „Нелсън“. Разполага с котлон, уиски (макар и долнопробно) и четири колоди карти, за да си реди двойни пасианси, когато Оле затвори очички се запилее нанякъде и го забрави.

Тази вечер е приготвил супа от цели три кубчета „Липтън“ и смята да покани Ървинг Троунбъри да похапнат и да си по-бъбрят. После може да отскочат до Лъки да ударят по една бира. Наглежда супата, уверява се, че ври, както си му е редът, подушва ароматната пара и кима одобрително. Ще почерпи госта и със солени бисквити — идеално допълнение към супата. Излиза от стаята с намерението да се качи на горния етаж и да потропа на вратата на Ърв, но виждайки гледката пред себе си, се вцепенява на прага.

Възрастен мъж по размъкнат син халат с подозрителна пъргавина се отдалечава по коридора. Изпод халата стърчат боси крака — бели като корема на шаран и осеяни със синкави възлести варикозни вени. На левия е надянат мъхнат пантоф на жълти и черни райета. Дясното му стъпало е босо. Анди вижда само гърба му, но човекът май не прилича на никого от неговите познайници.

При това, крачейки по коридора на третия етаж, проверява валчестите дръжки на вратите. Като тъмничар… или като крадец. Шибан крадец.

Н-да. Изглежда възстаричък — като че ли дори по-възрастен от самия Анди — при това е по пижама, но кой знае защо Рейлсбак е уверен, че странната птица е тук с намерението да свие нещо. Не го разубеждава дори босият крак, който е доказателство, че този тип надали идва от улицата.

Отваря уста да извика — например: „Трябва ли ви нещо?“ или „Търсите ли някого?“ — но се разколебава. Присъствието на непознатия поражда странно чувство. Вероятно е предизвикано от прокрадващите се забързани стъпки и проверката на вратите, но това не е всичко. Съвсем не. Непознатият вдъхва непонятно усещане за мрак и опасност. Халатът има джобове — виждат се съвсем ясно — значи е възможно в някой да е скрито оръжие. Крадците не винаги са въоръжени, но…

Старецът изчезва зад ъгъла на коридора. Анди стои на прага и размишлява. Ако имаше телефон в стаята, можеше да предупреди Морти файн, но уви, подобен лукс е непознат за хотел „Нелсън“. Следователно какво му остава?

След кратък мислен спор със самия себе си на пръсти се промъква по коридора и надниква в задъненото странично крило. Там има още три стаи — 312, чака 314 — последната е чак в дъното на коридора и сега е единствената обитаема. Наемателят пристигна напролет, но Анди не разполага с почти никакви сведения за него, знае само името му — Джордж Потър. Разпита и Ърв, и Хувър Далримпъл, но Хувър не знаеше абсолютно нищо за новодошлия, Ърв също не беше кой знае колко по-осведомен.

— Но как така, трябва да разучиш… — протестираше Анди — разговорът се състоя в края на май или началото на юни, горе-долу по времето, когато затвориха барчето „Еленската глава“ на партера. — Виждал съм ви да пиете бира при Лъки.

Ърв цинично повдигна рунтавата си вежда:

— Виждал си ни да пием бира, значи. Хей, какво си взел да ме разпитваш? Да не си ми жена?

— Не, бе, просто се интересувам. Като седнеш да пиеш бира с някого, разменяте по някоя дума…

— Обикновено е така. Но не и с този тип. Седнах, поръчах една кана пиво, обаче почти през цялото време имах съмнителното удоволствие да слушам собствените си приказки. „Какво мислите за играта на «Бруърс» през този сезон?“ — почвам аз „Калпава работа“ — отвръща той, — също като миналия. Слушам по ра-аадиото коментара на мача на „Къбс“[5]…

— Така ли вика? „Рааадио“?

— Е, аз лично не го произнасям по този начин, нали? Да си ме чувал да казвам „рааадио“? Не, казвам си „радио“ като всеки нормален човек. Ще ме изслушаш ли или ще Дърдориш врели-некипели?

— Май няма много за разправяне.

— Много си прав. Та ми вика значи: „Хващам нощните репортажи за «Къбс» по радиото и това ми стига. Като малък баща ми все ме водеше на «Ригли».“ Така разбрах, че е от Чикаго, но иначе — нъцки.

Като вижда шибания крадец в коридора на третия етаж, първата мисъл на Анди е дали пък това не е Потър, господин Джордж Саможивец Потър, но онзи е висок, сигурно има метър и деветдесет, пък и прошарената му коса е доста гъста. А господин Един пантоф е по-нисък и трътлест, досущ като крастава жаба. „При това отровна — допълва мислено Анди, сетне продължава да разсъждава наум: — Вътре е Шибаният крадец е в стаята на Потър, сигурно тършува из чекмеджетата и търси скътани мангизи. Петдесет-шейсет долара, пъхнати в някой чорап, както правех аз наврелтпо. Или се кани да му отмъкне радиото. Скапаното му рааадио.“

Добре, де, ама в крайна сметка това какво му влиза в работата? Срещнеш Потър в коридора, най-учтиво го поздравяваш с „добро утро“ или „добър ден“, на което той отвръща с неучтиво пръхтене. С други думи — нъцки. Видиш го при Лъки — пие сам, сяда оттатък джубокса. Е, ако се настаниш до него, сигурно би приел да си разделите кана пиво — опитът от краткия тет-а-тет с Ърв го доказва — но какъв е смисълът, ако човек не размени някоя и друга приказка? Пък и защо той, Андрю Рейлсбак, ще рискува да си навлече яростта на някаква си отровна крастава жаба по халат заради някакъв дърт мърморко, който не те удостоява дори с „да“, „не“ или „може би“?

Ами…

Защото колкото и високопарно да звучи, тук е неговият дом — ето защо. Защщото не може, като сгащиш някакъв ненормален дъртофелник с един пантоф да се мъчи да гепи малко мангизи или някое „рааадио“, да обърнеш гръб и да се изнижеш. Защото най-вероятно гадното чувство, което му вдъхна с прокрадващите се стъпки („Кофти тръпка“ — както биха се изразили внуците му), чисто и просто е плод на шубето. Защото… Изведнъж го осенява хрумване, което, макар да не е напълно достоверно, доста се доближава до истината. Ами ако този тип наистина е комшия от пансиона „Макстънс“? Старческият дом не е толкова далеч, имало е случаи, когато на някой дядко (или бабка) му се разхлопа дъската и се залута извън очертанията на „резервата“. Обикновено загубилият се бива забелязан и доставен обратно, преди да е успял да се отдалечи толкова много — трудно ще подминеш незабелязано човек по халат и с един пантоф — но привечер падна мъгла и улиците са безлюдни.

„Ама и ти си един! — упреква се Анди. — Уплаши се до смърт от някакъв тип, който е поне десет години по-стар от тебе и с фъстъчено масло вместо мозък. Минал е покрай празната рецепция и се е залутал по коридорите — няма шанс Файн да е на мястото си — заврял се е в задната стая и прелиства я някое списание, я книжка с голи жени — и сега горкият човечец търси ли, търси стаята си в «Макстънс», проверява една по една вратите във всеки Божи коридор и хабер си няма къде се намира. Потър сигурно си пие бирата в близката кръчма (това поне се оказва вярно) и е оставил стаята си отключена (което със сигурност не е вярно).“

Макар че още изпитва страх, Анди завива по страничния коридор и колебливо се насочва към отворената врата. Пулсът му се ускорява, защото продължава да го гложди съмнението, дали все пак старецът не е опасен. Спомня си колко неприятно му стана само като го гледаше в гръб…

Все пак, Бог да му е на помощ, пристъпва към стаята. — Господине? — провиква се през отворената врата. — Господине, май сте сбъркал стаята. Това е стаята на господин По-тър. Не можете ли…

Млъква. Няма смисъл да говори, защото вътре няма никого. Как е възможно?

Отдръпва се и проверява бравите на 312 и 313. И двете са здраво заключени, както и очакваше. След като се уверява лично, влиза във владенията на Джордж Потър и подробно ги инспектира, макар да знае поговорката, че любопитството не води до нищо добро. Стаята на Потър е малко по-голяма от неговата, но иначе двете си приличат — представлява кутийка с висок таван (навремето са строили сградите така, че човек спо-койно да може да се движи изправен — това поне трябва да им се признае). Пружината е провиснала, но покривката на тясното легло е старателно опъната. На нощното шкафче е поставен флакон с таблетки (лекарството се оказва антидепресант золофт) и рамкирана снимка на жена. Ако питат Анди, дамата е истинско плашило, но Потър сигурно я гледа с други очи. Си гурно е така, щом е поставил снимката й на нощното шкафче, та да става и да ляга с нейния образ.

— Потър? Има ли някой тук? Е-хо?

Изведнъж е обзет от ужасяващото чувство, че някой стои зад гърба му; мълниеносно се извръща, устните му са разтегнати в страховита гримаса, която разкрива изкуствените му зъби и донякъде е плод на паниката. Вдига ръце да предпази лицето си от удара, който неминуемо ще последва… но зад гърба му няма никого. Дали онзи не се е спотаил в централния коридор? Не. Анди го видя как се прокрадна в страничното крило. Няма начин да се е озовал пак зад него, освен ако не е пропълзял по тавана като муха…

Вдига поглед да провери, макар да е наясно, че подобно предположение е пълен абсурд и че в момента робува на чисти измишльотини, но наоколо няма жива душа. Само че няма какво да види. Най-обикновен таван, пожълтял от времето и дима на цигарите и пурите.

Радиото — о, ужасно съжалявам и моля за извинение, ра-аадиото — си стои на перваза. Впрочем апаратът е страхотен — марка „Боус“, и то от онзи модел, за който Пол Харви[6] не пропуска да спомене в обедното си предаване.

През мръсното стъкло на прозореца се вижда металната аварийна стълба.

„А-хаа!“ — казва си Анди и се втурва към прозореца. Но като вижда, че е затворен отвътре, победоносната му усмивка помръква. За всеки случай наднича навън и вижда само няколко метални стъпала, които се губят в мъглата. Няма и помен от син халат и голо теме, осеяно с жълтеникави петънца. Естествено. Проклетият крадец не е избягал през прозореца, освен ако не владее магически трик за затваряне на дръжката отвътре, след като е стъпил на аварийната стълба. Анди се обръща, замисля се, после коленичи и наднича под леглото. Натъква се на очукан тенекиен пепелник, в който са поставени неразпечатан пакет „Пал Мал“ и рекламна пластмасова запалка на светло пиво „Кингсланд“. Нищо друго, само валма прах. Тъкмо опира длан върху покривката на леглото, готвейки се да се изправи, когато погледът му попада върху вратата а на дрешника, която е открехната. — А, ето къде си бил! — прошепва толкова тихо, че не чува гласа си. Изправя се и застава пред отворения дрешник. Мъглата може и да не идва като котенце, което безшумно пристъпва на лапките си, както твърди Карл Сандбърг, но Анди Рейлсбак със сигурност се движи из стаята на Джордж Потър именно по този начин. Сърцето му отново се разхлопва, при това толкова силно, че изпъкналата вена на челото му започва да пулсира. Човекът, когото забеляза одеве, е в дрешника. Така твърди логиката. Интуицията буквално го крещи. И ако подозрителният тип действително е заблуден пансионер от „Макстънс“, който се е залутал в мъглата и се е озовал в „Нелсън“, защо не отвръща на виковете на Анди? Защо се крие? Защото, макар да е стар, изобщо не е заблуден, ето защо. Заблуден е колкото и самия Анди. Човекът с единия пантоф е шибан крадец и сега се крие в дрешника. Може би стиска нож, който е криел в джоба на износения син халат. Или се е въоръжил с огъната телена закачалка. А може би просто се спотайва в тъмното с широко разтворени очи и сгърчени пръсти като хищни нокти. На Анди вече му е все едно. Вярно, лесно се плаши — все пак е пенсиониран продавач на електроуреди, не Супермен — но когато изплашеният човек бъде подложен на твърде голямо напрежение, страхът му прераства в гняв, както високото налягане превръща въглищата в диаманти. Анди вече е по-скоро разгневен, отколкото изплашен. Сграбчва хладната валчеста дръжка и се обляга на вратата. Поема дъх веднъж… втори път… събира кураж, подготвя се… „настройва се психически“ по думите на внуците… пак поема дъх… ей-тъй, три пъти за късмет, и…

Надава тих, стреснат възглас — нещо средно между ръмжене и вой, със замах отваря вратата на дрешника и на всички страни се разхвърчават закачалки. Привежда се и вдига юмруци като древен спаринг партньор от незапомнени гимнастически времена.

— Я ми излез тука, шибан…

Но шибаният крадец го няма в дрешника. На полицата се мъдрят четири сгънати ризи, едно сако, две вратовръзки и три панталона висят на закачалките като мъртва кожа, захвърлена от някоя змия. На пода има очукан стар куфар, който изглежда така, сякаш е бил подритван по всички автогари на цяла Сверена Америка. Друго няма. По дяволите…

А, има още нещо, което е пъхнато под ризите. Даже няколко неща. Пет-шест неща. Първоначално Анди Рейлсбак или не проумява какво вижда, или не иска да проумее. Истината най-сетне достига до съзнанието му, врязва се в мислите и паметта му като отпечатък от копито и той се опитва да изпищи. Не може. Прави втори опит, но от дробовете му не излиза нищо — има чувството, че са се спаружили като сушени сливи. Иска да се обърне, но не може да направи дори това. Сигурен е, че Джордж Потър ще се прибере всеки момент, а завари ли го тук, неминуемо ще го убие. Видял е нещо, за което Джордж Потър няма да го остави да разказва. Но не може да се обърне. Не може да изпищи. Не може да откъсне поглед от тайната, скрита в дрешника Не може да помръдне.

* * *

Тази вечер заради мъглата във Френч Ландинг се мръкна по никое време — часът е едва шест и трийсет. Размазаните жълти светлини на пансиона за възрастни граждани напомнят на хартиени фенери, украсяващи палубата на увеселителен платноход, който поради безветрие е заседнал сред океанската шир. В „Маргаритка“, където живеят очарователната Алис Уедърс и неочарователният Чарлс Бърнсайд, персоналът се е сменил — Буч Йъркса и Пит Уекслър вече са си у дома. Сега на рецепцията дежури широкоплещеста перхидролова блондинка на име Вира Хъчшсън. Разтворила е пред себе си книга със заглавие „Кратки и лесни кръстословици чудесни“. Тъкмо умува над шест хоризон тално: „Гарфийлд е…“. Думата се състои от осем букви, започва с „к“ и завършва на „р“. Да му се не видят и „лесните“ кръстословици! Тя мрази да си напъва мозъка.

Изскърцва някаква врата. Вира вдига глава и вижда Чарлз Бърнсайд да излиза от тоалетната; както обикновено носи синия си развлечен халат и пантофи на жълти и черни райета, подобни на гигантски мъхнати земни пчели. Тя отбелязва с молива докъде е стигнала, затваря книгата и се провиква:

— Чарли?

Чарли продължава да се тътри по коридора; долната му челюст е увиснала, от устата му се проточват лиги. От ехидната му усмивка Вира я побиват тръпки. Може и да е изгубил власт над повечето лостчета в черепната си кутия, но онези, които все още може да командва, със сигурност са гаднярски. Тя знае, че Чарли Бърнсайд понякога не се преструва и наистина не чува (или не разбира) какво му се говори, но е твърдо убедена, че в определени моменти се прави, че не разбира. Подозира, че конкретният случай е именно такъв.

— Чарли, за какъв дявол си нахлузил пантофите на Елмър? Знаеш, че са му подарък от правнучка му.

Старецът, когото ние наричаме Бърни, а Вира — Чарли, продължава невъзмутимо да се тътри по коридора, който в крайна сметка ще го отведе до стая № M18. Ако не се залута по пътя, разбира се.

— Чарли, спри.

Той спира. Като изключен робот стърчи пред входа на „Маргаритка“. Ченето му виси. Източената лига се прекъсва и образува влажно петънце на линолеума, точно до единия абсурден, но иначе смешен пантоф.

Вира се изправя, приближава се до стареца и коленичи на пода. Ако знаеше онова, което знаем ние, едва ли ще рискува да доближи беззащитното си бяло вратле до старческите пръсти, които, макар и изкривени от артрита, не са изгубили силата си. Но тя, разбира се, не подозира нищо. Хваща левия пантоф и подканва стареца: — Вдигни. Чарлс Бърнсайд повдига десния си крак.

— О, я не се прави на луд. Другия, приятелю.

Бърни едва-едва повдига лявото си стъпало, колкото да му изуят пантофа.

— Дай сега десния.

Той незабелязано изважда пениса си от широкия панталон на пижамата и се преструва, че препикава наведената глава на сестрата. Гадната му усмивка се разтяга до ушите. Същевременно повдига десния си крак, за да му събуят и другия пантоф. Когато дежурната най-сетне вдига глава, сбръчканото старо хоботче е прибрано на мястото си. Той се изкушаваше да я „поръси със светена вода“, но прецени, че за днес е направил достатъчно пакости. Остава да изпълни една последна задачка, след което спокойно може да се пренесе в страната на сънищата. Вече е старо чудовище и трябва повече да си почива.

— Готово — въздъхва Вира. — Ще ми кажеш ли защо единият пантоф е по-мръсен от другия? — Не получава отговор. Въобще и не очаква. — Добре, хубавецо. Върви си в стаята и или пък в общия салон. Тази вечер има пуканки и желе, ако не се лъжа. Дават „Звукът на музиката“. Аз ще имам грижата да върна пантофите на собственика им, а това, дето ги беше взел, ще си остане между нас. Но повтори ли се, ще те обадя на шефа. Capisce?

Бърни стърчи насред коридора и безучастно се взира в една точка… но лукавата усмивка не слиза от сбръчканото му лице. Очите му проблесват. Capisce той, всичко capisce.

— Хайде, върви! — отпраща го Вира. — Само гледай да не изпуснеш на пода.

И сега не очаква отговор, но Бърни я изненадва. Гласът му е тих, но съвършено отчетлив:

— Я дръж малко по-възпитан език, тлъста краво такава, че да не ти го изтръгна от гърлото!

Сестрата се свива, сякаш й е зашлевил плесница. Бърни продължава да стои неподвижно с увиснали ръце и злорадо се подхилква.

— Изчезвай! — отсича тя. — В противен случай наистина ще те обадя.

Много важно, като го докладва. Чарли е една от дойните крави на Макстън и Вира го знае.

Старецът отново се помъква по коридора (Пит Уекслър е измислил название за тази походка — вика й „танцовата стъпка на дъртия пръдльо“), краката му вече са боси. По едно време се обръща. Втренчва в сестрата мътните си очи, подобни на мъждукащи лампи, и изтърсва:

— Думата, над която умуваш, е „карнивор“. Гарфийлд е карнивор. Разбра ли? Тъпа крава.

След което продължава да се тътри по коридора. Вира се вцепенява като ударена от гръм и зяпва от изумление, при което челюстта й провисва. Съвсем беше забравила за кръстословицата.

* * *

Като се прибира в стаята си, Бърни се просва на леглото и опипва гърба си. От кръста надолу всичко го боли, та се къса. По-късно ще позвъни на оная тлъста дърта крава да му донесе ибупрофен. Но за момента разсъдъкът му трябва да остане ясен. Предстои му да скрои още един номер.

— Падна ли ми, Потър — мърмори. — Добрият… стар… Потси. Всъщност въобще не проверяваше валчестите дръжки на вратите (не че Анди Рейлсбак някога ще узнае истината). Търсеше оня тъпак, дето в началото на седемдесетте му измъкна изпод носа изгодна сделка за построяване на общински жилища в чикагския квартал Саут Сайд, родното място на бейзболния отбор „Уайт Сокс“. За осъществяване на проекта щяха да бъдат отпуснати щедри федерални средства, както и няколко чувала с пари от щатската управа на Илинойс. Освен възможността легално да се краде, при строежа на жилищата щяха да изникнат още куп изгодни далавери, но проклетият мръсник Джордж Потър се откъсна с едни гърди напред, последва размяна на парични знаци под пословичната маса и Чарлс Бърнсайд (тогава може да е бил още Карл Биърстоун — в момента му е трудно да си спомни) остана на сухо. Дълги години след това продължаваше да следи крадеца. (Не той лично — както сигурно сме се досетили, зад гърба му стояха влиятелни хора.) Старият Потси — както го наричаха приятелите му по времето, когато все още имаше такива — фалира в Ла Ривиер през деветдесетте години и изгуби по-голямата част от парите, които бе скътал за черни дни. Но на Бърни това не му е достатъчно. Потси трябва да изтърпи още наказания, а съвпадението — как пък се случи този тъпанар да фалира тъкмо в това тъпо градче — е твърде щастливо, за да се изпусне току-така. Главният мотив на Бърни си остава безмозъчното желание безпричинно да причинява злини, но уреждането на някои стари сметки може да послужи на тази кауза.

Ето защо се разходи до „Нелсън“, придвижвайки се по начин, който Джак разбира, а Джуди Маршал долавя интуитивно, и затърси стаята на Потси. А когато почувства присъствито на Анди Рейлсбак зад гърба си, естествено се зарадва. Рейлсбак ще му спести поредното анонимно телефонно обаждане — вече му писна да върши цялата работа на ченгетата. Сега, когато е в леглото си, щастлив и предоволен (като изключим артрита, разбира се), престава да се занимава с Джордж Потър и се заема да Призовава.

Вдига поглед в мрака и очите му зловещо проблесват:

— Горг. Горг т’иилии. Динит а Абала. Саман Танси. Саман а монта а Ърма. Динит а Абала, Горг. Динит а Рам Абала.

Което в превод означава: „Горг. Горг, ела тук. Служи на Аба-ла. Открий Танси. Открий майката на Ърма. Служи на Абала, Горг.

Служи на Пурпурния крал.“

Клепачите на Бърни неусетно се притварят. Заспива с усмивка. Под сбръчканите клепачи очите му продължават да светят като лампи, закрити от плътни абажури.

* * *

Морти Файн — служителят, който тази нощ е дежурен в хотел „Нелсън“, е задрямал над списанието; Анди Рейлсбак се втурва в стаичката зад рецепцията и така го стряска, че Морти едва не се прекатурва от стола. Списанието тупва на пода.

— Господи, Анди, за малко да ми се пръсне сърцето! — кресва Файн. — Не си ли чувал, че е редно човек да почука или поне ля се покашля?

Рейлсбак въобще не реагира, а Морти едва сега забелязва че старчето е пребледняло като платно. Май на него ще му се пръсне сърцето. Няма да е първият подобен случай в хотел „Нелсън“

— Трябва да извикаш полиция. Отвратителни са! Исусе Христе, Морти, това са най-отвратителните снимки, които съм виждал… о, Господи, мислех, че ще се върне, че всеки момент ще се върне… но отначало направо се бях сковал, и… и…

— Я по-бавно — разтревожено го прекъсва служителят. — Какви ги говориш?

Анди поема дълбоко дъх и прави видимо усилие да се вземе в ръце:

— Виждал ли си Потър? Оня от 314?

— Тц, той по това време обикновено е при Лъки, пийва бира и хапва хамбургер. Макар че въобще не мога да си обясня как е възможно някой да се храни в това гнусно заведение. — И понеже споменаването на едно царство на птомаина явно поражда асоциация с друго, допълва: — Абе, ти чу ли какво са намерили ченгетата в „Кренвиршите на Ед“? Тревър Гордън се отби и ми каза…

— Няма значение. — Рейлсбак се отпуска на стола от срещуположната страна на бюрото и се взира в Морти с влажен, ужасен поглед. — Повикай ченгетата! Веднага! Кажи им, че Рибаря е мъж на име Джордж Потър и живее на третия етаж в хотел „Нелсън“. — Лицето на Анди се изкривява в грозна гримаса, после отново се отпуска. — В страничното крило, в съседство с моя милост.

— Потър?! Нещо сънуваш, Анди. Човекът е пенсионер като теб, навремето се е занимавал със строителство. Толкова е кротък, че и на мравката път прави.

— Не знам за мравките, но да не ти казвам какво е сторил на някои дечица, отгоре на всичко ги е фотографирал. Снимките са в дрешника му. По-големи гадости не си виждал.

После прави нещо, което слисва Морти и го убеждава, че Рейлсбак не си прави майтап, нито пък се е заблудил — избухва в плач.

* * *

Танси Френо, или другояче казано, скърбящата майка на Ърма Френо, всъщност още не скърби. Знае, че би трябвало, но скръбта временно се отлага. В момента има чувството, че се рее в облак топла, ярко оцветена вълна. Започна с петте грама лоразепам, който преди четири-пет часа й даде лекарката (Норма Уайтстоун, съдружничката на Пат Скарда). Но караваната, в която живеят Ърма и Танси, откакто през деветдесет и осма Къби Френо драсна за Грийн Бей, е на един хвърлей място от бар, „Санд“, а Танси върти неангажираща „търговия“ с Лестър Мун — единия от барманите. Преди време по неизвестни причини онези от „Гърмящата петорка“ му лепнаха прякора Вонящото сирене, но Танси неизменно го нарича Лестър, което той оценява високо почти колкото случайното пиянско натискане в нейната спалня или в склада зад бара, където има матрак (и инфрачервена лампа). Та Лестър прескочи към пет следобед, за да й донесе бутилка кафеен ликьор и четиристотин милиграма бързодействащ оксиконтин, грижливо стрит и готов за смъркане. Тя смръкна пет-шест пъти и вече е на фаза. Разглежда стари снимки на Ърма и просто… нали разбирате… е на фаза.

„Беше такова хубаво момиченце“ — размишлява, без да знае, че в същото време недалеч оттук един потресен хотелски служител вижда същото хубаво момиченце на кошмарна полароидна снимка, която ще помни до гроб. Самата Танси никога няма да види въпросната фотография, което показва, че може би все пак има Господ.

Обръща на следващата страница (на корицата на албумчето пише „ЗЛАТНИ СПОМЕНИ“) ц ето я заедно с Ърма на пикника, организиран за служителите на „Мисисипи Илектрикс“ още по времето, когато малката беше на четири годинки, а до банкрута на електрическата компания оставаше цяла година и животът вървеше относително добре. На снимката Ърма се плиска във водата с разни хлапетии, а усмихнатото й личице е изцапано с шоколадов сладолед.

Без да откъсва поглед от фотографията, Танси посяга към чашата с ликьора и отпива малка глътка. Изведнъж незнайно откъде (или може би от онова място, на което се спотайват всички злокобни и несвързани мисли, преди да изплуват в съзнанието ни) й идва наум онова глупаво стихотворение от Едгар Алан По, което трябваше да зубрят наизуст в девети клас. Не се е сещала за него от години и няма причини да си го припомня тъкмо сега, но първият куплет възкръсва в паметта й. Взирайки се в образа на Ърма, тя започва монотонно да рецитира, без паузи, със съвършено равен глас, от който госпожа Норманди би надала отчаян вик и би заскубала гъстата си коса. Но нас декламацията на Танси не ни отчайва, а ни кара да изтръпваме, все едно слушаме рецитацията на мъртвец.

— В късна нощ преди години сам над книгите старинни безотраден вниквах жаден в знания незнайни тук скръбен търсех без сполука мир във тайната наука но оборен в сънна скука чух внезапно бавен звук…

В този миг на евтината талашитена врата на караваната тихо се почуква. Танси вдига глава и разсеяно се оглежда, сбърчила устни, обагрени от кафеения ликьор, сетне завалено подвиква:

— Лесссър? Ти ли си?

Сигурно е той. Надали са ония от телевизията, или поне се надява да не са те. Не пожела да говори с тях и ги експедира на бърза ръка. Някакво гласче й нашепва, че те ще започнат да я омайват и утешават само за да я изкарат кръгла глупачка в техния репортаж, досущ като гостите на шоуто на Джери Спрингър[7], които винаги изглеждат страшно загубени.

Никой не отговаря… но ето пак: Чук. Чук-чук.

— Някой гост навярно чука — промърморва Танси и става. Движи се като насън. — Някой гост навярно чука казах вслушан в тихий звук някой гост и никой друг!

Чук. Чук-чук.

Не прилича на потропване с кокалчетата на ръката. Звучи като подраскване с нокът.

Или с човка.

Прекосява стаята, замаяна от наркотиците и брендито; босите й стъпала тихо шумолят по мокета, който навремето беше пухкав, но вече е доста протъркан — тя, бившата майка. Отваря вратата в мъгливата лятна вечер, но отначало не вижда нищо, тъй като погледът й е насочен твърде високо. На изтривалката прошумолява нещо.

Някакво същество, някакво черно същество любпитно я наблюдава. Гарван, мили Боже, това е гарванът на По, който й е дошъл на гости. — Господи, бълнувам! — промърморва Танси и прокарва пръсти през оредялата си коса. — Господи — повтаря гарванът на изтривалката. После изцвърчава весело като синигер: — Горг!

Ако я попитат, Танси ще отговори, че е твърде друсана, за да изпита страх, но явно не е точно така, тъй като стреснато възкликва и отскача назад.

Гарванът чевръсто прескача прага и започва да крачи по поотъркания пурпурен мокет, продължавайки да я наблюдава с блестящите си очички. Перата му лъщят от полепналите по тях капчици кондензирана влага. Подминава Танси, спира, отърсва се и се накокошинва. После се извръща към жената, сякаш пита: „Добре ли го правя, миличка?“

— Върви си — казва тя. — Нямам никаква представа какво си и дали въобще си тук, но…

— Горг! — настоява гарванът, после разперва криле и литва в отсрещния край на дневната — напомня на овъглено парченце, отронено от гръбнака на нощта. Танси изпищява, свива се и машинално закрива лице с дланите си, но Горг не се доближава. Поради липсата на бюст на богинята Атина Палада птицата каца на масата до бутилката с кафеено бренди.

Танси размишлява: „Объркал се е в мъглата, това е то. Може дори да е има бяс или оная болест по лимоните, как и беше името? Трябва да ида до кухнята да взема метлата. И да го прогоня, преди да се е надрискал…“

Но кухнята е твърде далеч. Струва й се, че кухнята се намира на стотици километри оттук, някъде към Колорадо Спрингс. Пък и на масата вероятно няма никакъв гарван. Сигурно халюцинира под влияние на проклетото стихотворение… и защото изгуби дъщеря си.

Болката едва сега прониква в замъгленото й съзнание — жестока и парлива като нажежено желязо — и тя потръпва. Спомня си детските ръчички, които понякога обвиваваха шията й. Виковете, които я будеха нощем. Уханието на току-що изкъпаното телце.

— Казваше се Ърма — кресва на привидението, безстрашно кацнало до бутилката. — Ърма, не Ленора, мамка му, що за идиотско име е Ленора? Я да чуя как казваш Ърма!

— Ърма — послушно грачи посетителят, а Танси онемява от изненада. Ами очите му? Пфу! Лъскавите мъниста сякаш я притеглят като очите на Стария моряк от другото стихотворение, което имаха за домашно, но тя така и не го научи — Ърма-Ърма-Ърма-Ърма…

— Престани! — В крайна сметка не желае да го чува. Сгреши. Името на дъщеря й, произнасяно от този пришълец, звучи непоносимо, отвратително. Понечва да затули с длани ушите си, но не може. Ръцете й сякаш са пълни с олово. Заедно с печката и хладилника (потрошена бракма) са се пренесли в Колорадо Спрингс. Няма сили за друго, освен безпомощно да се взира в лъсналите черни очички.

Птицата се перчи и с клюн почиства абаносовочерните си копринени пера. Неприятното им шумолене извиква в съзнанието на Танси следния стих: „О! — извиках, в страх обземан, — Птица или дух на демон, ти предсказваш!“

Увереност изпълва сърцето й като ледена вода.

— Какво знаеш? Защо си дошъл?

— Знаеш! — грачи гарванът Горг и отривисто поклаща глава. — Ела!

Дали не й намигна? Господи мили Боже, дали не й намигна?

— Кой я уби? — шепне Танси Френо. — Кой уби хубавото ми момиченце?

Гарванът я приковава с поглед, все едно е буболечка, забодена с карфица. Танси бавно прекосява помещението и застава до масата, пристъпвайки като насън (макар на някакво ниво да съзнава, че това се случва в действителност). Птицата втренчено я наблюдава, очите-мъниста я привличат като магнит. „Черният Плутонов бряг — казва си тя. — Шибаният Плутонов бряг.“

— Кой отне живота й? Кажи ми какво знаеш!

Гарванът продължава да се взира в нея. Клюнът му се отваря и затваря, нещо влажно и червено ту се показва, ту се скрива от погледа на бедната жена.

— Танси! — грачи. — Ела!

Краката й се подкосяват и тя се свлича на мокета, прехапвайки език до кръв. Алени капки пръсват върху тениската и с логото на Уисконсинския университет. Лицето й е на сантиметри от гарвана, който повдига и спуска криле; едното се плъзва по стъклената бутилка, движението е странно чувствено. От птицата лъха миризма на прах, на мъртви мухи и старинни делви с подправки. Очите й блескат като черни амбразури, надзъртащи в друг свят. В преизподня. Или може би в Шеол.

— Кой? — шепне Танси.

Горг протяга шия, при което копринените му пера прошумоляват, черната му човка буквално се завира в ухото й. Зашепва й нещо, след малко Танси Френо започва да кима. По погледа й личи, че разумът я е напуснал. Кога ли ще се завърне? Мисля, че всички знаем отговора.

Можете ли да кажете „Nevermore“?

[1] „Хамър Филм Продъкшънс“ (1935–1970), британска Филмова компания, чието име се свързва с навлизането на жанра на ужасите в киното през 500-те години ла XX век с римейк на старите Филми за Дракула и Франкенщайн. — Б.пр. ↑

[2] Нашумяла американска кинопоредица (1922–1944) за приключенияята на банда хлапета, известна още като „Малките калпазани“. — Б.пр. ↑

[3] Уилям Блейк (1757–1827), британски поет и художник, автор на картини, изобразяващи мистични видения. — Б.пр. ↑

[4] Жаргонно название на фенциклидин — синтетичен наркотик, който поражда усещане за сила, неуязвимост и притъпява сетивата. — Б.пр. ↑

[5] Чикагски бейзболен отбор. — Б.пр. ↑

[6] Пол Харви (р. 1918) — най-популярният радиоводещ в Америка, чието предаване „Новини и коментар на Пол Харви“ се излъчва три пъти дневно по най-големите станции. — Б.пр. ↑

[7] Шоуто на Джери Спрингър — едно от най-популярните токшоута Америка. — Б.пр. ↑

Глава 16

18:45. ФРЕНЧ ЛАНДИНГ е обгърнат от непрогледна мъгла, уморен, тревожен, но притихнал. Ала тишината и спокойствието са измамни. Започне ли веднъж упадъкът, никога не престава за дълго.

Веселяка се е задържал до късно в кабинета си в „Макстънс“ — като се има предвид лежерната (и наистина доста страстна) свирка, която му направи Ребека Вилас, решението му да поработи повечко не е толкова изненадващо.

В общия салон старците гледат като омагьосани Джули Андрюс в „Звукът на музиката“. Алис Уедърс дори плаче от радост — това е любимият й Филм. „Аз пея под дъжда“ е втори в нейната класация, но всички знаят, че златният медал получава само класиралият се на първо място. Няма го само Бърни… но никой от присъстващите не страда от отсъствието му. Бърни спи дълбоко. Духът, от който е обладан — спокойно можем да го наречем демон — е във Френч Ландинг със специална мисия и през последните няколко седмици скъса Бърни от работа (не че той се оплаква — напротив много охотно му сътрудничи).

Джак Сойер тъкмо паркира доджа пред дома на Хенри на Норуей Вали Роуд. Мъглата тук не е толкова гъста, но премрежва фаровете. Тази вечер Джак ще продължи четенето на „Студеният дом“ от седма глава, озаглавена „Алеята на призраците“, и ако четенето върви гладко, ще минат и осма глава, носеща заглавието „Прикриване на множество грехове“. Но преди да се заемат с Дикенс, Джак е обещал на Хенри да изслуша най-новата хит-прогноза на Уисконсинския плъх — някакво парче със заглавие „Дай си ми кучето“ на „Слобърбоун“. — На всеки пет-шест години се появява някое велико рокендрол парче — обясни му слепецът по телефона, а Джак е сто процента сигурен, че долови в гласа на приятеля си истеричните крясъци на Уисконсинския плъх, който балансира велосипеда си на задна гума там някъде, на ръба на нищото. — Това рокпарче е велико.

— Щом казваш — скептично отвръща Сойер. За него велико рокпарчс е „Бегълката Су“ на Дион.

На Робин Худ Лейн №16 (кокетната къщурка с островърх покрив) Фред Маршал е надянал зелени гумени ръкавици и е коленичил да измие пода. Шапката на Тай още се мъдри на главата му. Фред плаче.

В Холидей Трейлър Парк гарванът Горг налива отрова в ухото на Танси Френо.

В масивната тухлена къща на Хърман Стрийт, където живее с красивата Сара и също толкова красивия Дейвид, Дейл Гилбъртсън тъкмо се кани да се върне на работа; след двете порции пай с пиле и парчето хлебен пудинг, което хапна за десерт, движенията му са леко забавени. Иззвъняването на телефона не го изненадва особено. В крайна сметка имаше предчувствие. Обажда се Деби Андерсън и още от първите й думи става ясно, че се е случило нещо извънредно.

Дейл слуша, кима, от време на време задава по някой въпрос. Жена му стои на прага на кухнята и го следи с тревожен поглед. Дейл се навежда и драсва нещо в бележника до апарата. Сара се приближава и вижда на листа две имена: Анди Рейлсбак и М. файн.

— Рейлсбак още ли е на телефона?

— Да, чака на другата линия…

— Прехвърли ме.

— Дейл, не зная дали ще успея — с нетипично смущение отвръща Деби. Полицейският началник стисва очи и си напомня, че Деби временно замества телефониста.

— Ърни няма ли го още?

— Не.

— Кой е там?

— Боби Дюлак… може и Дит да е още в банята…

— Дай ми Боби — моли Дейл и малко му олеква, когато Дюлак успява да го свърже бързо и безболезнено с Анди Рейлсбак в канцеларията на Морти файн. Двамата мъже вече се качваха до стая 314 — един поглед към снимките на пода в дрешника на Джордж Потър беше достатъчен на Морти. Сега е пребледнял като самия Анди. Ако не и повече.

* * *

Ърни Терио и Реджиналд Амбърсън, когото приятелите наричат „Доктора“, се срещат на паркинга зад полицейското управление на Съмнър Стрийт. Доктора пристига, яхнал стария си (но идеално поддържан) мотоциклет „Харли Фет Бой“. Двамата мъже се поздравяват любезно. Ърни Терио е поредното ченге, с което ни предстои да се запознаем — в известен смисъл — но не се безпокойте, той с и последното. Всъщност тук някъде се навърта и един агент на ФБР, но за момента забравяме за него — той е в Мадисън, освен това е тъпак. Ърни е стегнат шейсет и пет годишен полицай, пенсиониран от редовна служба вече близо дванайсет години, но е четири пъти по-способно ченге, отколкото Арнолд Храбоуски някога ще бъде. Докарва си по нещичко към пенсията с нощни дежурства на телефонната централа на ПУФЛ (напоследък спи зле понеже има проблеми с простатата), освен това всеки петък работи по два часа и като частен охранител в Първа уисконсинска банка.

Док прилича на един от „Ангелите от ада“ е дългата си прошарена черна брада (която понякога сплита с панделки като пирата Едуард Тийч[1]) и работи като пивовар, но двамата мъже се разбират чудесно. Във всеки случай взаимно се уважават като интелигентни хора. Ърни не знае дали Доктора наистина е лекар, но спокойно би могъл да бъде. В миналото може би дори е бил.

— Нещо ново? — пита брадатият мотоциклетист.

— Доколкото ми е известно, не, приятелю — отвръща Ърни. Всяка вечер един от членовете на „Гърмящата петорка“ се отбива в участъка да провери има ли нещо ново. Днес е ред на Доктора.

— Имаш ли нещо против да вляза с теб?

— Ни най-малко. Стига да спазваш правилото. Брадатият кима. Приятелите му понякога се дразнят от правилото (особено Съни, който май се дразни от всичко), но Доктора стриктно го спазва: според случая изпива чаша кафе с дежурния полицейски служител или разговаря с него около пет минути, след което поема по пътя си. Ърни, който се е сблъсквал с не един и двама истински „Ангели от ада“, когато беше на служба във финикс през седемдесетте години, оценява търпението на Клюна Сейнт Пиер и компания. Но, разбира се, те не са „Ангели от ада“ или други подобни щуротии. Не знае точно какви са, но е сигурен, че се подчиняват на Клюна, също така подозира, че търпението на господин Сейнт Пиер започва да се изчерпва. За толкова време и неговото би се изчерпало.

— Ами, заповядай. — Той тупва по рамото исполина. — Да видим има ли нещо ново.

Оказва се, че има, и то какво!

* * *

Дейл установява, че е възвърнал способността си да разсъждава трезво. Страхът, който доскоро изпитваше, се е изпарил отчасти понеже големият гаф вече стана и случаят — или поне официалното разследване — му е отнет. Но най-вече, защото знае, че при необходимост може да се обади на Джак и Сойер ще откликне. Джак е неговата предпазна мрежа.

Изслушва разказа на Рейлсбак за снимките — в общи линии го оставя да се изприказва, за да се поуспокои — и задава един-единствен въпрос за двете ужасяващи снимки.

— Жълта — без колебание отговаря Рейлсбак. — фланелката беше жълта. Разчетох думата „Киуанис“. Нищо друго. Но… кръвта… кръвта…

Дейл казва, че го разбира напълно, и обещава незабавно да изпрати човек в хотела.

Чува се шумолене — очевидно прехвърля слушалката на някого — и в следващия миг се обажда Файнс, когото Дейл познава, но не храни към него особени симпатии.

— Господин началник, ами ако се върне? Ако Потър се върне в хотела?

— Фоайето вижда ли се от мястото, на което се намирате?

— Не — кисело отговаря служителят на „Нелсън“. — В канцеларията сме. Нали вече ви казах…

— Тогава застанете на рецепцията. Преструвайте се на много зает. Ако влезе…

— Не искам. Ако бяхте видели снимките, и вие нямаше да искате.

— Не е нужно да говорите с него. Просто ни позвънете, когато се появи.

— Но…

— Сър, прекратяваме разговора. Чака ме страшно много работа.

Сара е поставила ръка на рамото на мъжа си. Дейл притиска дланта й. В слушалката се чува силно прещракване, което прозвучава някак гневно.

— Боби, там ли си?

— Тъй вярно, шефе. И Деби е тук, както и Дит. А, тъкмо влезе и Ърни. — Снишава глас и допълва: — Води един от моторджиите. Онзи, на когото викат Доктора.

Дейл напрегнато мисли. Ърни, Деби, Дит и Боби — все редови униформени служители. Няма да свършат работа. Решението се ражда ненадейно:

— Дай ми рокера.

— Какво?

— Чу ме!

След миг вече говори с Амбърсън:

— Искаш ли да помогнеш за залавянето на изрода, който уби момиченцето на Арманд Сейнт Пиер?

— Разбира се — без колебание отвръща онзи.

— Добре тогава, не ми задавай въпроси и не ме карай да повтарям.

— Слушам те — сухо отвръща човекът отсреща.

— Кажи на сержант Дюлак да отвори хранилището за веществени доказателства и да ти даде синия клетъчен телефон, конфискуван от наркомана, който избяга. Той ще се сети за какво става дума. — Дейл знае, че ако някой се опита да засече разговор от този телефон, няма да успее да го проследи до неговите хора, което е добре дошло. Така де, нали случаят уж му е отнет.

— Син клетъчен телефон.

— После отиваш в таверната на Лъки, дето е до хотел „Нелсън“.

— Ще яхна мотора и…

— Не. Ще отидеш пеш. Влизаш в заведението. Купуваш си лотариен билет. Оглеждаш се за висок мъж, кльощав, с прошарена коса, около седемдесетгодишен, със сивокафяви панталони и може би същия цвят риза. Най-вероятно седи сам на масата между джубокса и малкото фоайе пред тоалетните. Ако е в заведението, звъниш в участъка. Просто набираш 911. Дотук ясно ли е?

— Да.

— Тръгвай тогава. И по-живичко, докторе.

Амбърсън дори не си прави труда да каже „дочуване“. В слушалката отново прозвучава гласът на Боби:

— Какво ще правим, Дейл?

— Ако наистина е там, ще го пипнем, кучия му син — отвръща началникът. Още се владее, но пулсът му се ускорява и сърцето му е на път да се разхлопа. Светът изпъква в съзнанието му с неочаквана яснота, която се бе изгубила след първото убийство. Усеща върху рамото си всеки пръст на съпругата си. Долавя дори уханието на грима и лака й за коса. — Извикай Том Лънд. Пригответе три бронирани жилетки. — След кратък размисъл се поправя: — Нека са четири.

— И Холивуд ли ще извикаш?

— А-ха, но няма да го чакаме.

Затваря телефона. Иде му да хукне на секундата, затова си налага да спре за миг. Поема дълбоко дъх. Издиша, отново поема дъх.

Сара го сграбчва за ръцете:

— И умната.

— Разбира се. То се знае. Тръгва към вратата.

— А Джак? — вика Сара след него.

— Ще му позвъня от колата — отвръща Дейл, без да забави крачка. — Но ако Бог е с нас, онзи ще е в ареста, преди Джак да е изминал и половината път.

* * *

Пет минути по-късно Доктора вече седи на бара в таверната на Лъки и слуша как Трейс Адкинс пее „Оставих вкъщи човек на легло“. Изтрива покритието на карнетката от уисконсинската лотария и вижда, че печели десет долара, но не реагира, все едно се е заслушал в джубокса. Дори поклаща рошавата си глава, сякаш парчето, което е пълен боклук, наистина му доставя удоволствие.

На масата в ъгъла, на която стоят чиния със спагети (сосът е червен като кръв) и кана бира, е неговият човек — макар да е седнал, личи, че е висок; кльощав е, загорялото му лице с остри черти като на хрътка е набраздено от дълбоки бръчки; прошарената му коса е прилежно вчесана назад. Ризата му не се вижда, защото е затъкнал в яката си салфетка, но изпод масата се подава сивокафяв крачол.

Ако е абсолютно сигурен, че именно този е гнусният детеубиец, който затри Ейми, Доктора на мига ще извърши граждански арест — хич няма да си поплюва. Майната им на ченгетата и скапаните права. Но човекът може да е бил просто свидетел, съучастник или нещо подобно.

Взима си от бармана десетте долара, отклонява предложението му да изпие една бира и небрежно излиза в мъглата.

Поема нагоре по хълма, след десет крачки вади синия клетъчен телефон от джоба си и набира 911. Попада на Деби.

— Там е — съобщава. — И сега какво?

— Върнете мобилния телефон в участъка — отсича тя и затваря.

— Е благогъзя ви — промърморва Доктора. Но той е добро момче. Ще играе по техните правила. Само че най-напред…

Отново натиска бутоните на синия телефон (на който му остава само една задача, преди окончателно да напусне нашия разказ), ала избира друг номер. Обажда се Мецана.

— Дай ми благоверния си съпруг, съкровище — казва й той, надявайки се тя да не отговори, че Клюна е в бар „Санд“. Ако е отишъл сам, това ще означава, че си е наумил нещо. Нещо лошо.

Но след миг в слушалката отеква гласът на Клюна — леко пресипнал, сякаш Сейнт Пиер е плакал:

— Казвай!

— Събери момчетата, после закарайте дебелите си задници до паркинга на полицейския участък. Не съм сто процента сигурен, но ченгетата май ще сгащят копелето. Даже може да съм го видял…

Клюна затваря, преди приятелят му да отдръпне слушалката от ухото си и да натисне бутона за прекъсване на разговора. Стои в мъглата, взира се в приглушената, светлина, която струи от прозорците на полицейското управление, и се пита защо не извика Клюна и момчетата пред заведението на Лъки. Всъщност знае отговора. Ако Клюна докопа онзи старец преди ченгетата, спагетите може да се окажат последното ястие на убиеца.

Може би е по-добре да се изчака.

За да се разбере какъв обрат ще вземат събитията.

* * *

Докато Дейл се движи по Хърман Стрийт, мъглата не е толкова гъста, ала щом завива към центъра на града, белезникава пелена става непрогледна. Включва габаритите, но те са безполезни. Превключва на къси светлини и звъни на Джак. Попада на телефонен секретар, обаче не изслушва съобщението, а прекъсва и телефонира на чичо си Хенри, който почти веднага се обажда. Освен гласа му се чува вой на китара и прегракнал глас, който пее един и същи куплет: „Дай си ми кучето! Дай си ми кучето. Дай си ми кучето.“

— Да, току-що пристигна — потвърждава Хенри. — Още сме на музикалната част от програмата. Следва литературно четене. Стигнахме възлов момент в „Студеният дом“ — Чесни Уолд, Алеята на призраците, госпожа Раунсуел и прочие — тъй че ако не е много спешно…

— Спешно е. Веднага ми дай Джак, чичо Хенри.

— Oui, mon capitaine — въздъхва слепецът.

След миг Дейл вече говори с Джак, който се съгласява да дойде незабавно. Хубаво, но полицейският началник на Френч Ландинг малко се озадачава от реакцията на приятеля си. Не, Джак не настоява Дейл да го изчака за арестуването на запо-дозрения. Трогнат е от вниманието, оценява и предложението да му запазят бронирана жилетка (придобивка от времето на Рейгън, когато над Френч Ландинг и хиляди други малки полицейски управления се изливаше рогът на изобилието), но вярва, че Дейл и неговите хора ще задържат Джордж Потър без особени затруднения.

Всъщност Джак Сойер сякаш не се интересува от Джордж Потър. Нито от ужасяващите снимки, въпреки че най-вероятно са автентични, тъй като Рейлсбак спомена жълтата спортна фланелка на Джони Ъркнам с надпис „Киуанис“ — подробност от разследването, която досега не е разкривана пред пресата. Дори пробивният Уендъл Грийн, който си пъха носа навсякъде, не е успял да се добере до нея.

Но Джак пита — при това не веднъж, а няколко пъти — за онзи тип, когото Анди Рейлсбак видял в коридора.

— Син халат, с един пантоф — това е всичко, което зная! — най-сетне признава Дейл. — За Бога, Джак, какво значение има това? Слушай, трябва да затварям.

— Динг-донг — отвръща Сойер поразително спокойно и прекъсва връзката.

Дейл вкарва колата си в паркинга. Ърни Терио и рокерът-пивовар по прякор Доктора стоят на задния вход на управлението и разговарят. Сред стелещата се мъгла приличат на безплътни сенки.

След като разговаря с Джак, Дейл е измъчван от мисълта, че съществуват очевидни улики, които той (какъвто е тъпак) въобще не е забелязал. Но какви улики? За Бога, какви? В безпокойството се примесва негодувание. Сигурно всемогъши гении като Джак Сойер не приемат очевидното. Сигурно хората като него винаги се интересуват повече от кучето, което не лае.

Сред мъглата звуците се разпространяват бързо; на половината път до задния вход на участъка Дейл чува откъм реката рев на мотоциклети, идващи откъм Нейлхаус Роу.

— Дейл — посреща го Ърни. Кима за поздрав, сякаш е най-обикновена вечер.

— Здрасти, шефе — подмята Доктора. Пуши цигара без Филтър, май е „Пал Мал“ или „Честърфийлд“. „Страхотен доктор е тоя, няма що“ — мислено отбелязва Дейл. — Ако ми позволиш, макар и неточно да цитирам Мистъроджърс — продължава рокерът, — каква прекрасна вечер в нашия квартал. Не мислиш ли?

— Извикал си ги, а? — Дейл кимва по посока на улицата, откъдето се разнася ревът на мотоциклетите. Четири фара пронизват мъглата и се насочват към паркинга. Зад волана на първия автомобил седи Том Лънд. Вторият почти със сигурност е личната кола на Дани Чита. Армията отново се събира. Дано този път не допуснат гаф. За нищо на света не трябва да се оплескат — всичко е заложено на карта.

— Позволи ми да отговоря на въпроса с въпрос — как би постъпил, ако ставаше дума за твоите приятели?

— По същия начин — лаконично отвръща полицейският началник и влиза в участъка.

* * *

Хенри Лейдън отново пътува заедно с Джак в доджа. Сега носи бяла риза с разкопчана яка и елегантни сини памучни панталони. Строен е като фотомодел, посребрената му коса е сресана назад. „Дали Сидни Картън е изглеждал толкова невъзмутим, крачейки към гилотината? — пита се Джак, сетне сам си отговаря: — Едва ли, дори в представите на Чарлс Дикенс.“

— Хенри…

— Знам, знам. Ще седя в колата като послушно момче, докато ме повикаш.

— Със заключени врати. Само не ми казвай „Oui, mon capitaine“, този лаф вече се изтърка.

— „Тъй вярно“ става ли?

— Идеално е.

С наближаването към града мъглата се сгъстява и Джак превключва на къси светлини — дългите са напълно безполезни. Часовникът на таблото показва 19:03. Събитията набират скорост. Още по-добре. „Повече действия, по-малко размишления“ — това е неговата бърза и лесна рецепта за поддържане във форма на здравия разум.

— Ще те заведа в управлението веднага щом приберат Потър в ареста.

— Не ти се вярва това да ги затрудни, нали?

— Не — отвръща Джак и сменя темата: — Знаеш ли, този запис на „Слобърбоун“ много ме изненада. — Не може да го нарече точно песен, защото през по-голямата част от парчето вокалистът само се дере колкото му глас държи. — Хареса ми.

— Целият запис се гради върху соло китарата — отвръща Хенри, придържайки се към внимателно подбраната от Джак дума. — Страхотна техника. В такива парчета най-ценното обикновено е в мелодията. — Хенри сваля стъклото, подава глава навън като куче, после се прибира и добавя невъзмутимо, все едно продължава да обсъжда качествата на дадено музикално произведение: — Целият град смърди.

— От мъглата е. В нея е съсредоточена най-гадната смрад на реката.

— Не — сухо отвръща Хенри, — от смъртта е. Надушвам я, мисля, че и ти я надушваш. Само че може би не точно с носа си.

— Имаш право — признава Джак.

— Не е Потър.

— И аз така мисля.

— Човекът, когото Рейлсбак е видял, е виновникът за престъпленията.

— Човекът, когото Рейлсбак е видял, е Рибаря.

Известно време пътуват мълчаливо.

— Хенри?

— Тъй вярно.

— Кой е най-хубавият запис? Най-хубавият запис и най-хубавата песен?

Слепецът се замисля, сетне промърморва:

— Хей, даваш ли си сметка колко личен е въпросът?

— Да.

Хенри продължава да размишлява и след малко казва:

— Може би „Звезден прах“. На Хоуги Кармайкъл. А за теб? Мъжът зад волана се връща назад във времето, когато беше шестгодишен и му казваха Джаки. Запалените любители на джаза бяха баща му и чичо Морган — музикалният вкус на майка му беше по-простичък. Помни една безбрежна лятна калифорнийска вечер, когато Лили непрекъснато превърташе касетофона, слушайки една и съща песен, седеше до прозореца, гледаше навън и пушеше. „Коя е жената, която пее, мамо?“ — пита Джаки, а майка му отговаря: — „Патси Клайн. Загинала е при самолетна катастрофа.“

— „Луди прегръдки“ — отвръща Джак. — В изпълнение на Патси Клайн. Музиката и текстът са съответно от Ралф Муни и Чък Сийлс. За мен е най-хубавата песен на света. До края на пътуването слепецът мълчи. Джак плаче. Хенри подушва сълзите му.

* * *

Да разширим мирогледа си, както обичат да казват политиците Почти наложително е, тъй като нишките започнаха да се преплитат. Членовете на „Гърмящата петорка“, яхнали мощните си мотоциклети, влизат в паркинга на полицейското управление на Съмнър Стрийт, същевременно Дейл, Том Лънд и Боби Дюлак — които изглеждат като шишковци заради бронираните жилетки — паркират патрулките една до друга пред таверната на Лъки, та да им е по-лесно като изведат Потър, колкото се може по-бързо да го натикат на задната седалка. Дит Джесперсън и Дани Чита вече са в хотел „Нелсън“, за да запечатат стая №314 с жълта лента с надпис „ПОЛИЦИЯ“. Наредено им е като изпълнят задачата, да откарат в участъка Анди Рейлсбак и Морти файн. Там пък Ърни Терио телефонира на Браун и Блак от уисконсинската щатска полиция, които ще бъдат изправени пред свършен факт… ако това ги вбеси, толкова по-добре. В бар „Санд“ Танси Френо, чиито очи са като мъртви, измъква от контакта щепсела на джубокса и прекъсва изпълнението на „Уолфлауърс“.

— Хора, искам да ви кажа нещо! — крещи с глас, който не е нейният. — Хванали са го! Пипнали са гадното копеле дете-убиец! Казва се Потър! До полунощ ще го откарат в Мадисън. Ако не направим нещо, все ще се намери някой хитър адвокат да му отърве кожата и още в понеделник ще го пуснат на свобода! КОЙ ЩЕ МИ ПОМОГНЕ ДА НАПРАВИМ НЕЩО?

Настава мълчание… последвано от яростен рев. Полудрусаните, полупияни редовни посетители на бар „Санд“ знаят точно какво искат да направят. Междувременно Джак и Хенри напредват безпрепятствено към Френч Ландинг — мъглата се сгъстява едва когато стигат до покрайнините на градчето. Влизат в паркинга зад участъка след рокерите от „Гърмящата петорка“, които подреждат машините си до мотоциклета на Доктора. Паркингът бързо се запълва — най-вече с личните автомобили на полицаите. Новината за предстоящия арест се е разпространила като горски пожар. В участъка един от служителите на Дейл — не е необходимо да се обременяваме с излишна информация кой точно — забелязва синия мобилен телефон, който беше даден на Доктора да позвъни от таверната. Въпросното ченге грабва телефона и се шмугва в стаичка с размери на килерче, означена: „ХРАНИЛИЩЕ ЗА ВЕЩЕСТВЕНИ ДОКАЗАТЕЛСТВА“.

Същевременно в странноприемницата „Оук Трий“, където се е настанил, докато трае разследването на случая с Рибаря, Уендъл Грийн се налива с алкохол и целият свят му е крив. Въпреки трите двойни уискита вратът още го боли от ремъка на фотоапарата, който оня нещастник — рокерът, дърпаше с всичка сила, а коремът още го боли от изненадващия удар, който му нанесе другият нещастник с прозвището Холивуд. Разбира се, най-засегнати са гордостта и джобът му. Холивуд укриваше улики — това е ясно като бял ден. Уендъл е на път да повярва, че самият Сойер е Рибаря… но как да го докаже, като Филмът във фотоапарата е унищожен? Когато барманът му съобщава, че го търсят по телефона, репортерът едва не му казва да си го завре отзад. Но нали е професионалист, дявол го взел, професионален ловец на сензации, се приближава до бара и взима слушалката.

— Грийн на телефона — изръмжава.

— Ало, тъпако! — започва ченгето, използващо синия клетъчен телефон. Уендъл обаче още не знае, че непознатият е полицай — засега е само досадник, който му отнема от безценното време за пиене. — Искаш ли за разнообразие да напишеш една добра новина?

— Добрите новини не продават вестниците, друже.

— Тази е различна. Пипнахме копелето.

— Моля?! — Макар да е на три двойни уискита, Уендъл Грийн мигновено става най-трезвият човек на земното кълбо.

— Да не би да заеквам, та не ме разбираш? — заяжда се непознатият, но на Уендъл вече въобще не му пука. — Хванахме Рибаря. Не щатските, не федералното бюро, а ние. Име: Джордж Потър. Възраст: седемдесет и една-две. Пенсиониран строител. Притежава моментални снимки на трите убити дечица. Ако си размърдаш задника, току-виж довтасаш навреме да увековечиш мига, в който Дейл го вкарва в участъка.

Тази мисъл — тази бляскава възможност — избухва в съзнанието на Уендъл Грийн като фойерверк. Подобна снимка може да се окаже пет пъти по-ценна от негатив с трупа на малката Ърма, защото достопочтените магистрати също ще се заинтересуват от нея. А телевизионните станции! Представете си, че някой вземе да застреля копелето тъкмо когато Маршал Дилън го вкарва в участъка? В съзнанието на Уендъл за миг се мерва ярък образ: Лий Харви Осуалд се превива надве и се хваща за корема, а лицето му е изкривено в предсмъртна гримаса. — Кой се обажда? — ломоти той.

— Полицай Фъкинг, който ти мисли доброто — отвръща човекът от отсрещния край на линията и прекъсва връзката.

* * *

В таверната на Лъки Пати Лъвлес тъкмо информира клиентите (които са по-възрастни от посетителите в бар „Санд“ и за разлика от тях проявяват подчертан интерес към алкохола), че вече не изпитвала никакво удовлетворение и тракторът й нямал тракция. Джордж Потър е привършил спагетите, сгънал е старателно кърпата за хранене (в крайна сметка само веднъж се накапа с доматения сос) и сериозно се е заел с бирата. От мястото си до джубокса не забелязва как помещението притихва с влизането на трима мъже, от които само един е с униформа, но и тримата са въоръжени и носят някакви елеци, които твърде много приличат на бронирани жилетки, за да са нещо друго.

— Вие ли сте Джордж Потър? — казва някой и той вдига глава. С чаша в ръка и кана пенесто пиво в другата е съвсем лесна мишена.

— Да, какво обичате? — пита, в следващия миг го сграбчват за ръцете и раменете и го издърпват от стола. Коленете му закачат ръба на масата и я преобръщат. Чинията и каната падат на пода. Чинията се разбива на парчета, но не и каната, която е изработена от по-издръжлив материал. Някаква жена надава писък. Мъж възкликва тихо и почтително:

— Брей!

Потър продължава да стиска чашата с бира, но Том Лънд мигновено измъква потенциалното оръжие от ръцете му. Секунда след това Дейл Гилбъртсън щраква белезниците около китките на заподозрения и дори намира време да си помисли, че това е най-удовлетворяващият звук, който някога е чувал. Неговият трактор най-сетне придоби тракция, за Бога.

Тази операция е на светлинни години от фиаското в някогашното заведение на Ед — всичко мина като по вода. За по-малко от десет секунди след изричането на репликата: „Вие ли сте Джордж Потър?“ вече извеждат заподозрения. Том и Боби го стискат за лактите. Дейл му изрежда правата с тон на ръководител на търг, който се е натъпкал с амфетамини, подметките на Джордж Потър така и не докосват тротоара.

* * *

Джак Сойер се чувства истински жив за пръв път, откакто на дванайсетгодишна възраст пропътува обратното разстоние от Калифорния до Източния бряг с кадилак „Елдорадо“, управляван от вълкодлак. Вероятно по-късно солено ще си плати за това, но се надява, че като настъпи моментът, ще съумее да си държи езика зад зъбите. Защото сега остатъкът от зрелия му живот му изглежда толкова сив.

Стои до пикапа и гледа Хенри, който се е надвесил през спуснатото стъкло. Влажният въздух вече е зареден с напрежение. Синьо-белите лампи издават съскане, напомнящо на цвъртенето на месо във вряло олио.

— Хенри.

— Тъй вярно.

— Знаеш ли химна „Чудна благодат“?

— Има си хас. Всеки го знае.

— „Сляп бях, но прогледнах“. Сега разбирам какво означава това.

Хенри извръща към събеседника си сляпото си, невероятно интелигентно лице. Усмихва се. Това е почти най-пленителната усмивка, която Джак е виждал. Призът все още държи Вълк — скъп негов приятел от онази есен, когато беше на дванайсет години и се луташе между световете. Милият Вълк, който обичаше всичко да става тук и сега.

— Завърна се, а?

Нашият едновремешен приятел се отдръпва крачка назад и се ухилва до уши:

— Джак се завърна, тъй вярно.

— Тогава върви да свършиш онова, за което си дошъл.

— Искам да вдигнеш стъклата.

— И да не чувам какво се случва, така ли? Не си познал — любезно отвръща Хенри.

Пристигат още полицейски коли, но този път сините сигнални лампи на покривите им и сирените са включени. На Джак му се струва, че долавя победоносни нотки във воя на сирените, и решава, че няма време да спори с Хенри.

Тръгва към задния вход на полицейския участък. Под синьо-бялата светлина сянката му изглежда двойна: единият тъмен силует е ориентиран на север, другият — на юг.

* * *

Холц и Неслър — новобранците, които още работят на половин ден — паркират зад автомобила, в който са Гилбъртсън, Лънд, Дюлак и Потър. Тези двамата много-много не ни интересуват. В третата кола са Джесперсън и Чита, Анди Рейлсбак и Морти Файн са на задната седалка (Морти мрънка, че му било тясно). Рейлсбак ни интересува, но може да почака. След тях в паркинга влиза — гледай ти, колко интересно, ако не и напълно неочаквано — очуканата червена тойота на Уендъл Грийн, самият той е зад волана. На шията му виси резервният фотоапарат „Минолта“, който снима дотогава, докато се натиска бутонът. От клиентите на бар „Санд“ засега няма никого но зад ъгъла е спряла друга кола, която чака удобен момент да се шмугне в и без друго вече претъпкания паркинг — дискретен зелен сааб със стикери на бронята, надписът на един гласи: „ПОЛИЦЕЙСКА СИЛА“, а на друг — „ПРЕГРЪДКА ВМЕСТО ГЛЪТКА“. Зад волана на сааба, зашеметен, но решен да постъпи правилно (каквото и да означава това) седи Арнолд Храбоуски, известен още като Лудият унгарец.

* * *

Мотоциклетистите от „Гърмящата петорка“ са се строили в редица пред тухлената стена на участъка. Носят еднакви джинсови елеци с извезани златни петици на горния ляв джоб: петима великани, кръстосали месести ръце на широките си гърди. Косите на Док, Кайзера Бил и Съни са вързани на опашка. Мишокът е сплел гривата си на плитчици. Клюна е разпуснал буйната си грива, която стига до раменете му — според Джак мъничко прилича на Боб Сигър в разцвета на силите си. Проблесват обици. Татуировки изпъкват върху грамадните бицепси. — Арманд Сейнт Пиер — обръща се Джак към рокера, който стои до вратата. — Аз съм Джак Сойер, запознахме се при Ед, ако си спомняш. — Протяга ръка, но не се изненадва особено, когато Клюна отвръща на жеста само с поглед. Усмихва се любезно и продължава: — Тогава много ни помогна. Благодаря. — Никаква реакция. — Как смяташ, ще възникнат ли затруднения при задържането на арестанта? — продължава Джак. Със същия успех можеше да го попита дали мисли, че след полунощ е възможно да превали.

Клюна не му обръща внимание, а наблюдава как Дейл, Боби и Том помагат на Джордж Потър да слезе от патрулната кола и го повличат към задния вход на полицейското управление. Уендъл Грийн вдига фотоапарата, но едва не е пометен от Дани Чита, който дори няма удоволствието да забележи кого е блъснал.

— Я си гледай в краката, бе, ренде! — недоволно кряска репортерът.

Междувременно Клюна „удостоява“ Джак — ако това е правилната дума — с хладен поглед:

— Ще видим какво ще произлезе, а?

— Аха — съгласява се Джак, говорейки почти радостно. Застава между Мишока и Кайзера — „Гърмящата петорка“ плюс един. И може би понеже усещат, че не се страхува от тях, двамата гиганти му правят място. Джак също скръства ръце на гърдите си. Ако имаше джинсов елек, обица и татуировка, щеше да пасне идеално на рокерите.

Затворникът и охраната много бързо скъсяват дистанцията между полицейската кола и сградата. В последния миг Клюна Сейнт Пиер — духовен предводител на „Гърмящата петорка“ и баща на Ейми, която е една от жертвите на канибала — препречва вратата. Продължава да стои със скръстени ръце. Под бездушния блясък на уличните лампи могъщите му бицепси изглеждат синкави.

Боби и Том ненадейно придобиват вид на болни от грип. Изражението на Дейл остава непроницаемо. Джак любезно се усмихва, погледът му е втренчен едновременно навсякъде и никъде.

— Клюн, махни се от пътя — казва Дейл. — Искам да прибера този човек на топло.

Как реагира самият Джордж Потър? Зашеметен ли е? Или примирен? Може би и двете? Трудно е да се каже. Но когато кръвясалите сини очи на Клюна срещат кафявите очи на възрастния мъж, той издържа на погледа му. Зяпачите на паркинга млъкват. Анди Рейлсбак и Морти файн стърчат между Дани Чита и Дит Джесперсън и зяпат глуповато. Уендъл Грийн вдига фотоапарата и затаява дъх като снайперист, който е извадил късмет да хване на мушка — да не забравяме, че има право на един-единствен изстрел — главнокомандващия генерал.

— Ти ли уби дъщеря ми? — пита Клюна. Този културен въпрос е далеч по-ужасен и от най-страшния дивашки крясък, сега сякаш целият свят затаява дъх. Дейл не помръдва. В този миг изглежда вцепенен като всички останали. Светът е застинал в очакване, тишината се нарушава единствено от идещия от реката приглушен печален вой на сирена на плавателен съд, който е спрял заради мъглата.

— Сър, никого не съм убивал — отвръща Потър. Говори тихо и спокойно. Джак очаква подобна реакция, но тези думи го жегват право в сърцето. В тях неочаквано проличава болезнено достойнство. Джордж Потър сякаш говори от името на всички несправедливо обвинени хора на земята.

— Отдръпни се, Клюне — обръща се Джак към Сейнт Пиер. — Не му причинявай зло.

Изведнъж предводителят на „Гърмящата петорка“ сякаш изгубва увереност и наистина се отдръпва.

Но преди Дейл да въведе в участъка арестувания, дрезгав жизнерадостен глас — който би могъл да бъде само на Уендъл Грийн — кресва:

— Хей! Хей, Рибаря! Усмихни се за снимка!

Всички се оглеждат, не само Потър. Неизбежно е — този крясък е настоятелен като стържене на нокът по черна дъска. Светкавица на фотоапарат пронизва млечнобялата мъгла. Веднъж! Два пъти! Три! Четири! Дейл изръмжава:

— Да му се не види и навлекът! Хайде, момчета! Джак, Джак, ела и ти!

Някой от полицаите се провиква.

— Дейл! Да го подредя ли тоя нещастник?

— Остави го на мира! — изкрещява Гилбъртсън и се втурва в участъка. Едва когато вратата се хлопва зад гърба му и той остава в коридора насаме с Джак, Том и Боби, си дава сметка колко сигурен е бил, че Клюна ще грабне стареца от ръцете му. И ще му прекърши врата като на пиле.

— Дейл? — неуверено се провиква Деби Андерсън от горния етаж. — Всичко наред ли е?

Полицейският началник поглежда Джак, който продължава да стои със скръстени ръце и загадъчно се усмихва.

— Мисля, че да. Поне засега — отвръща.

* * *

След двайсет минути Джак и Хенри (последният получи разрешение да слезе от пикапа) вече седят в кабинета на Дейл.

Стаята на дежурните зад затворената врата кънти от разговори и смях — ПУФЛ е почти в пълен състав и оттатък е шумно, сякаш е Нова година. От време на време отеква крясък, последван от звучно плясване на длани, момчетата (и момичетата) празнуват залавянето на опасния престъпниик. След малко Дейл ще прекрати глупавата веселба, но засега ще ги остави на мира. Знае какво изпитват, макар че той самият вече не чувства радостно облекчение.

Джордж Потър беше сниман и натикан в една килия на горния етаж. Браун и Блак от щатската полиция са на път за Френч Ландинг. Засега стига толкова. Що се отнася до ликуването… хм, нещо в усмивката и отнесения поглед на неговия приятел Сойер го навежда на мисълта, че ликуването временно се отлага.

— Мислех, че няма да дадеш шанс на Клюна — казва Джак — Добре постъпи. Големи разправии щяха да настанат в нашия град, ако се бе опитал да му попречиш.

— Тази вечер се случи нещо, което ми помогна да разбера какво му е — отвръща Дейл. — Малкият по едно време се изгуби и направо ми изкара акъла.

— Дейвид ли? — възкликва Хенри и се привежда. — Как е хлапето, всичко наред ли е?

— Да, чичо Хенри, не се безпокой.

Дейл отново спира поглед върху мъжа, който сега живее в дома на баща му. Припомня си как му показа за пръв път Торнбърг Киндърлинг. Тогава се познаваха едва от девет дни — време, достатъчно Дейл да си състави добро мнение за пришълеца, но не и да си даде сметка колко необикновен човек е Джак Сойер. Случи се в деня, в който сервитьорката Джана Масънгейл беше разказала на Джак за навика на Киндърлинг, като се напие, да си прищипва носа с пръсти.

Тъкмо се бяха върнали в участъка след разговора с Джана — този ден използваха личната кола на началника — и Джак вече се канеше да слиза, когато Дейл го докосна по рамото и промърмори:

— За вълка говорим, а той — в кошарата, както често казваше мама. — Посочи към магазинчето за вестници на Втора улица, откъдето излезе широкоплещест плешив господин с вестник под мишница и пакет цигари в ръка, и добави: — Ето го и самият Торнбърг Киндърлинг.

Джак безмълвно се наведе, взирайки се с най-острия (и може би най-безпощадния) поглед, който Дейл бе виждал през живота си.

— Искаш ли да го заговоря? — предложи.

— Не. Ш-шт.

Сойер присви очи и сякаш се вкамени. Дори дишането му не се чуваше. Следеше с поглед как Киндърлинг разпечатва пакета, като го почуква по дъното, изважда цигара, захапва я и я запалва. Как поглежда заглавието на „Хералд“ и без да бърза, тръгва към колата си — субару с двойна предавка. Как сяда зад волана. Как включва двигателя и се отдалечава. В този миг Дейл се хвана, че и той самият е затаил дъх. — Е? — попита, когато субарото зави зад ъгъла. — Как смяташ?

— Смятам, че е той.

Но Дейл не беше сигурен. Още тогава не беше сигурен. Джак каза „смятам, че е той“ само защото спазваше известна дистанция в отношенията с полицейския началник на Френч Ландинг, щата Уисконсин — бяха минали на „ти“, но тепърва се опознаваха и свикваха да работят заедно. Всъщност искаше да каже: „Зная, че е той.“ Което бе невъзможно, но Гилбъртсън почти му повярва.

Сега Джак — неговият опърничав, но ужасяващо талантлив помощник — седи от другата страна на бюрото и Дейл го пита:

— Как смяташ? Той ли е извършителят?

— Стига, Дейл, как бих могъл да…

— Не ми губи времето, Джак, защото ония нещастници от щатската полиция ще дойдат всеки момент и ще отмъкнат По-тър. Навремето разбра, че Торнбърг е убиецът още в мига, в който го видя, при това от половин пресечка разстояние. А като докарах Потър, го разгледа толкова отблизо, че сигурно си успял да му преброиш косъмчетата в носа. И така, какво смяташ?

Сойер не протака — спестява му мъчителната неизвестност и на секундата нанася съкрушителния удар:

— Не. Не е Потър. Потър не е Рибаря.

Дейл знаеше какво мисли Джак — разбра го по изражението му още докато бяха отвън — но като чува изявлението, му докривява. Обляга се на стола, очевидно е много разочарован.

— Дедукция или интуиция? — интересува се Хенри.

— И двете — отвръща Джак. — И престани да ме гледаш така, сякащ съм гръмнал майка ти, Дейл. Може би все още държиш ключа към загадката.

— За Рейлсбак ли говориш?

Джак прави жест, който сякаш казва: „Може би да, може би не“:

— Рейлсбак вероятно е видял само онова, което Рибаря е по-желал да му покаже… макар да съм заинтригуван, че подозрителният тип е носел само един пантоф, и ми се ще да поразпитам свидетеля. Но ако господин Един пантоф наистина е бил Рибаря, защо ще отведе Рейлсбак — и нас — до Потър?

— За да прикрие следите си — предлага Дейл.

— О, нима сме по следите му? — вежливо пита Джак и понеже и двамата мълчат, продължава: — Нищо, да приемем, че той така смята. Почти съм склонен да повярвам, особено ако ненадейно му е хрумнало, че е направил страшен гаф.

— Не намерихме отпечатъци по телефона пред „Севън-Илевън“, ако това имаш предвид.

Сойер сякаш не чува тази забележка. Погледът му се рее в далечината. Устните му отново са разтегнати в странна усмивка. Дейл поглежда към Хенри, който се е обърнал към Джак. Усмивката на чичо си той тълкува по-лесно — изразява облекчение и задоволство. „Върхът е — мислено отбелязва Дейл — Направо е роден за детектив. За Бога, и слепец ще го види.“

— Но защо точно Потър? — казва най-после Джак. — Защо не някой от „Гърмящата петорка“ или индиеца от „Севън-Илевън“, или Ардис Уокър от магазина за риболовни принадлежности? Защо не преподобният Ховдал? Кой е най-често срещаният мотив за подхвърляне на лъжливи улики?

— Желанието за мъст. Отмъщението — след известно колебание отговаря Дейл.

Телефонът в стаята на дежурните звъни.

— Тишина! Млъкнете, бе! — провиква се Ърни. — Поне трийсет секунди да се държим като професионалисти!

В същия момент Джак кима на Дейл:

— Мисля, че трябва да разпитам Потър, при това доста обстойно.

Гилбъртсън тревожно възкликва:

— Значи трябва да побързаш, нямаш никакво време — Браун и Блак всеки момент ще… — Изведнъж млъква и навъсено наостря уши. Вниманието му е привлечено от някакво буботене. Засега звучи отдалеч, но постепенно се усилва.

— Какво е това, чичо Хенри?

— Двигатели — тутакси отвръща слепецът. — Двигатели на много коли. Намират се някъде на изток, но се движат насам. В момента са горе-долу в покрайнините на града. И не знам дали сте обърнали внимание, но празненството в съседната стая май, хм, приключи.

Тази реплика сякаш е знак за Ърни Терио — иззад затворената врата долита слисаното му възклицание:

— Ооооох, мамка му!

Дик Джесперсън пита:

— Какво…

Ърни го прекъсва.

— Извикай началника. О-оо, зарежи, аз ще… — Той чука на вратата на Гилбъртсън и се втурва при двамата, които са „мозъчният тръст“ на операцията. Изглежда хладнокръвен и непо-колебим както бикновено, но лицето му под слънчевия загар е доста пребледняло, а вената по средата на челото му пулсира: — Шефе, току-що получихме обаждане на 911, номер двайсет нали беше на бар „Санд“?

— Тая гнусна дупка — сумти Деил.

— Беше барманът. Каза, че група от петдесет до седемдесет души са тръгнали насам. — Ревът на приближаващите автомобили вече отеква съвсем ясно. Хенри има чувството, че се намира на прочутото рали „Инди 500“, още миг и карираното флагче ще се спусне, а състезателните болиди ще полетят по пистата.

— Втасахме я — изпъшква Дейл. — Я да видим какво ми липсва, та денят ми да е прекрасен? Да дойдат да ми отмъкнат арестанта.

— Ъ-ъ, да, сър, и барманът така каза — измънква Ърни. Колегите му са се смълчали. В момента хич нямат вид на полицаи. Лицата им са като физиономии, изкривени от страх и несръчно изрисувани върху бели балони (и върху два черни — да не забравяме Пам Стивънс и Боб Холц). Грохотът на двигателите се усилва. — И знаете ли какво още каза барманът?

— Какво, за Бога?

— Ами, че… ъ-ъ… — Ърни търси заместител на думата „тълпа“. — Че начело на протестната група е майката на малката Френо…

— Господи… Боже… мой. — Погледът на Гилбъртсън изразява едновременно паника и раздразнение — все едно е човек, който знае, че сънува, но колкото и да се мъчи, не може да се събуди. — Ако ми вземат Потър, утре сутринта събитията във Френч Ландинг ще бъдат водеща новина по Си Ен Ен.

Джак тъкмо понечва да отговори, когато клетъчният телефон в джоба му надава досадното си писукане.

Хенри Лейдън моментално скръства ръце и пъхва длани под мишниците си: — Не го давай на мен. Нали се разбрахме, от клетъчните телефони се хваща тумор на мозъка. Междувременно Дейл излиза от стаята. Докато Джак бърка в джоба си за устройството (и си казва, че някой е избрал крайно неподходящ момент да го търси), Хенри също излиза — движи се чевръсто и уверено с протегнати ръце, чиито пръсти леко шават, сякаш улавят въздушните коридори между препятствията. Джак чува Дейл да казва, че ако види извадено оръжие, провинилият се ще се нареди до Арни Храбоуски в списъка на временно освободените от длъжност. В главата му се върти една-единствена мисъл: няма да позволи да отведат Потър, докато не му зададе няколко парливи въпроса.

Включва клетъчния телефон и се сопва:

— Който и да си, сега не е моментът за разговори. Имаме…

— Къде се губиш, Пътнико Джак — казва гласът отсреща и Джак Сойер за пореден път се връща назад във времето.

— Спийди?!

— Същият — отвръща Спийди. Сетне провлеченият му говор като по чудо изчезва и той делово добавя: — Виж, синко, казвам ти като на колега-стражар, че трябва да посетиш личната тоалетна на полицейския началник Гилбъртсън. И то на секундата.

На паркинга пристигат толкова много автомобили наведнъж, че ревът на двигателите им разтърсва цялата сграда. Джак има лошо предчувствие още откакто Ърни съобщи кой е водачът на лумпенпарада.

— Спийди, наистина нямам време да ходя до едното място точно с…

— Нямаш време да ходиш където и да било другаде — срязва го обаждащият се. Но вече се е превъплътил в онзи корав мъж на име Паркъс. — Онова, което ще намериш там, ще ти послужи само два пъти. Но ако не го използваш веднага, втори път няма да има. Защото онзи човек ще увисне на някой стълб.

Гласът му ненадейно заглъхва.

* * *

Когато Танси Френо извежда на паркинга на бар „Санд“ изявилите готовност да я придружат, те далеч не са така шумни като по-рано, когато се опитваха да пробият полицейската блокада и да се доберат до изоставеното заведение на Ед. Макар че повечето хора, с които се запознахме там, цяла вечер са киснали в бара и вече са преминали от фазата на алколното замайване във фазата на сериозното натряскване, те следват Танси и се качват на колите и пикапите в пълно, едва ли не гробно мълчание. Но под привидната им кротост се крие необуздана жестокост. Танси е прихванала нещо от Горг — някаква силна отрова — която е предала и на тях.

В колана памучните й панталони е затъкнато гарваново перо.

Дудълс Сангър я хваща за ръка и нежно я повежда към пикапа на Теди Рънкълман. Танси понечва да се качи в каросерията (в която вече са се настанили двама мъже и една яка жена с бяла келнерска униформа от изкуствена коприна), но Дудълс я насочва към кабината:

— Не милинка, ти седни отпред. Настани се удобно. Дудълс пази последното свободно място в каросерията за себе си Забелязала е нещо, което знае точно как да използва. Открай време има ловки пръсти.

Намираме се доста далеч от реката и тук мъглата не е чак толкова гъста, но когато двайсет и пет коли и пикапи излизат от мръсния паркинг на бар „Санд“, водени от раздрънкания „Интернешънал Харвестър“ на Теди, единият стоп на който не работи, заведението почти се скрива от поглед. Вътре остават само пет-шест посетителя, които са били повлияни от зловещата сила на Тансиния глас. Сред тях е и барманът Вонящото сирене. Той не може да напуска бара, защото трябва да пази солидните си запаси от „бързоликвидни активи“ във вид на бутилки с алкохол. Телефонира на полицията и разговаря с Ърни Терио най-вече за да си го изкара на някого — като не може да отиде да се позабавлява, поне да развали удоволствието на ония маймуни.

От бар „Санд“ потеглят двайсет автомобила. При закусвалнята на Ед (отклонението към срутената барака е преградено с жълта полицейска лента) и табелата „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ в началото на запустялата алея към онази ексцентрична забравена къща (която не само че не е оградена с жълта лента, ами дори не се забелязва) колоната вече се състои от трийсет коли. При „Голтсис“ автомобилите стават петдесет и задръстват и двете платна на шосето; при „Севън-Илевън“ броят им вече надхвърля осемдесет, а пътниците са към двеста и петдесет. Размножаването се дължи само на вездесъщите клетъчни телефони.

Теди Рънкълман, който тази вечер е необичайно мълчалив (истината е, че се страхува от мъртвешкибледата жена със страховитата гримаса, която седи до него, а немигащите й очи се взират в една точка), спира на входа на паркинга зад полицейския участък. В тази си част Съмнър Стрийт е доста стръмна, затова той дръпва ръчната спирачка. Останалите автомобили също спират и запълват цялата улица, която еква от гърмежите на ръждясали гърнета и дрънченето на пробити ауспуси.

Светлините на фарове се стрелкат в мъглата като лъчите на мощните прожектори по време на Филмова премиера. Вонята на риба и влага, която насища въздуха, е заменена от миризмата на бензин, загрято моторно масло и горящи накладки. Вратите се отварят една по една, сетне бързо се затръшват. Всичко става в пълно мълчание — без разговори, без възгласи, без непристойни подвиквания. Не и тази вечер. Новодошлите са се скупчили около автомобилите си и мълчаливо наблюдават как пътниците от пикапа на Теди прескачат парапета на каросерията или се хързулват по подвижния капак, как самият Теди заобикаля автомобила, застава до дясната врата, галантен като гимназист, който пристига с дамата си на абитуриентския бал, как подава ръка на слабата млада жена, загубила дъщеря си. Мъглата сякаш очертава силуета й, обгръща я в някаква фантастична наелектризирана аура, синкава като флуоресциращите бицепси на Клюна. При вида й всички ахват в един глас. Танси е онова, което ги свързва. Цял живот е била забравена от всички — дори съпругът й я забрави, след като избяга в Грийн Бей, а тя остана да свързва двата края с нископлатена работа и с детските помощи. Само Ърма не я забравяше, само Ърма държеше на нея, но тя е мъртва. Няма я тук да види („Освен ако не ме гледа от небето“ — проблесва мисъл в далечна и непрестанно смаляваща се част от съзнанието на Танси) как майка й ненадейно се е превърнала в идол. Тази вечер Танси Френо стана съкровен образ в очите и сърцата на съгражданите си. Не и в съзнанията им, защото те временно отсъстват (може би са тръгнали да търсят съвестта на обитателите на Френч Ландинг). Дудълс Сангър пристъпва към кралицата на вечерта с онази грациозност, която притежаваше навремето като девойка. В каросерията на пикапа бе видяла въже, което, макар и мръсно, щеше й свърши работа. Сега в юмручето си стиска примка, която чевръстите й пръстчета са измайсторили по пътя към града. Подава я на Танси, която я показва на всички.

Тълпата отново ахва.

Размахвайки примката с вид на Диоген в женски образ, които обаче търси не човека, а един канибал, за да го линчува, Танси влиза в паркинга — крехка млада жена с джинси и изпръскана с кръв блуза. Теди, Дудълс и Фреди Сакнесъм пристъпват след нея, следват ги и останалите. Прииждат към полицейския участък като приливна вълна.

* * *

Рокерите от „Гърмящата петорка“ не са помръднали — мотоциклетите са строени в редица до тухлената стена, петимата мъже са скръстили ръце на гърдите си. — Ега ти, и какво сега? — пита Мишока.

— Не знам за теб — отвръща Клюна, — но аз ще стоя тук, докато ме пометат, което и най-вероятно ще стане. — Той не откъсва поглед от жената, размахваща примката. Вече е на години и е изпадал в какви ли не гадни ситуации, но от изцъклените, безизразни очи на непознатата тръпки го побиват. В колана й е зтъкнато нещо. Нещо черно. Дали е нож? Или кама? — Няма да влизам в схватка с тълпата, защото е безсмислено.

— Ще заключат вратата, нали? — обезпокоено пита Доктора. — Искам да кажа, че полицаите ще се заключат.

— По всяка вероятност — отвръща Клюна, без да откъсва поглед от Танси Френо. — Но ако тези хора наистина са решили да докопат Потър, жив ще го одерат. За Бога, погледни ги само. Има двеста-триста души.

Танси спира, примката се поклаща във високо вдигнатата й ръка.

— Изведете го — казва. Гласът й е неестествено висок, сякаш някой ловко е монтирал в гърлото й усилвател. — Изведете го. Дайте ни убиеца!

— Изведете го! — подема Дудълс. Теди също надава вик:

— Дайте ни убиеца! Фреди също подема:

— Изведете го! Дайте ни убиеца!

Постепенно се присъединяват и останалите. Шумотевицата преспокойно може да мине за фон на предаването „Язов яз“, водено от всеобщия любимец Джордж Ратбън, само че вместо „За Уисконсин!“, тълпата реве:

— ИЗВЕДЕТЕ ГО! ДАЙТЕ НИ УБИЕЦА!

— Ще го изведат насила — мърмори Клюна. Извръща се към своите хора, в очите му се чете ярост и страх. По широкото му чело са избили капки пот, мънички и кръгли като мъниста. — Като ги домеде до истерия, ще тръгне насам, а те моментално ще я последват. Не бягайте, дори не отпускайте ръце. Наложи ли се, оставете се да випометат. Ако искате утре сутрин да видите изгрева, просто се оставете на течението. Насъбралото се множество, потънало до колене в мъглата като в пресечено мляко, ожесточено скандира:

— ИЗВЕДЕТЕ ГО! ДАЙТЕ НИ УБИЕЦА!

И Уендъл Грийн скандира с тях, но това не му пречи да продължава да снима.

Защото това, мамка му, е шансът на живота му.

* * *

Зад гърба на Клюна вратата леко изщраква. „А-ха, заключиха — мислено отбелязва той. — Много ви благодаря, щубета такива.“

Но звукът не е нито от резето, нито от ключалката. Вратата се отваря. Излиза Джак Сойер. Подминава Клюна, без въоб ще да го погледне и без да реагира на тихото подвикване:

— На твое място хич не бих и припарил до нея.

Бавно прекосява ивицата ничия земя между зданието и тълпата, предвождана от жената, напомняща на Статуята на свободата, която вместо факел държи примка. Със семплата си сива риза без яка и тъмните си панталони Джак прилича на рицар от средновековна балада, който ще поиска ръката на любимата си. Впечатлението се подсилва от букетчето в ръката му. Ето тези миниатюрни камбанки му бе оставил Спийди на мивката в тоалетната на Дейл — китка непоносимо благоуханни бели цветя.

Момини сълзи, при това от Териториите. Спийди не му даде указания как да ги използва, но не е и необходимо.

* * *

Виковете секват. Само Танси, залутана в света, който Горг й е създал, продължава да скандира:

— Изведете го! Дайте ни убиеца!

Млъква едва когато Джак застава пред нея — той не си прави илюзии, че тя престава да крещи заради хубавото му лице или зашеметяващата му фигура. Причината е в цветята, чието сладостно, тръпнещо благоухание е пълна противоположност на тежкия дъх на мърша, който витаеше в бараката на Ед.

Погледът й се прояснява… но не напълно.

— Изведете го — обръща се към Джак почти с въпросителна интонация.

— Не — отвръща той и тази кратка дума е изпълнена с трога телна нежност. — Не, миличка.

Зад тях стои Дудълс, която може би за пръв път от двайсет години насам се сеща за баща си и заплаква.

— Изведете го — умолява Танси. И тя се просълзява. — Изведете чудовището, което уби хубавото ми момиченце.

— Ако го бяхме хванали, може би щях да го изведа — отвръща Джак. — Може би наистина щях да го изведа. — В действителност никога не би го направил. — Но задържаният не е човекът, когото търсиш. Не е той.

— Ама Горг каза…

Името му е познато — беше една от думите, написани от Джуди Маршал върху листчето хартия, което по-късно тя се е опитала да глътне. Джак, който не е в Териториите, но не е изцяло и в този свят, протяга ръка и измъква перото от колана й.

— Горг ли ти даде това?

— Да…

Той хвърля перото на земята и го стъпква. За миг му се струва — не, сигурен е — че то яростно жужи под подметката му както полуразмазана оса, докато най-сетне престава. — Горг лъже Танси. Каквото и да ти е казал, не отговаря на истината. Този арестант не е убиецът на дъщеричката ти.

Тя надава пронизителен вопъл и изпуска примката. Тълпата отново ахва.

Джак прегръща Танси и отново му идва наум за мъчителното достойнство на Джордж Потър и за всички онези изгубени души, които ден след ден влачат бремето на живота, но никога не са виждали ясната зора на Териториите, която да освети пътя им. Притиска жената в прегръдките си и надушва миризма на пот, скръб, лудост и кафеено бренди.

Зашепва й:

— Аз ще го хвана заради теб, Танси. Тя настръхва:

— Ти…

— Да…

— Но… обещаваш ли?

— Да.

— И не е този. — Не, милинка. — Заклеваш ли се?

Джак й подава момините сълзи:

— В името на майка си.

Тя се навежда към цветята и вдъхва аромата им. Като вдига глава, Джак забелязва, че опасната сила я е напуснала, но не и лудостта. Танси вече принадлежи към изгубените души. Станало й е нещо. Може би ако хванат Рибаря, ще й мине. Много му се иска да вярва, че е така.

— Някой трябва да я отведе в дома й — казва с мек, най-спокоен тон, но думите му достигат до всички. — Капнала е от умора и е изпълнена с тъга.

— Аз ще я придружа — обажда се Дудълс. Страните й лъщят, облени от сълзи. — Ще я закарам с пикапа на Теди, а ако не ми даде ключовете, ще го…

Някой отзад отново заканително изкрещява:

— Изведете го! Дайте ни убиеца! Дайте ни Рибаря! Изведете Рибаря!

Отначало крещи само един човек, но скоро към него се присъединяват други колебливи гласове и отново зазвучават в страховит хор.

Без да отлепи гръб от тухлената стена, Клюна промърмърморва:

— Мамка му, пак се започва.

* * *

Джак забрани на Дейл да го придружи на паркинга под претекст, че униформата може да разяри тълпата. Не обелва и дума за букетчето, което стиска, но Гилбъртсън и без друго не го забелязва — твърде е паникьосан, че Джордж Потър ще стане жертва на първия линч в Уисконсин през новото хилядолетие. Все пак слиза заедно със Сойер до долния етаж и като най-старши заема наблюдателната позиция пред шпионката на вратата.

Останалите служители на ПУфЛ остават в стаята на дежурните и гледат през прозорците. Хенри моли Боби Дюлак да му предава с най-големи подробности случващото се. Макар да е разтревожен за Джак (опасява се, че вероятността тълпата да го стъпче или да го разкъса е най-малко четирийсет на сто), той е едновременно развеселен и поласкан от факта, че като говори, Боби несъзнателно имитира Джордж Ратбън.

— И така, Холивуд вече е навън… приближава към жената… не показва и най-малък признак на страх… останалите мълчат… Джак и жената явно разговарят… Бога ми, той и дава букет цветя! Какъв хитър финт!

„Финт“ е един от любимите спортни лафове на Джордж Ратбън, например: „Снощи на стадион «Милър Парк» любимият финт на «Пиячите» удряй и бягай пак пропадна.“

— Тя си тръгва! — жизнерадостно се дере Боби. Сграбчва Хенри за раменете и го разтърсва. — Боже, май всичко свърши! Джак май я накара да млъкне!

— Това и слепец ще го види — съгласява се Хенри.

— При това тъкмо навреме. Пристигна екип на Канал 5, виждам и микробус с грамадни оранжеви антени… може би е на „Фокс Нюз“… и…

— Изведете го! Дайте ни убиеца! Дайте ни Рибаря! Изведете Рибаря!

— О, нее! — разочаровано възкликва Боби и дори сега звучи като Джордж Ратбън, който прави разбор на срещата, състояла се предишния ден, и обяснява как „Баджърс“ отново са загубили след твърде обещаващо начало. — Точно сега ли намериха, когато онези от телевизията са тук! Това е.

— Изведете Рибаря!

Хенри вече знае кой е кресливецът, отново подел истеричната кампания. Няма как да сбъркаш този пронизителен, лаещ глас дори когато се намираш зад двупластово армирано стъкло.

* * *

Уендъл Грийн си разбира от работата — хич не си мислите, че не е професионалист до мозъка на костите. Неговата работа е да отразява новините, да анализира новините и понякога да ги илюстрира с фотоматериал. Задълженията му не включват да прави новините. Но тази вечер не може да се въздържи. За втори път през последните дванайсет часа съдбата му поднася сензация, която ще промени кариерата и живота му, ала тъкмо когато той алчно протяга ръце, фортуна си взима обратно подаръка.

— Изведете го! — пронизително крещи Уендъл. Първичната сила в собствения му глас го смайва и го зарежда с ентусиазъм: — Дайте ни убиеца! Дайте ни Рибаря!

Присъединяват се и други гласове, които пораждат у него невероятен прилив на емоции. Както казваше навремето един негов съквартирант — направо да ти се пръсне ципът.

Той пристъпва напред, гърдите му се надигат от вълнение, страните му аленеят, увереността му расте. Смътно долавя, че микробусът на „Новините в действие“ бавно се задава насреща му. Скоро в мъглата ще блеснат прожектори и телевизионните камери ще записват онова, което се случва под крещящата им светлина. И какво от това? Ако жената в окървавената блуза се окаже твърде страхлива да се застъпи за собственото си дете, Уендъл ще го направи вместо нея! Уендъл Грийн, който е блестящ пример за гражданска отговорност! Уендъл Грийн, лидерът на масите!

Размахва фотоапарата. Колко вълнуващо. Както едно време в колежа! Като на концерт на „Линард Скинард“! Като да си друсан! Като да…

Пред очите му блесва ослепителна мълния. Светлините угасват. Всички до една.

* * *

— АРНИ ГО ФРАСНА С ФЕНЕРЧЕТО! — възкликва Боби. Извън себе си от радост сграбчва за раменете слепия чичо на Дейл и го завърта в шеметен кръг. Хенри е обгърнат от облак „Акуа Велва“ и секунда преди да се случи, разбира, че по стар френски обичай младежът ще го разцелува по двете страни. Като подема отново разказа, е прехласнат също като Джордж Ратбън в редките мигове, когато местните спортни отбори все пак съумеят да се проврат между капките и да грабнат златото.

— Представяш ли си, Лудият унгарец го цапардоса с фенерчето, златно да му се позлати, и… ГРИЙН ПАДНА! ЩИБАНИЯТ УНГАРЕЦ ПРОСНА НА ТЕПИХА НАШИЯ ЛЮБИМ НЕЩАСТНИК — РЕПОРТЕРА! САМО ТАКА, ХРАБОУСКИ!

Другите полицаи тържествуващо крещят с цяло гърло. Деби Андерсън дори запява „Ние сме шампионите“, някой й приглася.

„Какви странни дни настанаха във Френч Ландинг“ — размишлява Хенри. Стои с ръце в джобовете, усмихва се, вслушва се в какофонията. Усмивката му не е престорена — радва се искрено. Но сърцето му е изпълнено с тревога. За Джак.

Не, не само за него. За всички.

* * *

— Браво, мъжки! — поздравява го Клюна. — Направо ги разби.

— Благодаря — кима Джак.

— Няма повече да те питам това ли е нашият човек. Щом казваш, че не е, значи не е. Но ако можем с нещо да помогнем да се залови истинският, само дай знак.

Останалите членове на „Гърмящата петорка“ ръмжат одобрително; Кайзера Бил дори тупва Джак по рамото. От приятелското потупване на нашия отдавнашен познайник като нищо ще му излезе синина.

— Благодаря — повтаря. Но преди да е успял да почука на вратата, тя се отваря. Дейл го сграбчва и едва не го смазва в прегръдките си. Когато телата им се докосват, Джак усеща колко учестено бие сърцето на полицейския началник.

— Ти ми отърва задника — шепне му Дейл. — С каквото мога…

— Май наистина има нещо, което можеш да направиш — казва Джак и го дръпва вътре. — Стори ми се, че зад микробусите на телевизионните екипи зърнах още една полицейска кола. Мисля, че беше синя.

— Втасахме я.

— Именно. Трябват ми минимум двайсет минути с Потър. Може нищо да не излезе, но може и да се окаже адски важно. Ще успееш ли двайсетина минути да отвлечеш вниманието на Браун и Блак?

Дейл се подсмихва мрачно: — Давам ти половин час. Минимум. — Страхотно. А записът от 911 още ли е в теб?

— Като ми отнеха разследването, щатските взеха касетата наред с останалите улики. Днес следобед пратиха микробус да прибере всичко.

— Дейл, не!

— Спокойно, моето момче. Имам копие на сигурно място в бюрото си.

— Не ме плаши така, току-виж съм получил инфаркт! — Джак се тупа по гърдите.

— Извинявай — отвръща Гилбъртсън, а в това време си мисли: „Като те гледах там, сред тълпата, хич не ми изглеждаше като човек, който е в състояние да се уплаши.“

Насред стълбището Джак се сеща, че Спийди му спомена да използва два пъти онова, което му беше оставил… но вече е късно, даде цветята на Танси. Мамка му. Подушва дланите си и се усмихва.

Може би в крайна сметка още са у него.

[1] Едуард Тийч (1607–1718), наричан още „Черната брада“, може би най-известният действителен пират, запомнен заради страшния образ, който сам си придавал, като сплитал дългата си брада на плитки с шарени панделки и поставял димяща конопена връв под шапката си. — Б.пр. ↑

Глава 17

ДЖОРДЖ ПОТЪР седи на тесния нар в арестантска килия, която е третата подред в късо коридорче, вонящо на урина и дезинфектант. Гледа през прозореца към паркинга, който напоследък стана арена на бурни страсти и все още е пълен с щуращи се насам-натам хора. При звука от приближаващите стъпки на Джак не се обръща.

На отиване към килията Джак забелязва два надписа: „ЕДИН РАЗГОВОР ОЗНАЧАВА ЕДИН РАЗГОВОР“ — гласи единият, а другият: „СБИРКА А. А. ПОН. 19:00; АН[1] ЧЕТ. 20:00“. Подминава чешмичка и допотопен пожарогасител, върху който някой умник е написал „Смехотворен газ“.

Застава пред килията и с ключовете от дома си почуква по металните решетки. Потър най-сетне откъсва поглед от прозореца. Тъй като все още се намира в състояние на свръхчувствителност — страничен ефект от пребиваването в Териториите — от пръв поглед Джак отгатва истината за човека. Личи си по тъмните кръгове под хлътналите очи, нездравия тен и леко вдлъбнатите слепоочия, в които са сгушени тънки вени.

— Здравейте, господин Потър. Искам да говоря с вас, но разполагаме с много малко време.

— Искаха да ме линчуват — отбелязва арестантът — Да.

— Може би не биваше да ги спирате. И без друго съм аут, остават ми три-четири месеца, не повече.

Джак вади от горния джоб на ризата си магнитната карта, която му даде Дейл, и отключва килията. При вкарването на картата от устройството се разнася пронизително бръмчене, което спира веднага щом той отдръпва ключа от решетката. В стаята на дежурните на долния етаж сигурно вече свети индикаторът, обозначен с „А. К. № 3“.

Той влиза и присяда на ръба на нара. Прибра връзката ключове, защото не иска дъхът на метал да заличи аромата на момини сълзи по дланите му.

— Къде е?

Потър не пита Джак откъде знае — просто вдига едрата си възлеста ръка — ръка на дърводелец — и докосва корема си. После отсечено я отпуска.

— Започна с болки в стомаха. Преди пет години. Най-послушно вземах хапчета и си слагах инжекции. Тогава живеех в Ла Ривиер. Страдах ужасно… повръщах където ми падне. По ъглите и къде ли не. Веднъж дори бях повърнал в леглото, без въобще да се усетя. Като се събудих на сутринта, повръщаното беше засъхнало по гърдите ми. Знаеш ли ги тия неща, моето момче?

— Майка ми имаше рак — тихо отвръща Джак. — Разболя се, когато бях на дванайсет години. После злокачественият тумор изчезна. — Изкара ли поне пет години?

— Повече. — Извадила е късмет. Но в крайна сметка не и се размина, нали?

Джак кима.

Потър също кимва. На път са да се сприятелят. Открай време Джак умее да предразполага хората.

— Тая гадост се вмъква в човека и си трае — обяснява Потър. — Моята теория е, че никога не изчезва напълно. Както и да е, вече не си слагам инжекции, зарязах и хапчетата. Минах на болкоуспокояващи. Дойдох тук да дочакам смъртта.

— Защо? — Тази подробност не е важна, а времето напредва, но Джак няма никакво намерение да се откаже от метод, който дява резултати, само защото някакви си тиквеници от щатската полиция чакат да отведат този човек. Дейл ще трябва да ги задържи, и толкоз.

— Градчето е доста приятно. И реката много ми харесва. Всеки ден се разхождам по брега. Обичам да гледам слънчевите отражения във водата. Понякога си мисля за местата, на които съм работил — Уисконсин, Минесота, Илинойс, друг път не мисля за нищо определено. Случва се и просто да седя на брега и да ми е леко на душата.

— А в кой бранш работехте, господин Потър?

— Отначало бях дърводелец като Исус. Постепенно се издигнах до строител и накрая станах важна клечка. Като станеш мастит строител, започваш да се наричаш „предприемач“. Направих три-четири милиона долара, карах кадилак, срещах се с една млада жена, която ми топлеше леглото всяка петъчна вечер. Симпатична жена беше. Не ми създаваше никакви неприятности. После изгубих всичко. Липсва ми само кадилакът. Беше по-плавен и от жената. После научих лошата вест и пристигнах тук. — Поглежда Джак.

— Знаете ли какво си мисля понякога? Че Френч Ландинг граничи с един по-добър свят, където нещата изглеждат и ухаят по-хубаво. Може би и хората са по-добри. Аз не си падам по контактите — не се сприятелявам лесно — но това не означава, че съм безчувствен. Върти ми се в главата една мисъл, че още не е късно да направя нещо почтено. Сигурно ще ме помислите за луд.

— Не. Аз самият се заселих тук почти по същата причина.

Ще ви кажа аз какво изпитвам. Нали знаете как, като закриете прозореца с тънко одеяло, слънчевите лъчи прозират през плътната материя?

Очите на Джордж Потър изведнъж заблестяват. Дори няма нужда Джак да си довършва мисълта, което е хубаво. Успя да се настрои на неговата вълна — почти винаги успява, има талант за това — но вече е време да се захваща за работа.

— Значи знаеш — простичко казва Потър, преминавайки на „ти“. Джак кима и пита:

— Знаеш ли защо те задържаха?

— Те смятат, че аз съм убил детето на онази жена. — Кима към прозореца. — Дето размахваше примката. Но не съм. Само това знам.

— Браво, добро начало. А сега слушай внимателно. Набързо излага поредицата събития, вследствие на които Потър се е озовал в килията. Арестантът мълчаливо стиска юмруци и слуша навъсено.

— Рейлсбак! — възкликва най-сетне. — Как не се сетих! Проклет любопитен старик, дето все се навърта около мен и ме тормози с какви ли не въпроси: „Какво ще кажеш за едни карти, дали да не ударим един билярд, дай да изиграем едно парчизи…“ Само и само да ме разпитва, да си пъха носа в чуждите работи, мътните го взели…

Продължава все в този дух, но Джак го оставя да говори. Болен или не, възрастният човек по най-безцеремонен начин е изтръгнат от ежедневния си ритъм и има нужда да разтовари напрежението. Ако сега го прекъсне, за да спести време, всичко ще отиде по дяволите. Трудно му е да запази търпение (Как ли успява Дейл да задържи ония нещастници? Не иска и да знае), но се налага. Когато обаче Потър разширява обхвата на критиките (Морти файн също става обект на тежки думи, както и приятелят на Анди Рейлсбак — Ърв Троунбъри), бърза да го прекъсне:

— Въпросът е там, че Рейлсбак е проследил някого до твоята стая. Не, не се изразих правилно. Рейлсбак е бил заведен до твоята стая.

Старецът мълчи и се взира в ръцете си. Но кима. Може да е възрастен и болен, може болестта му да напредва необратимо, но съвсем не е глупав.

— Почти съм сигурен, че един и същи човек е подмамил Рейлсбак и е подхвърлил в дрешника снимките на мъртвите деца.

— Тъй-тъй, има логика. А след като разполага със снимки на мъртвите дечица, вероятно ги е убил.

— Точно така. Та затова се питам…

Потър нетърпеливо размахва ръка.

— Май се досещам какво се питаш. Кой по тези места иска да види Потси от Чикаго с примка на врата. Или на топките. — Именно.

— Не искам да ти спъвам работата, синко, ама не се сещам за никого.

— Нима? — Джак повдига вежди. — Никога ли не си бил по тези места, не си ли строил я къща, я обществена сграда?

Потър вдига глава и се ухилва:

— Естествено. Как иначе щях да знам, че градчето е толкова живописно… особено през лятото? Има един квартал, „Либъртивил“ се казва — знаеш ли го? Улиците са със „старинни“ имена — Камелот, Авалон — чувал ли си го?

Джак кима.

— Половината сгради там аз съм ги строил. Още през седемдесетте години. Навърташе се тогава един тип… голям манипулатор, когото познавах от Чикаго… или поне бях останал с впечатлението, че познавам… Дали пък не беше и той от гилдията? — добавя старецът, като че говори на себе си. Сетне отривисто тръсва глава и продължава: — Не помня. И без друго няма значение. Пък и как би могло? Още тогава беше на възраст, сигурно вече е е в гроба. Беше много отдавна.

Но Джак, който разпитва заподозрените както навремето Джери Лий Луис свиреше на пиано, смята, че има значение. В онзи кът на съзнанието, обикновено забулен в сумрак, където се помещава главният щаб на интуицията, една след друга светват лампички. Засега не са много, но не са и малко.

— Манипулатор — повтаря, сякаш не е чувал друг път тази дума. — Какво ще рече „манипулатор“?

Потър сърдито го стрелва с поглед:

— Някой, който познава хора с връзки. Или може би хората с връзки го търсят понякога. Да си манипулатор не е най-великото нещо на света…

„Никак даже — мислено отбелязва Джак, — но за това пък може да ти осигури кадилак, който вози плавно.“

— А ти бил ли си манипулатор, Джордж? — Време е да се мине на по-лични теми.

— Може би — кисело отвръща Потър след кратко мълчание. — Може и да съм бил навремето в Чи — така местните викат на Чкаго. Навремето в Чи големите търгове се печелеха само с голямо подмазване и срещу подкуп. Не знам сега как е, но по онова време честен предприемач си оставаше беден предприемач, ако ме разбираш?

Джак кима.

— Най-голямата ми поръчка беше построяването на жилищен комплекс в Саут Сайд. Както в песента за онзи лош, лош Лирой Браун[2]. — Потър прегракнало се киска. В този миг не мисли за смъртоносната си болест, за несправедливото обвинение или за линча, който му се размина на косъм. Пренесъл се е в миналото, което, макар и не съвсем чисто, със сигурност е по-хубаво от настоящето: нар, прикован с верига към стената стоманена тоалетна и тумор, който бавно унищожава вътрешностите му.

— Ама като казвам голяма, значи голяма — не те будалкам. Отпуснати бяха купища федерални средства, но местните клечки решаваха за какво да се използват паричките. Та с този тип — манипулатора — се конкурирахме кой да… — Внезапно млъква и се облещва: — Да му се не види! Абе, човек, ти какво, да не си магьосник?

— Не те разбирам. Седя си и нищо не правя.

— Именно той се появи тук преди време. Точно той!

— Джордж, не разбирам за какво говориш. — Но май разбира. Обзема го вълнение, ала умело се прикрива както навремето, когато барманката му разказа за навика на Киндърлинг да по-щипва носа си.

— Може би няма значение. Накратко, онзи човек имаше достатъчно причини да не храни особени симпатии към моя милост, но сигурно вече е починал. Иначе трябва да е над осемдесет години, за Бога!

— Разкажи ми за него.

— Ами манипулатор беше — повтаря Потър, сякаш това обяснява всичко. — Трябва да се е забъркал в някакви каши в Чикаго или в околностите, защото като се появи по тия места, си беше сменил името.

— А ти, Джордж, кога го прекара със строителната сделка? Потър се усмихва — големината на зъбите му и начинът, по който изскачат от венците, подсказва на Джак, че старецът вече е с единия крак в гроба. Полазват го тръпки, но с лекота си възвръща усмивката. И това е част от подхода му.

— Ако ще си говорим за слагане и прекарване, по-добре ми викай Потси.

— Добре, Потси. Та кога го прекара тоя тип в Чикаго?

— Чакай да си помисля. Като се обяви търгът, беше лято, но големите клечки продължаваха да опяват как предишната година хипитата дошли в града и натупали кмета и ченгетата. Значи трябва да е било шейсет и девета. Бях направил страхотна услуга на един от съветниците в комисията по строителството, а също и на една бабка, която само си придаваше важности в комисията за равни възможности в жилищното настаняване, създадена от кмета Дейли. Та като отвориха офертите, на моята беше обърнато специално внимание. Онзи тип — манипулаторът — със сигурност е дал по-изгодна цена. Хич не беше вчерашен, имаше си и той връзки, но по онова време аз бях вътрешен човек.

Усмихва се. Ужасяващите зъби пак лъсват, но бързо се скриват.

— И какво стана с неговата оферта? По неведоми начини се изгуби. Получи се след крайния срок за подаване. Куц късмет. И сделката я лапна Потси от Чикаго. Четири години по-късно същият човек цъфна и тук, за да участва в търга за Либъртивил. Само че този път спечелих без връзки, всичко си беше тип-топ. Не съм правил никакви фокуси. Вечерта след като получих поръчката, случайно се срещнахме в бара на хотел „Нелсън“. И той ми вика: „Ти беше онзи човек от Чикаго.“ „В Чикаго има много хора“ — казвам. Честно казано, този беше доста зловещ тип. От него се излъчваше някаква миризма. Не мога да обясня по-точно. Както и да е, по онова време бях едър и силен и хич не си поплювах, но той ме хвана в момент на слабост. „Н-да — продължава оня, — в Чикаго има много хора, ама само един ме изпързаля. Още ме боли задникът, Потси, а аз тия работи ги помня дълго.“ Във всеки друг момент щях да го попитам дали ще му се опресни паметта, като му забият главата в пода, но този път не посмях. Повече и дума не обелихме. Той си излезе. Мисля, че оттогава не съм го виждал, но докато вървеше изграждането на Либъртивил, от дъжд на вятър чувах за него. Най-вече от подизпълнителите. Казваха, че си строял къща във Френч Ландинг, за да се пресели в градчето, когато се пенсионира. Не че беше на пенсионна възраст, но не бе и в първа младост. Да е бил на петдесетина години… а годината трябва да е била седемдесет и втора.

— Значи си е построил къща във Френч Ландинг — размишлява Джак на глас.

— Ъхъ. Дори си имаше име като къщите на английските аристократи. Нали се сещаш — Бърчис, Лейк Хаус, Биърдсли Манър и прочие.

— Какво име?

— Боже, аз не си спомням името на човека, ти искаш да ти кажа как е кръстил къщата си! Едно обаче помня — никой от подизпълнителите не обичаше тази сграда. Даже й беше излязло лошо име.

— Лошо ли?

— Най-лошото. Ставали злополуки. Един работник си отрязал ръката на банцинга и едва не умрял от загуба на кръв, докато го закарат в болницата. Друг паднал от скелето и се парализирал за цял живот… на такова му се вика „кутсуз“. Знаеш ли какво значи?

Джак кима.

— Единствената къща, за която съм чувал да казват, че е обитавана от духове още преди да е построена. Доколкото си спомням, се стигна дотам, че онзи е бил принуден сам да си я довършва.

— И какво още се говореше за това място? — подхвърля Джак небрежно, уж колкото да поддържа разговора, но всъщност отговорът е много важен. Никога не е чувал за съществуването на така наречената „къща с духове“ във Френч Ландинг. Разбира се, не живее тук толкова отдавна, че да знае всички местни поверия… но все му се струва, че подобна история щеше да се разчуе.

— О, знам ли. Помня само… — Потси млъква и се взира през прозореца. Навън хората най-сетне започват да се разотиват, Джак се пита как ли Дейл се справя с Браун и Блак. Времето напредва с бясна скорост, а още не е изкопчил от Потър необходимата информация. Научи съвсем малко, само колкото да се „изостри апетитът му“.

— Един ми каза, че там слънцето не грее дори когато времето е слънчево — внезапно изтърсва Потър. — Обясни ми, че къщата била разположена малко встрани от пътя, на някаква полянка, и би следвало през лятото слънцето да я огрява поне по пет часа дневно, но по някаква причина… не се случвало. Сенките на хората изчезвали като в приказките и това ги плашело. Понякога от гората се чувало ръмжене на куче, което, ако се съди по звука, било доста голямо. И злобно. Но така и никой не го видял. Знаеш как е. Тръгват разни истории, после се доукрасяват едва ли не от само себе си… — Потър изведнъж отпуска рамене. Главата му клюмва.

— Това е, мой човек, друго не си спомням.

— Как се казваше онзи… манипулатор по времето, когато живееше в Чикаго?

— Не помня.

Джак ненадейно пъхва длани под носа на Потър. Старецът, който е навел глава, ги забелязва едва в последния момент, рязко се отдръпва и стреснато ахва. После поема с пълни гърди миризмата, която още лъха от дланите на Джак:

— Какво… Какво, за Бога, е това? — Сграбчва ръцете му и ненаситно ги души. — Господи, каква прелест. Какво е това?

— Момини сълзи — отвръща Джак, макар да си мисли друго: „Споменът за майка ми.“ — Та как се казваше твоят конкурент, когато живееше в Чикаго?

— Беше нещо като… Биърстейн[3]. Не точно, но нещо от този род. Съжалявам, но не си спомням.

— Бирена халба — повтаря Джак. — А как се казваше, като се появи във Френч Ландинг три години по-късно?

Изведнъж на стълбището отекват ядосани викове:

— Въобще не ме интересува! — крещи някой. Джак подозира, че е Блак, по-досадният. — Случаят е наш, задържаният е наш, взимаме го и толкова! На секундата!

Дейл отговаря:

— Не споря. Но документацията по случая… Браун го прекъсва:

— Майната й на документацията! Ние ще я оформим допълнително.

— Как се казваше той във Френч Ландинг, Потси?

— Не мога… — Потър отново поема дланите на Джак. Ръцете му са сухи и студени. Затваря очи и вдъхва уханието. Бавно издиша и прошепва:

— Бърнсайд. „Приятелчето“ Бърнсайд. Не че беше много приятелски настроен. Прякорът беше майтап. Истинското му име като че ли беше Чарли.

Джак отдръпва ръце. Чарлс „Приятелчето“ Бърнсайд. Някога известен с името Биърстейн. Или нещо подобно.

— А къщата? Как се казваше къщата?

Браун и Блак вече крачат по коридора, а Дейл подтичва след тях. „Няма време — казва си Джак. — По дяволите, ако имах поне още пет минути…“

В този миг Потси изтърсва:

— Блак Хаус[4]. Не зная дали той я беше кръстил така, или работниците й бяха дали това име, но със сигурност й й викаха така.

Джак се облещва. За миг си представя как седи в уютната дневна на Хенри Лейдън, отпива от уискито си и чете за безкрайното съдебно дело „Джарндис срещу Джарндис“.

— Блийк хаус[5] ли каза?

— Отваряй си ушите, момче! — нетърпеливо мърмори Потси. — Казах, че беше…

— За Бога! — префърцунено възкликва единият щатски полицай с тон на разглезено хлапе, мрънкащо: „О, я вижте какво е домъкнала котката!“, от който на Джак го засърбяват ръцете да му смени физиономията. Предполага, че е Браун, но като вдига поглед, се оказва, че насреща му стои Блак.

— Здравейте, момчета — поздравява ги и става от нара.

— Ти какво правиш тук, Холивуд?

— Чеша си езика и ви чакам — отвръща той и ги удостоява с ослепителна усмивка. — Сигурно търсите господина.

— Позна! — изръмжава Браун. — Ако си прецакал нашия случай…

— А, не ми се вярва — отвръща той, като се старае да говори любезно. После се обръща към Потси: — С тях ще бъдете в сравнителна безопасност, сър. Опасно е да останете във Френч Ландинг.

Джордж Потър изглежда безразличен и примирен.

— Все ми е едно — отвръща, но явно му хрумва нещо, защото се усмихва: — Ако Приятелчето е жив, може да го питаш още ли го боли задникът, дето го изпързалях през шейсет и девета. И му предай много поздрави от Потси от Чикаго.

— Какви ги дрънкаш? — мръщи се Браун. Приготвил е белезници и очевидно изгаря от нетърпение да ги щракне на китките на Потър.

— Господинът сподели с мен спомени от миналото — отвръща Джак и пъхва ръце в джобовете на панталоните си. Усмихва се на Браун и Блак и добавя: — Това не ви засяга, момчета.

Блак от щатската полиция се обръща към Дейл:

— Ти си вън. Казвам ти го с три едносрични думи, та дано го разбереш. Е, господин началник, искам да ми отговориш веднъж и завинаги: ясно ли е?

— Като бял ден. Имате власт и ми отнемате разследването.

Но искрено препоръчвам на теб и колегата ти да не си придавате големи важности! Ако сте очаквали, че ще стоя със скръстени ръце и ще позволя да линчуват този човек…

— Не се прави на по-голям глупак, отколкото и без друго си — срязва го Браун. — Научили са новината от разговорите по по-полицейските радиостанции.

— Съмнявам се — тихо отвръща Деил, мислейки за синия клетъчен телефон от хранилището за веществени доказателства.

Блак впива пръсти в рамото на Потър и го блъсва толкова силно към вратата в края на коридора, че арестантът едва не се препъва. Лицето на стареца се изкривява от болка, но той съумява да запази и равновесието, и достойнството си.

— Господа полицаи — казва Джак. Не говори нито силно, нито гневно, но и двамата се обръщат. — Ако още веднъж си позволите в мое присъствие да малтретирате задържания, веднага шом напуснете участъка, ще телефонирам на шефовете ви в Мадисън; уверявам ви, господа, че ще се вслушат в думите ми. Вашето арогантно и агресивно поведение възпрепятства разследването. Умения за междуведомствено сътрудничество въобще не притежавате. Или се дръжте прилично, или ви гарантирам, че още следващия петък ще си търсите работа като телохранители.

Въобще не повишава тон, но с всяка следваща дума Блак и Браун като че ли се смаляват. Като престава да говори, двамата имат вид на хлапета, на които са издърпали ушите. Дейл го зяпа със страхопочитание. Само Потър е напълно безучастен — взира се в белезниците така, сякаш се намира на хиляди километри от Френч Ландинг.

— Изчезвайте! — добавя Джак. — Вземете задържания, документацията по случая и вървете по дяволите!

Блак понечва да каже нещо, но бързо затваря уста. Когато вратата се хлопва след тях, Дейл поглежда Джак и прошепва:

— Брей!

— Какво имаш предвид?

— Ако не знаеш, няма да седна да ти обяснявам.

Соиер свива рамене: — Доато тези хубавци се занимават с Потър, ние ще свършим нещо полезно. След всичко, което се случи тази вечер, най-сетне мъничко ни провървя.

— Какво научи от него? Каза ли ти нещо? — Някакво име. Може би не означава нищо. Чарлс Бърнсайд. По прякор Приятелчето. Да си чувал за него?

Дейл издава долната си устна и започва да я пощипва. Отпуска ръка и клати глава:

— Самото име като че ли ми напомня нещо, но може би просто е твърде популярно. А прякорът нищо не ми говори.

— Бил е строител, изпълнител на големи поръчки, въртял е далавери в Чикаго преди трийсетина години Поне според Потси.

— Потси. — Тиксото, с което е прикрепен надписът „ЕДИН РАЗГОВОР ОЗНАЧАВА ЕДИН РАЗГОВОР“, се е забелило и Дейл го приглажда към стената с вид на човек, който не осъзнава какво прави. — Тоя май ти стана приятелче?

— Не. Приятелчето е Бърнсайд. А полицай Блак не е собственик на Блак Хаус.

— Ти си се смахнал. За какво говориш?

— Чувал ли си за къща с подобно име в околността?

— Не, за Бога! — засмива се Дейл.

Джак също се усмихва, но студено, все едно не разговаря с приятел, а разпитва свидетел. Защото в момента е стражар. Пък и в погледа на Гилбъртсън за миг забеляза нещо необичайно.

— Сигурен ли си? Не бързай. Помисли добре.

— Нали ти казвам — няма. В този край не е прието хората да си кръщават къщите. О, май двете стари моми Греъм и Пентъл наричат дома си „Орлови нокти“, защото предната ограда вече съвсем се е скрила под орловите нокти, но това е единствената къща с име в целия окръг, за която съм чувал.

Той отново за миг извръща очи. На Потър предстоеше да бъде обвинен в убийство, но по време на разпита нито веднъж не извърна поглед. Защото казваше истината.

За разлика от полицейския началник Гилбъртсън.

„Трябва да пипам с кадифени ръкавици — мисли си Джак. — Защото той не знае, че лъже. Как е възможно?“

Сякаш в отговор на този въпрос в съзнанието му изникват думите на Потър: „Един ми каза, че там слънцето не грее дори когато времето е слънчево… Сенките на хората изчезвали като в приказките и това ги плашело.“

Паметта е сянка — всеки полицай, който се опитва да възстанови престъпление или злополука по противоречивите разкази на очевидците, го знае много добре. Дали Блак Хаус на Потси е нещо подобно? Нещо, което не хвърля сянка? Поведението на Дейл (обърнал се е изцяло към отлепеното съобщение и го приглажда толкова съсредоточено, сякаш прави изкуствено дишане на човек, припаднал на улицата, докато чака пристигането на линейката) навежда Джак на мисълта, че става дума тъкмо за нещо такова. Преди три дни въобще не би допуснал подобна мисъл, но преди три дни още не се беше връщал в Териториите.

— Според Потси се говорело, че къщата е обитавана от духове още преди да е построена — продължава, сякаш не е забелязал необичайното поведение на Гилбъртсън. — Не съм чувал за такава къща! — Дейл се заема със съобщението за сбирките на А. А. и А. Н. Изследва тиксото с безкрайно усърдие без въобще да поглежда към Джак. — Абсолютно нищо не ми говори.

— Сигурен ли си? Един работник едва не умрял от загуба на кръв. Друг паднал и се парализирал. Хората се оплаквали — моля ти се, Дейл, чуй това — според Потси хората се оплаквали, че оставали без сянка. Не виждали сенките си дори по пладне, когато светлината е най-силна. Много интересно, не мислиш ли?

— Ъхъ, но не помня да съм чувал подобни истории. — Дейл се отдръпва, когато Джак пристъпва към него. По-точно изплашено отскача назад, макар че изобщо не е страхливец. Поведението му е едновременно комично, тъжно и зловещо. Гилбъртсън със сигурност не осъзнава какво прави. Има някаква сянка. Джак я вижда, подсъзнателно Дейл също я забелязва. Ако Джак го притисне до стената, ще го принуди да я види… но не му се ще да го прави. Защото сянката е лоша. Дали е по-ужасна от канибала, който си похапва от дечицата, които е убил? Очевидно дълбоко в себе си Дейл смята, че отговорът е положителен.

„Мога да го накарам да види сянката — разсъждава Джак. — Ще протегна под носа му ръцете си, ухаещи на момини сълзи, и ще го накарам да я види. Подсъзнателно той го иска. Та нали и той е стражар.“

Ненадейно дочува провлечения говор на Спийди Паркър, който си спомня от детството си: „А може и да го докараш до нервна криза, Джак. Господ е свидетел, че човекът и без друго е на ръба — какво ли не му мина през главата, откакто изчезна малкият Ъркнам. Готов ли си да рискуваш? И за какъв дявол?“ Беше искрен, като каза, че не е чувал за такава.

— Дейл?

Гилбъртсън го поглежда, сетне бърза да отмести очи. Макар погледите им да се срещат само за миг, Джак долавя притворството на приятеля си и сърцето му се свива.

— Какво?

— Искаш ли да изпием по едно кафе?

На Гилбъртсън очевидно му олеква, широко се усмихва. Тупва Джак по рамото и възкликва:

— Каква чудесна идея!

„Разбира се, че за теб е чудесна!“ — мислено отвръща Джак, после се усмихва. Има много начини да се провреш през иглено ухо и да откриеш Блак Хаус. Днешният ден беше богат на събития. Може би е най-добре да не се занимават с тази тема. Поне тази вечер.

— Ами Рейлсбак? — пита Дейл, докато шумно слизат по металната стълба към долния етаж. — Още ли настояваш да го разпиташ?

— Разбира се — с престорен ентусиазъм отвръща Джак, макар че не храни особено големи надежди, — Анди Рейлсбак е видял само онова, което Рибаря му е позволил. С изключение на една незначителна подробност — историята с единствения пантоф е доста необичайна. Бог знае дали ще свърши работа, но ако се стигне до съд, по този начин ще докаже връзката между тайнствения посетител в хотела и канибала-детеубиец…

„Този случай никога няма да стигне до съда и ти го знаеш много добре. Може дори да не завърши на този свят…“

Мислите му са прекъснати от жизнерадостната врява, с която ги посрещат в стаята на дежурните, където се помещава и телефонната централа. Служителите на полицейското управление на Френч Ландинг стават на крака и ръкопляскат. Хенри Лейдън също. Гилбъртсън бърза да последва примера на подчинените си.

— За Бога, приятели, престанете! — Джак се изчервява, същевременно го напушва смях. Все пак му е приятно да го аплодират, защото усеща, че тези хора искрено го уважават. По-важното обаче е усещането, че най-сетне се е завърнал у дома.

Когато около час по-късно Джак и Хенри си тръгват от полицейския участък, Клюна, Мишока и Кайзера Бил още са там. Другите членове на „Гърмящата петорка“ са се върнали на Нейлхаус Роу да разкажат на жените новините от вечерта.

— Сойер — казва Клюна.

— Готови сме да помогнем с каквото можем. Схващаш ли? Готови сме на всичко.

Джак замислено се взира в него и се пита какви са мотивите му… изключим страданието, разбира се. Страданието на бащата. Клюна го гледа право в очите. Хенри Лейдън е застанал малко встрани, души мъглата, идваща откъм реката и дрезгаво си тананика.

— Утре към единайсет ще се отбия при майката на Ърма.

Какво ще кажеш по обяд да се срещнем в бар „Санд“? Доколкото разбрах, Танси живее наблизо. Доведи и приятелчетата ти. Ще ви черпя по една лимонада.

Клюна не се усмихва, но погледът му вече не е толкова суров.

— Там сме.

— Хубаво.

— Ще ми кажеш ли какво си намислил?

— Става дума за едно място, което трябва да се намери. — Има ли нещо общо с онзи, който уби Ейми и другите деца? — Може би. Клюна кимва: — „Може би“ ме устройва.

* * *

На връщане към Норуей Вали Джак кара бавно, ала причината не е в мъглата. Въпреки че е сравнително рано, той е капнал от умора, подозира, че и Хенри е в подобно състояние. Не защото мълчи — Джак е свикнал с навика му от време на време да изпада в полусънни състояния. Не, причината е в тишината. Обикновено Хенри неуморно натиска бутона за превключване на радиостанциите, започвайки с местните, после проверява какво излъчват по KDCU, след което, ако метеорологичните условия го позволяват, търси по-далечни станции от Милуоки, Чикаго и може би дори Омаха, Денвър и Сейнт Луис. Бибоп за предястие, спиричуъли вместо салата, хайде и малко Пери Комо за настроение от най-далечния край на скалата. Но тази вечер Хенри кротува в своето ъгълче на кабината, отпуснал ръце на скута си. Най-сетне, когато остават не повече от три километра до отклонението за неговата къща, се обажда:

— Тази вечер няма да четем Дикенс, Джак. Ще си лягам.

Джак се сепва от гласа му и малко се обезпокоява. Това не е обичайният глас на приятеля му, нито пък някое от радио-превъплъщенията му — Хенри говори като старец, който е на прага на пълното изтощение.

— Чудесна идея. И аз бързам да си легна — съгласява се, като полага усилия тревогата да не проличи в гласа му. Хенри долавя и най-малките нюанси.

— Какви са плановете ти за „Гърмящата петорка“, ако смея да попитам?

— Още не съм решил за какво да ги използвам — отговаря Джак и понеже е твърде уморен, успява да заблуди слепеца. Възнамерява да прати Клюна и приятелите му да търсят горската полянка, където сенките на хората като по чудо изчезвали, както твърдеше Потси. Ще разпита и Хенри, дали не е чувал за къща в района на Френч Ландинг, наречена Блак Хаус. Но не сега. Не и след като разбра колко е уморен. Може би утре. Да, непременно ще го разпита, тъй като Хенри е твърде ценен източник на информация. Но най-добре да го остави първо да „презареди акумулатора“.

— Записът в теб ли е?

Хенри показва касетата с обаждането на Рибаря на телефон 911, после я напъхва обратно в горния си джоб.

— Да, мамо. Но тази вечер не съм в състояние да слушам убиец на дечица. Дори ако дойдеш да го прослушаме заедно.

— Спокойно можеш да го оставиш за утре — казва Джак, надавайки се, че по този начин не обрича на смърт поредното дете от Френч Ландинг.

— Но не си много сигурен.

— Не — кимва Сойер, — но ако сетивата и най-вече слухът ти са притъпени, може да усложним нещата, вместо да помогнем. В което пък съм абсолютно сигурен.

— Утре първата ми работа ще е да го прослушам, обещавам ти.

Къщата на Хенри вече се вижда. Изглежда някак самотна, понеже е осветен само гаражът, но, разбира се, на слепеца не му е необходимо осветление.

— Хенри, наистина ли си добре?

— Да — отговаря онзи, макар и не много убедително.

— И никакви Уисконсински плъхове тази вечер.

— Няма.

— Същото важи и за Шейха.

Устните на Хенри трепват в лека усмивка:

— Дори за рекламния спот на Джордж Ратбън за местния представителен магазин на „Шевролет“, където цената е трепач, а при покупка на кредит първите шест месеца не плащаш нито цент лихва. Отивам право в леглото.

— Аз също.

* * *

Но цял час след като си легна и загаси лампата на нощното шкафче, Джак не може да заспи. Лица и гласове се въртят в съзнанието му като полудели часовникови стрелки. Или като въртележка на запустял кръстопът.

Танси Френо: „Изведете чудовището, което уби хубавото ми момиченце.“

Клюна Сейнт Пиер: „Да видим какво ще последва.“

Джордж Потър: „Тая гадост се вмъква в човека и си трае. Моята теория е, че никога не изчезва напълно.“

Спийди, глас от далечното минало, казва по телефона, който беше чиста научна фантастика по времето, когато се запознаха: „Къде се губиш, Пътнико Джак… Виж, синко, като на стражар искам да ти кажа, че трябва да посетиш личната тоалетна на полицейския началник Гилбъртсън, и то на секундата“

Като на стражар, точно така.

Но най-често, отново и отново, гласът на Джуди Маршал: Не бива да стоиш и да повтаряш: „Ами, изгубих се, не знам как да се върна“ — просто продължаваш напред.

Да, но накъде? Накъде?

Най-сетне става, грабва възглавницата и излиза на верандата. Вечерта е топла — в Норуей Вали поначало мъглата не беше гъста, а сега лекият източен вятър напълно я е прогонил. Джак се поколебава, после слиза по стълбите както е само по бельо. Не му се ще да стои на верандата, където намери онази дяволска кутия с марки от пакетчета захар.

Подминава пикапа, подминава къщичката за птици и нагазва в ливадата северно от къщата. На небето блещукат милиарди звезди. Щурчетата тихо свирят в тревата. Пътеката, която бе прокарал сред люцерната и тимотейката, вече не личи, но може да е влязъл от друго място.

Нагазва по-навътре и ляга по гръб, пъха възглавницата под лавата си и се взира в звездите. „За малко — казва си мислено. — Докато главата ми се изпразни от тия призрачни гласове. Само за малко.“

И както си го мисли, започва да се унася.

И както си го мисли, се пренася отвъд.

Звездите в небето са различни. Пренареждат се пред очите му в други съзвездия. Кое ли е онова, намиращо се на мястото, където само допреди миг беше Голямата мечка? Свещеният опопанакс ли? Може би. Чува се тихо, приспивно поскърцване, той се досеща, че това е вятърната мелница, която видя, като се пренесе тази сутрин, макар да му се струва, че оттогава са изминали столетия. Няма нужда да поглежда, за да се увери, или пък да извръща поглед към мястото, където се намираше неговата къща, за да види, че отново се е превърнала в хамбар.

Скръц… скръц… скръц: гигантските крила се въртят под напора на същия източен вятър. Но тук той е несравнимо по-благоуханен, несравнимо по-чист. Джак докосва ластика на гащетата си и напипва груба тъкан. В този свят няма боксерки. И възглавницата се е променила. Дунапренът се е превърнал в гъши пух, но и така е удобна. Всъщност е много по-удобна. И някак ласкава.

— Ще го хвана, Спийди — шепне Джак на новите и непознати съзвездия. — Поне ще се опитам.

Заспива.

Като се събужда, е ранна утрин. Вятърът е утихнал. В посоката, от която духаше, на хоризонта е очертана ярка оранжева линия — слънцето вече се издига. Схванал се е, а дрехите му са се навлажнили от росата, но се чувства отпочинал. Щом отваря очи, разбира, че отново се намира в Уисконсин. Но знае и още нещо — че може да се върне. Когато си поиска, ще се пренесе в истинския Кули Кънтри. Осъзнаването на този факт го изпълва едновременно с радост и страх.

Става, пъхва под мишница възглавницата и прекосява ливадата, за да се върне в къщата. Сигурно е пет сутринта. Още три часа сън и ще бъде готов да се изправи пред всякакви предизвикателства. На стълбите на верандата отново попипва ластика на боксерките. Кожата му е влажна, но гащетата са почти сухи. Разбира се, че са сухи. През по-голямата част от времето, докато е спал на открито (както толкова пъти онази есен, когато беше на дванайсет години), те въобще не са били на него. Били са някъде другаде.

— В Земята на опопанакса — казва Джак и влиза в къщата. След три минути вече спи в собственото си легло. Когато се събужда в осем часа от слънчевите лъчи, които струят през прозореца и в които няма нищо свръхестествено, е почти готов да повярва, че последното пътуване е било само сън.

Но дълбоко в себе си знае истината.

[1] Асоциация на анонимните наркомани, подобна на Асоциацията на анонимните алкохолици. — Б.пр. ↑

[2] Песен на Джим Крос, в която се разказва за лошия Лирой Браун от най-лошия квартал в града — Саут Сайд. — Б.пр. ↑

[3] Непреводима игра на думи с името на героя (Биърстоун), за чийто немски произход се загатва: бирена халба е буквален превод на думите bier и stein, които са немските еквиваленти на английските думи obeer stone. — Б.пр. ↑

[4] Черният дом (англ). — Б.пр. ↑

[5] Непреводима игра на думи — Bleak Houe или „Студеният дом“ е романът, който Джак чете в дома на Хенри. — Б.пр. ↑

Глава 18

ПОМНИТЕ ЛИ новинарските микробуси, които пристигнаха на паркинга зад полицейското управление? И приноса на Уендъл Грийн към всеобщото брожение, преди грамадното фенерче на сержант Храбоуски да го изпрати в страната на сънищата? Можем да бъдем сигурни, че веднъж надушили неизбежно назряващия граждански бунт, репортерските екипи не са стояли със скръстени ръце, защото на следващата сутрин материалът за бурната нощ е окупирал всички телевизионни екрани в целия щат. В девет часа хората в Расин и Милуоки, в Мадисън и Делафийлд и дори онези, които живеят толкова на север, че гледат телевизия само с помощта на сателитни антени — всички те вдигат поглед от палачинките и купичките с корнфлейкс, от пържените яйца и английските кифлички с масло, за да гледат как дребен истеричен полицай фрасва с тъп предмет претенциозен репортер с цветист речник, за да убие в зародиш кариерата му на велик демагог. Но можем да бъдем сигурни и в друго: материалът не намира никъде другаде такъв широк и радушен отзвук като във Френч Ландинг и съседните нему Сентралия и Ардън.

Ангажиран с мисли за няколко неща едновременно, Джак Сойер проследява новинарската емисия, взирайки се в екрана на портативния телевизор върху кухненския плот. Надява се, че Дейл няма да върне на работа Арнолд Храбоуски, но има сериозни подозрения, че Лудият унгарец в най-скоро време отново ще облече униформата. Дейл само си мисли, че иска веднъж завинаги да го отстрани от органите на реда, но всъщност е твърде е жалостив да устои на молбите му — разбира се, Арни неминуемо ще го умолява — това и слепец ще го види, особено след снощните събития. И дано оня гадняр Уендъл Грийн бъде уволнен или да се оттегли позорно. Репортерите не бива да участват в събитията, които отразяват, а снощи нашият любим Уендъл с голямата уста виеше за кръв като върколак. Джак обаче има подтискащото чувство, че със сладки приказки (казано с други думи — с лъжи) напористият репортер ще се измъкне от възникналите неприятности и ще продължи блестятата си кариера на досадник. Размишлява и над разказа на Анди Рейлсбак за зловещия старец, който опитвал валчестите дръжки на вратите на третия етаж в хотел „Нелсън“.

Това е то — Рибаря най-сетне придоби облик. Старец със син халат и пантофи на жълти и черни райета като гръбчето на земна пчела. Анди Рейлсбак се питаше да не би този неприятен на вид старчок да е избягал от пансиона за възрастни хора „Макстънс“. Интересно хрумване. Ако наистина „Приятелчето“ Бърнсайд е човекът, подхвърлил снимките в стаята на Джордж Потър, „Макстънс“ е идеалното убежище за него.

Уендъл Грийн е включил телевизора „Сони“ в хотелската си стая. Не може да откъсне очи от екрана, макар че видяното го изпълва със смесица от болезнени чувства — яд, срам и унижение — от които го свива стомахът. Огромната цицина на главата му пулсира и всеки път, като вижда как онова жалко подобие на полицай се промъква зад гърба му и замахва с фенерчето, Уендъл заравя пръсти в гъстите къдрави кичури на тила си и леко разтрива болното място. На големина цицината е почти колкото зрял домат и също толкова напращяла, готова да се пръсне всеки миг. Слава Богу, че не получи мозъчно сътресение. Тоя никаквец можеше да му свети маслото!

Добре, де, май наистина попрекали, май попрескочи границата на професионализма — никога не е твърдял, че е съвършен. Местните новинари направо го изкарват от равновесие — какви ли не диващини надрънкаха за Джак Сойер. А кой е репортер номер едно по случая с Рибаря? Кой го следи от най-първия ден и предоставя на гражданите необходимата информация? Кой се излага на риск всеки проклет Божи ден? Кой даде прозвището на онзи тип? Не и грижливо сресаните и гримирани тъпанари Бъки и Стейси, нито пък загубените пишман репортери и местни водещи, които се съдират да се усмихват пред камерата, само и само да си покажат изкуствените зъби. Уендъл Грийн е мит по тези места, той е човекът, който в най-голяма степен отговаря на описанието „най-големият титан на журналистиката на Западен Уисконсин“. Чак в Мадисън името Уендъл Грийн е нарицателно за… хм, неоспоримо съвършенство. И ако то вече се е превърнало в еталон, само почакайте да видите как въпросният репортер, яхнал изпръсканите с кръв рамене на Рибаря, ще стигне и до „Пулицър“.

Е, голяма работа, че май ще се наложи в понеделник сутрин да отскочи до редакцията да усмири редактора. Няма да му е нито за пръв, нито за последен път. Добрите репортери мътят водата, никой не го признава, но това е положението — малка подробност, изнесена в бележка под линия, която хората прочитат едва когато е станало твърде късно. Знае точно с какви думи ще влезе в кабинета на редактора: „Това беше новината на деня, а да си видял там други репортери?“ И след като онзи му заиграе пак по свирката, което ще отнеме точно десет минути ще прескочи до дома на един продавач от „Голтсис“ на име Фред Маршал. Един от най-ценните уендълови източници намекна, че господин Маршал разполага с интересна информация във връзка със случая с Рибаря, който е нещо като златна мина за ненадминатия репортер.

Арнолд Харабоуски, който вече е герой в очите на своята обична съпруга, гледа новинарската емисия, изпълнен с посткоитално доволство, и си казва, че Пола е права — определено трябва да позвъни на полицейския началник Гилбъртсън и да поиска наказанието да се отмени.

Размишлявайки къде да търси едновремешния съперник на Джордж Потър, Дейл Гилбъртсън разсеяно се взира в екрана, на който картината от студиото с Бъки и Стейси за пореден път се сменя с кадри от снощното зрелище, по време на което Лудият унгарец видя сметката на Уендъл Грийн — и си казва, че може би ще трябва да върне дребосъка на работа. Погледнете само какъв красив замах! Полицейският началник гузно признава пред себе си, че този замах значително му подобрява настроението. Все едно гледа Марк Макгуайър или легендарния състезател по голф Тайгър Удс.

Сама в унилата къщурка встрани от магистралата, Уонда Киндърлинг, която от време на време бегло споменаваме, слуша радио. Защо слуша радио? Преди няколко месеца беше изправена пред избора да плати сметката си за кабелната телевизия или да си купи два литра водка „Аристократ“, вследствие на което — извинявайте, Бъки и Стейси — Уонда се вслуша в гласа на сърцето и предпочете алкохолната омая. Без кабелен сигнал на екрана на телевизора се виждат само снежинки и плътна черна линия, описваща безкрайни лупинги. И без друго Уонда открай време мрази Бъки и Стейси, както и почти всички, които се появяват по телевизията, особено ако са щастливи и издокарани. (Изпитва особена непоносимост към водещите на сутрешния блок и на националните мрежи.) Самата Уонда не е била щастлива и добре издокарана, откак оня въздухар Джак Сойер обвини съпруга й Торни в отвратителни престъпления, които Торни за нищо на света не би могъл да извърши. Джак Сойер съсипа живота й и тя няма никакво намерение да му го прости или да забрави.

Той хвана мъжа й в капан. Накисна го. Опетни честта му и го тикна в затвора, за да се издигне в службата. Уонда се надява никога да не хванат Рибаря, хак да им е на тия мръсни копелета. Който играе мръсно, е мръсник, а подобни хора се пържат в най-затънтеното черво адово — ето какво смята Уонда Киндърлинг. Рибаря е възмездие — ето какво смята Уонда Киндърлинг. Нека да натръшка сто копелдачета, хиляда дори, после да подхване родителите. Няма начин Торни да е убил ония пачаври в Лос Анжелес. Това си бяха цели шест убийства, а Торни никога не се е интересувал от секс, слава на Бога. Наглед беше съвсем нормално развит мъж, но оная му работа бе останала мъничка — на големина колкото кутрето му. Изключено е точно пък той да се занимава с паднали жени и секс. Затова пък Джак Сойер живееше в Лос Анжелес, нали така? Тогава какво му е пречело той да убие ония пачаври, ония курви, а после да прехвърли вината на Торни?

Водещият описва снощните подвизи на бившия лейтенант Сойер, а Уонда Киндърлинг, бълваща змии и гущери, грабва от нощното шкафче чашата, пълна с водка, за да потуши пламъците в стомаха си.

Горг, който на пръв поглед има афинитет към хора като Уонда, въобще не се интересува от новините и се е запилял из Там някъде.

Изтегнат в леглото си в „Макстънс“, Чарлс Бърнсайд се наслаждава на сънища, които не са точно негови, а са възникнали в съзнанието на друго създание от друго измерение и изобразяват свят, който Бърни никога не е виждал с очите си. Парцаливи, заробени дечица с разкървавени крачета пристъпват сред буйни пламъци и с мъка въртят огромни колела, които задвижват други, още по-големи колела — охо аха можда на брегразните мажини на ружиделздводо, които се извисяват нагоре, нагоре в червено-черното небе. Голямата комбинация! Въздухът е наситен с тръпчив мирис на разтопен метал и някаква несравнимо гнусна смрад като от драконска урина, както и с оловната воня на отчаянието. Гущероподобни демони с тлъсти, пляскащи опашки налагат с камшици децата. Оглушителното дрънчене и тракане, скърцане и думкане са истинско изтезание за слуха. Такива са сънищата на най-скъпия приятел и любящ господар на Бърни господин Муншун — неописуемо перверзно същество.

В кабинета си, намиращ се на другия край на коридора, отвъд изисканото фоайе и мъничката канцелария на Ребека Вилас, Веселяка Макстън е погълнат от далеч по-прозаични занимания. На екрана на малкия телевизор върху полицата над сейфа върви материалът с великолепния Храбоуски, който тъкмо замахва като професионален играч на голф и цапардосва Уендъл Грийн с електрическото си фенерче, но Веселяка почти не забелязва върховния миг. Трябва да намери отнякъде тринайсет хиляди долара, за да се издължи на букмейкъра, а в момента разплага едва с половината от сумата. Вчера прелестната Ребека се разходи до Милър и изтегли почти всичко, което беше скътал там, той пък може да изтегли две хиляди долара от собствената си сметка, стига да възстанови сумата до края на месеца. Остават шест бона — сума, за чието осигуряване се изисква голямо счетоводно въображение. За щастие неговото е доста развинтено — размишлявайки над възможните решения, Веселяка съзира златна възможност във възникналото затруднение.

В края на краищата, захвана този занаят само и само за да краде колкото е възможно повече, нали така? С изключение на услугите на госпожица Вилас, присвояването на средства е почти единственото, което го изпълва с искрено щастие. Сумите нямат значение — както имахме възможност да се уверим след празненството по случай Деня на ягодите, той с еднакво удоволствие изкрънква подаяния от роднините на своите питомци и скубе държавата с по десет-петнайсет хиляди долара. Истинската тръпка е да не те хванат, Като му трябват шест хиляди, защо пък да не си вземе десет? По този начин хем няма да пипа собствената си сметка, хем ще му останат две хиляди да залага. Води двойно счетоводство на компютъра и лесно може да изтегли пари от банковата сметка на фирмата, без това да проличи при поредната щатска ревизия, предстояща след около месец, освен ако одиторите не поискат банковите извлечения, но за подобни случаи също си има трикове. Ех, ако разполагаше с малко повече време, за да замаже пролуките в счетоводството си… Бедата не е, че загуби тринайсет хиляди долара чрез неразумни залагания, а че ги загуби в неподходящ момент.

За да не се обърка, Веселяка придърпва клавиатурата и задава на компютъра команда да разпечата пълна извадка и от двете счетоводства за миналия месец. Като дойдат одиторите, драги, тези страници отдавна ще са натъпкани в машината за унищожаване на документи и превърнати в тесни хартиени ленти.

* * *

Нека преминем към друга форма на безумството. Следвайки указанията на собственика на Холидей Трейлър Парк, който по-сочва с треперещ пръст жилището на Френо, Джак завива по прашната алея, изпълнен с подозрения. Караваната „Еърстрийм“ на Танси е четвърта и последна в редицата, пък и е най-занемарена. Две са заобиколени от лехи с ярки цветя, а третата дори е оборудвана със зелени платнени навеси на райета, които й придават вид на истинска къща. По четвъртата каравана няма и следа от украси и подобрения. Тук-там в утъпканата, спечена пръст околовръст стърчат умиращи цветя и хилави плевели. Щорите на прозорците са спуснати. Гледката създава усещане за несрета и безнадеждност, примесено с нещо друго, което, ако се замисли, Джак бързо ще определи като упадък. Макар да не личи от пръв поглед, в тази каравана има нещо нередно. Нещастието я е загрозило както загрозява човека; когато Джак слиза от колата и тръгва към сгуриените блокчета пред входа, изпълняващи ролята на стъпала, червеят на съмнението го загризва още по-настоятелно. Вече въобще не знае защо е тук. Хрумва му, че в момента не може да направи нищо за Танси Френо, освен да я съжалява, поради което му е адски неловко.

После му идва наум, че съмнението всъщност прикрива истинските му чувства, свързани с безпокойството, породено от караваната. Въобще не му се иска да влиза в нея. Всичко останало са празни приказки, но няма друг избор, освен да продължи. Погледът му попада върху изтривалката — успокояващ елемент от нормалния свят, който вече започва да му се изплъзва — стига до дъсчената площадка и тропа на вратата. Отговор не следва. Танси сигурно още спи и няма никакво желание да се буди. На нейно място би останал в леглото колкото се може по-Дълго. На нейно място нямаше да става със седмици. Отново превъзмогва нежеланието си, потропва и виква:

— Танси? Събуди ли се вече? Отвътре се обажда тих гласец:

— От какво?

„О-ох“ — възкликва мислено той и уточнява:

— От сън. Аз съм Джак Сойер, Танси. Запознахме се снощи. Помагам на полицията и ти обещах днес да мина да те видя.

Към вратата приближават стъпки.

— Вие ли сте онзи, дето ми подари цветята? Той беше много мил човек.

— Аз съм.

Ключалката прещраква, валчестата дръжка се завърта. Вратата се открехва едва-едва. В тъмнината се мярва мургаво лице, проблесва око.

— Вие сте. Влизайте, бързо. Бързо! — Отдръпва се навътре и му прави път, колкото да се провре през пролуката. Веднага щом гостът влиза, тя хлопва вратата и отново я заключва.

Приглушената светлина, която позлатява завесите и щорите, сякаш подчертава сумрака в стаята. Над мивката е включена мъжделива крушка, друга слаба лампа осветява масичка, на която са поставени бутилка бренди с кафе, мръсна чаша, украсена с картинка на анимационен герой и албум с изрезки от вестници. Наполовина в осветеното поле попада и поставеният до масата нисък тапициран стол. Танси Френо се дръпва от прага и прави две грациозни стъпчици към новодошлия. Навежда глава и сключва длани под брадичката си. Той се ужасява от жадния стъклен блясък в погледа й. Тази жена не се вписва дори и в най-разтегливото определение за психическо здраве. Джак не знае какво да й каже.

— Бихте ли желали да… седнете? — С маниерен жест на любезна стопанка тя посочва дървен стол с висока облегалка.

— Разбира се, стига да не възразяваш.

— Че защо да възразявам? Аз ще седна на своя стол, защо вие да не седнете на онзи?

— Благодаря — отвръща Джак, сяда и проследява с поглед как домакинята пристъпва до вратата да се увери повторно дали е заключена. Доволна от резултата, му хвърля ослепителна усмивка и с леки стъпки доприпква до своя стол, движейки се грациозно като балерина. Джак я изчаква да седне и казва:

— Страхуваш се някой да не влезе ли, Танси? Затова ли заключваш?

— О, да — отвръща тя, привежда се и престорено бърчи чело като момиченце, което си придава сериозен вид. — Само че не някой, а нещо. И аз никога, никога вече не ще го пусна отново в къщата си, за нищо на света. Но вас ще ви пусна, защото сте много мил човек и ми подарихте онези прекрасни цветя. Освен това сте много красив.

— От Горг ли се криеш, Танси? От Горг ли се страхуваш?

— Да — превзето отвръща тя. — Ще пиете ли чаша чай?

— Не, благодаря.

— Е, аз пък ще пийна малко. Чаят е много, много хубав. На вкус прилича на кафе. — Повдига вежди и му отправя сияен въпросителен поглед. Той клати глава. Без да помръдва от мястото си, Танси си налива два пръста бренди. Джак забелязва, че героят от анимационен Филм на картинката е Скуби-Ду. Танси отпива от чашата:

— М-м, че вкусно. Имате ли си приятелка? Защото ако си нямате, бих могла да ви стана, особено ако по-често ми подарявате от онези прекрасни цветя. Сложих ги във ваза. — Произнася думата маниерно, като дама от висшето бостънско общество. — Виждате ли?

Момините сълзи вехнат на кухненския плот в буркан, пълен до половината с вода. Далеч от Териториите няма да изкарат дълго. Джак предполага, че не смогват на бързината, с която ги отравя този свят. Всяка капка добрина, която впръскват в заобикалящия ги мир, сякаш изпива съкровената им същност. Той си дава сметка, че Танси се крепи само благодарение на полъха от Териториите, излъчван от момините сълзи — когато те умрат, защитната маска на момиченце ще отиде по дяволите и лудостта ще я погълне. Готов е да си заложи главата, че лудостта е причинена от Горг.

— Самата аз имам гадже, обаче той не се брои. Казва се Лестър Мун, Бог знае защо Клюна и неговите приятели го наричат „Вонящото сирене“. Лестър изобщо не вони толкова, във всеки случай не и когато е трезвен.

— Разкажи ми за Горг.

Танси вирва кутре, надига чашата с картинката и отпива глътка бренди. После се намръщва:

— О, това е много неприятна тема.

— Искам да науча повече за него, Танси. Ако ми помогнеш, ще се постарая никога повече да не те безпокои.

— Наистина ли?

— Ако ми разкажеш всичко, ще открия убиеца на дъщеря ти.

— Не мога сега да говоря за това. Много е тъжно. — Танси изтупва въображаема троха от скута си. Лицето й се сгърчва, погледът й се променя. За миг пред Джак застава отчаяната, беззащитна Танси, която заплашва да се пръсне от лудост и скръб.

— Горг на човек ли прилича или е нещо друго?

Тя колебливо завърта глава първо наляво, после надясно. Възвръща си самообладанието и отново надява маската, зад която скрива истинските си чувства.

— Горг не прилича на човек. Хич даже.

— Вчера ми каза, че той ти е дал перото, с което се беше закичила. На птица ли прилича?

— Горг не прилича на птица, той е птица. И знаете ли каква. — Отново се привежда и придобива изражението на шестгодишно момиченце, което се кани да каже най-неприличните думи, които знае. — Гарван. Ето какво е той, един голям, стар гарван. Съвсем черен. Но не е лъскав. — Ококорва се, явно предстои да каже нещо много сериозно: — Горг е черният Плутонов бряг. Това е от едно стихотворение, което госпожа Норманди ни преподаваше в шести клас — „Гарванът“ от Едгар Алан По.

Като споделя тази подробност, Танси се изправя и самодоволно го измерва с поглед. Той подозира, че самодоволното изражение навярно е било присъщо на преподавателката по литература, ала погледът й положително не е бил жаден и някак нездрав като погледа на Танси.

— Черният Плутонов бряг не е в този свят — продължава тя. — Вие знаехте ли го досега? Простира се по продължение на този свят и отвъд него. Ако искате да отидете там, трябва да намерите вратата.

Джак внезапно осъзнава, че разговорът му напомня за срещата с Джуди Маршал, но пред него стои друга Джуди, лишена от онази дълбочина на душата и невероятна смелост, които бяха спасили от лудостта майката на Тайлър. В мига, в който споменът за нея изплува в съзнанието му, му се приисква да я види, при това желанието му е толкова силно, че тя му се струва ключът към загадката. Но ако тя е ключът, тя е и вратата, към която приляга ключът. Идва му да изскочи навън, да побегне от мрачната, налудничава атмосфера в караваната, да отложи срещата с „Гърмящата петорка“ и да подкара с висока скорост по магистралата към Ардън, към мрачната болница оттатък хълма, където лъчезарната Джуди Маршал е открила свободата, попадайки в психиатричното отделение.

— Но аз въобще не искам да я намирам, защото не искам да ходя там — напевно нарежда Танси. — Черният Плутонов бряг е лошо място. Там всичко е в пламъци.

— Откъде знаеш?

— Горг ми каза — шепнешком отвръща тя. Бързо отмества поглед и се втренчва в чашата с картинка на Скуби-Ду. — Горг обича огъня. Но не защото топли. Защото руши, а той много обича разрушението, Горг каза… — Тя клати глава и надига чашата. Но вместо да отпие, я накланя така, че течността да потече към ръба, сетне лочи като куче. Отново извръща поглед към Джак. — Мисля, че моят чай е вълшебен.

„Бас държа“ — мислено се съгласява той и сърцето му едва не се пръсва от жал за крехката, объркана Танси. — Тук не може да се плаче — заявява тя. — Стори ми се, че ви се плаче, но не може. Госпожа Норманди не позволява. Затова пък можете да ме целунете. Искате ли да ме целунете? — Разбира се, че искам. Но госпожа Норманди не разрешава и цеелувки.

— Така ли? — Танси отново близва от течността. — Да го отложим за после, като излезе от стаята. Освен това можете да ме прегърнете като Лестър Мун. Каквото ми прави Лестър, можете да ми правите и вие.

— Благодаря, Танси. Ще ми разкажеш ли какво друго ти каза Горг?

Тя накланя глава и ту хапе, ту свива устни.

— Каза, че е дошъл тук през една горяща дупка. И още, че съм майка и трябва да помогна на дъщеря си. В стихотворението дъщерята се казва Ленора, но истинското й име е Ърма. Освен това Горг ми съобщи… че един гаден старец е изял крака на моята Ърма, но можели да й се случат много по-лоши неща.

В продължение на няколко секунди Танси се затваря в себе си, сякаш изчезва зад неподвижен екран. Устните й са открехнати, дори не мигва. Когато най-сетне се завръща от мястото, на което се беше пренесла, напомня бавно оживяваща статуя. Говори толкова тихо, че гласът й почти не се чува:

— Моята задача беше хубавичко да го подредя. Само че вие ми дадохте онези красиви момини сълзи, пък и той не беше който трябва, нали?

На Джак му идва да изкрещи.

— Каза, че можело да й случат и по-лоши неща — недоверчиво шепне Танси. — Но не обясни какви, а направо ми показа. И докато гледах, изпитах усещането, че очите ми горят. Макар че виждах.

— Какво видя?

— Нещо много, много голямо, цялото от огън, което се издига високо в небето. — Млъква и по тялото й пробягва тръпка, която сгърчва лицето й, плъзва по жилите й и сякаш излита през връхчетата на пръстите й. — Ърма не е там. Не, не е там. Била е убита и гадният старец е изял крака й. Изпратил ми писмо, но аз така и не го получих. Горг ми го прочете. Не искам да мисля за това писмо. — Говори досущ като момиченце, което разказва история, чута отнякъде, или пък съчинена от самото него. Плътна завеса разделя Танси от онова, което е преживяла, именно тази завеса я крепи жива. Джак се пита какво ли ще се случи, когато момините сълзи увехнат.

— А сега — заявява тя, — щом няма да ме целунете, по-добре си вървете. Искам да остана сама.

Изненадан от решителния й тон, Джак се изправя и понечва да изрече някоя безсмислена любезност. Но Танси му посочва вратата.

* * *

Навън въздухът сякаш е натежал от неприятни миризми и вредни газове. В момините сълзи е имало повече сила, отколкото е предполагал — във всеки случай достатъчно, за да про чистят и освежат стаята на Танси. Земята, по която стъпва, е спечена като камък, въздухът е сух и някак кисел. На връщане към пикапа Джак диша насила, но знае, че това е единственият начин по-бързо да се пренастрои към нормалния свят. Към своя свят, макар да му се струва отровен. Има едно-единствено желание — да отпраши по шосе №93 към любимото място на Джуди Маршал, да се спусне оттатък хълма, да прекоси Ардън и паркинга пред болницата, да прекрачи портала, да преодолее съпротивата на доктор Спигълман и Джейн Бонд Надзирателката, докато се озове в живителното присъствие на Джуди Маршал.

Вече е почти убеден, че е влюбен в нея. Може би действително я обича. Знае, че има нужда от нея — Джуди е неговата врата и неговият ключ. Неговата врата, неговият ключ. Каквото и да означава това, е истина. Да, добре, жената, от която има нужда, е омъжена за изключително симпатичния Фред Маршал, но Джак не иска да се жени за нея; всъщност дори не иска да я люби, съвсем не — единственото му желание е да се изправи пред нея и да види какво ще се случи. Защото нещо ще се случи, ясно е като бял ден, но като се опита да си представи какво, пред очите му избликва фонтан от алени перца — далеч не онова, което се надява да види.

Изведнъж му се завива свят; подпира се на кабината на пикала, вкопчва се в дръжката на вратата. И двете повърхности парят до болка, затова бързо отдръпва длани и известно време ги размахва във въздуха. Качва се на колата, но и седалката се е нагорещила. Сваля стъклото и като си дава сметка, че светът наоколо е възвърнал обичайния си мирис, го жегва болка. Хубаво рае. На лято. Та накъде е потеглил? Странен въпрос, но като се връща на шосето и изминава трийсетина метра, отляво изниква ниската сива дървена постройка на бар „Санд“ и Джак без никакво колебание вкарва пикапа в абсурдно просторния паркинг, сякаш през цялото време е знаел, че идва именно тук. Търсейки сянка, бавно заобикаля сградата, където съзира единствения бегъл намек за градинско оформление — широко кленово дърво в отсрещния край на паркинга, издигащо се насред асфалта. Паркира доджа на сянка и слиза, но оставя стъклата свалени. На паркинга има само две други коли, от които лъхат горещи вълни.

Часът е единайсет и двайсет. Стомахът му се свива от глад, тъй като закуската му се състоеше от чаша кафе и препечена Филийка, намазана с мармалад, освен това се храни преди три часа. Предчувства, че го очаква дълъг следобед. Може би няма да е зле да похапне, докато чака мотоциклетистите.

Влиза през задната врата на бар „Санд“ и попада в тясно сервизно коридорче, което води към дълго правоъгълно помещение с лъскав бар в единия край и масивни дървени сепарета в другия. В средата му са поставени две билярдни маси, разделени от стена, на която е монтиран джубокс. В предния край на залата, на около три метра над измития дървен под, е монтиран голям телевизионен екран, който се вижда отвсякъде. След ослепителното слънце на паркинга барът се струва на Джак приятно затъмнен; когато погледът му привиква с полумрака, той различава мъждивите отблясъци, хвърляни от няколко лампи.

Барманът — вероятно прословутият Лестър „Вонящото сирене“ Мун — вдига поглед към новодошлия, после отново се зачита във вестник „Хералд“, който е разгърнал на плота. Когато новодошлият се настанява на високо столче от другата страна на бара, Вонящото сирене отново го поглежда. Джак си мисли, че човекът не изглежда толкова противен, колкото очакваше. Носи чиста бяла риза — едва няколко нюанса по-бяла от облото му дребно лице и бръснатата глава. Мун несъмнено има онова характерно полуделово-полунедоволно изражение на човек, който е поел семейния бизнес, но подозира, че призванието му е другаде. Интуицията подсказва на Джак, че именно това излъчване на уморено раздразнение е станало повод за прякора, лепнат му от мотоциклетистите, защото му придава вид на човек, който всеки момент очаква да надуши нещо лошо.

— Предлагате ли нещо за хапване? — пита го.

— Менюто е написано на таблото. — Барманът се извръща и посочва бяла дъска с подвижни букви. Хамбургер, чийзбургер, хотдог, братвурст, килбаса[1], сандвичи, пържени картофи, пържен лук. Жестът му, който е намек за липсата на наблюдателност, постига целта си.

— Извинявайте, не обърнах внимание — промърморва Сойер. Онзи свива рамене.

— Среден чийзбургер с пържени картофи, ако обичате.

— Обяд се сервира след единайсет и трийсет, както е указано в менюто. Виждате ли? — Отново полуподигравателно посочва към таблото. — Но мама вече подготвя кухнята. Ще й дам поръчката сега, та да стане по-бързо.

Джак му благодари, барманът хвърля един поглед към телевизора и се скрива някъде. След няколко секунди се връща, отново поглежда към екрана и пита клиента какво иска за пиене.

— ДжинджиФилова бира.

Без да откъсва поглед от екрана, Лестър Мун пълни от канелката една халба и бутва чашата към Джак. После плъзва длан по плота, напипва дистанционното и казва:

— Надявам се, нямате нищо против, ама гледам тука един стар Филм. Голям смях. — Натиска някакъв бутон и Джак чува гласа на майка си, която казва: „Смоуки днес май се застоя. Кога ли ще се научи тоя хаймана да носи на пиене?“

Тъкмо да извърне поглед към екрана, и Лестър Мун го пита помни ли Лили Кавано.

— О, да.

— Като малък страшно я харесвах.

— И аз — отвръща Джак.

Веднага позна Филма — „Ужаса на Дедуд Гълч“, комедиен уестърн от 50-те години с участието и на популярния по онова време Бил Таунс, за когото зрителите още си спомнят с топлота и който е нещо като Боб Хоуп на бедняците — в ролята на страхлив комарджия и измамник, който пристига в бутафорното селце Дедуд Гълч, щата Аризона, и много скоро бива набеден за голям стрелец. Красивата и духовита собственичка на бара, известен като „Лейзи Ейт“, явяващ се средище на провинциалния обществен живот — Лили Кавано, е много тачена от сбирщината каубои, безделници, фермери, търговци, шерифи и всякаква друга паплач, които всяка вечер посещават заведението й. Тя изисква от редовните клиенти да оставят оръжията си на входа и да се държат прилично, което граничи с опо-панакс, тоест с невъзможното. В този епизод Лили е сама в заведението и се опитва да пропъди една досадна пчела.

„Пчела за кралицата на второкласните Филми“[2] — с усмивка си казва Джак.

Лили преследва досадното насекомо с кърпа, мухоловка, парцал, колан. Пчелата ловко се изплъзва, кръжи из заведението, каца ту на бара, ту на масите за игра на карти, ту върху капачката на бутилката уиски, откъдето прескача по капачетата на съседните три бутилки, на капака на пианото, често изчаква противника — който се промъква крадешком и заобикаля издалеч — за да излети миг преди върху й да се стовари поредното оръжие. Епизодът представлява очарователна поредица от гегове, граничещи с фарса, и когато Джаки беше на шест или може би на седем години и едва ли не се напикаваше от истеричен смях при вида на инак оправната си майка, която не може да надхитри едно нищо и никакво досадно насекомо, изведнъж го загложди неудържимо любопитство как са накарали пчелата да се движи по желания от тях начин; майка му обясни, че тази пчела не е истинска, а вълшебна, и е направена в студиото за специални ефекти. Изведнъж Лестър Мун подмята:

— Така и не мога да си обясня как са накарали тая пчела да хвърчи накъдето те искат. Какво, да не би да са я обучили?

— Най-напред са заснели само нея — обяснява Джак, след като си казва, че в интерес на истината Вонящото сирене е съвсем приличен тип със страхотен вкус към актриси. — Пчелата е специален ефект, който е добавен впоследствие. Не е истинско насекомо, а картинка — анимация. Но изобщо не си личи, нали?

— Абсолютно. Сигурен ли сте? А откъде знаете, че е направено точно така?

— Четох в някаква книга — отвръща Джак с универсалния си отговор за подобни въпроси.

Издокаран в разкошен костюм на комарджия, Бил Таунс небрежно влиза през летящите врати на „Лейзи Ейт“ и се ухилва на собственичката, без да забележи, че тя тъкмо се прокрадва към пчелата, за пореден път кацнала върху полирания бар. Намислил си е да ухажва красивата собственичка на заведението, което си личи по наперената му походка.

„Май се връщаш за още, господинчо — посреща го Лили. — Хареса ти тук, а?“

„Съкровище, това е най-очарователният бар западно от голямата Мисури. Напомня ми на мястото, на което изпреварих Влак Джак Макгърк и пръв извадих револвера. Горкият Блак Джак. Така и не се научи кога да го вади.“

Бръмчейки като изтребител, вълшебната пчела — измислица в измислицата — каца върху шикозната шапка на Бил Таунс. Лицето му се криви от комичен ужас, сякаш е от каучук. Той размахва ръце, подскача като ужилен и пищи. Пчелата кръжи около паникьосания псевдострелец, демонстрирайки фигури от висшия пилотаж. Контешката му шапка пада, грижливо пригладената му коса пада на челото. Предпазливо се примъква към масата, истерично махва с ръка, скрива се под дървения плот и започва да вика за помощ.

Без да откъсва поглед от подхвърчащото насекомо, Лили отива до бара, взима чаша и сгънат вестник. Застава до масата, следейки с поглед кръжащата пчела. Мята се като тигрица и с помощта на чашата я захлупва на масата. Насекомото по-нечва да излети, но се удря в стъкленото дъно. Лили леко повдига ръба, подпъхва отдолу сгънатия вестник, после взима чашата като затиска с вестника отвора й.

Камерата се отдръпва и зрителят вижда страхливия комарджия, който надзърта изпод масата, докато красивата жена отваря летящата врата и пуска пчелата на свобода.

— Чийзбургерът ви е готов, господине — обажда се зад него ЛестърМун.

През следващия половин час Джак яде сандвича и се опитва да се потопи в „Ужаса на Дедуд Гълч“. Кюфтето е страхотно, номер едно, с онази сочност, която се получава само на добре намазнена скара, а картофките са божествени, със златиста хрупкава коричка, но вниманието му е насочено към Филма. Не защото го е гледал поне десет пъти — бедата е в Танси Френо. Определени нейни изказвания го разтревожиха. Колкото повече размишлява над думите й, все по-малко разбира какво става.

Според Танси гарванът на име Горг пристигнал от свят, разположен отвъд нашия и по протежението му. Вероятно е имала предвид Териториите. Нарече ги с една фраза от „Гарванът“ на По — „черният Плутонов бряг“, което е забележително постижение за неука жена като Танси, но описанието никак не подхожда на Териториите. Горг й бил казал, че в неговия свят всичко е в пламъци, а дори Прокълнатите земи не отговаряха на това описание. Джак помнеше Прокълнатите земи и странния влак, който пренесе двама им със Здравомислещия Ричард през огромната червена пустиня. Странни същества живееха там — човеци-алигатори и птици с брадати маймунски лица — но със сигурност нямаше пламъци. Прокълнатите земи бяха по-скоро следствие от някогашен катаклизъм отколкото действащ пожар. Какво друго каза Танси? „Нещо много, много голямо, цялото от огън, което се издига високо в небето.“ Какво е видяла, каква гледка е разкрил пред очите й Горг? Съдейки по описанието, нещо като гигантска горяща кула или висока постройка, обгърната от пламъци. Горяща кула, горяща постройка в горящ свят — нима е възможно да става дума за Териториите?

През последните четирийсет и осем часа той два пъти попадна в Териториите, но там срещаше единствено красота. Нещо повече от красота — пречистване. Най-съкровената истина, която Джак знае за Териториите, е, че те крият някакво свещено вълшебство — онова вълшебство, което се излъчва от Джуди Маршал. Благодарение на него Териториите даряват човешките същества с чудна благодат. Животът на онази удивително корава и толкова обична жена, която тъкмо прави Бил Таунс за смях на екрана, беше спасен с предмет, донесен от Териториите. И понеже е бил в Териториите — а може би и защото е държал Талисмана — почти всеки кон, на който залагаше, печелеше, дивидентите от всяка акция, която купуваше, се умножаваха тройно, при игра на покер всяка ръка, която му се паднеше, печелеше пода.

Тъй че за кой свят говори Танси? И какви са тези щуротии за Горг, който бил дошъл през горяща дупка?

При вчерашното си пренасяне Джак усети нещо неприятно, нещо нездраво, идващо от югозапад, и предположи, че именно там ще намери двойника на Рибаря. Трябва да убие и Рибаря и двойника — няма значение кой ще бъде пръв — след смъртта му силите на другия ще отслабнат. Но…

Пак няма логика. Когато пътуваш между световете, просто се пренасяш — не е нужно да палиш огън на края на света, за да преминеш в друго измерение.

Няколко минути преди дванайсет часа рев на мотоциклети заглушава гласовете от екрана.

— Ъ-ъ, господине, не знам дали не е време да си вървите — подхвърля Мун. — Това е…

— „Гърмящата петорка“ — довършва Джак. — Знам.

— Хубаво. Просто някои клиенти си изкарват акъла, като ги видят. Но ако човек се държи добре с тях, всичко е наред.

— Зная. Няма причини да се тревожите.

— Искам да кажа, че ако ги почерпите бира или нещо друго, няма да ви закачат.

Джак слиза от високото столче и фиксира с поглед бармана.

— Лестър, не се страхувай. Те идват при мен.

Онзи мига на парцали. Едва сега на Джак му прави впечатление, че веждите му са тънички и извити като на жена-вамп от 20-те години.

— Ами аз тогава най-добре да взема да наточва една кана пиво. — Изважда грамадна кана изпод бара, поставя я под кранчето на „Кингсланд“ и го отвърта. В съда руква плътна струя кехлибарена течност, която започва да се пени.

Бученето на мотоциклетите се превръща в грохот — вече са пред сградата — после рязко замлъква. В заведението връхлита Клюна Сейнт Пиер, следван от Доктора, Мишока, Съни и Кайзера Бил. Приличат на викинги и Джак се радва, като ги вижда.

— Сирене, спри тоя телевизор, ега ти — реве Клюна. — И не сме дошли да пием, тъй че излей тая кана в мивката. То и без друго, както наливаш, всичкото е пяна. После моментално се омитай в кухнята при майка си. Имаме да свършим с този човек една работа, която тебе хич не те засяга. — Добре, Клюне — угоднически се съгласява Мун. — Само една секунда.

— Дадено, но нито миг повече.

Клюна и останалите се нареждат на бара — някои се зверят предизвикателно на Сиренето, други съзерцават Джак с малко по-дружелюбен поглед. Мишока още носи плитчици и се е намазал под очите със светлоотразяващ черен крем, поради което прилича на футболист. Кайзера Бил и Съни отново са вързали косите си на опашки. Бирата и пяната изтичат от каната и се процеждат в канала.

— Изчезвам, момчета — с треперщ гласец произнася Мун, стъпките му заглъхват към кухнята. Хлопва се врата.

Членовете на „Гърмящата петорка“ се разпръсват и се нареждат пред Джак. Повечето отново скръстват ръце на гърдите си, мускулите им изпъкват.

Джак избутва чинията в другия край на бара и казва:

— Преди снощните събития някой от вас чувал ли беше за Джордж Потър?

* * *

Джак се е подпрял на ръба на билярдната маса, извърнат с лице към Клюна и Доктора, които са се настанили на високите столчета и се облягат на бара. Кайзера Бил, който стои до Клюна, е свел глава и притиска пръст към устните си. Мишока се е изтегнал на втората билярдна маса и подпира глава на ръката си. Съни удря един в друг юмруците си и с мрачно изражение крачи между бара и джубокса.

— Ама сигурен ли си, че не каза „Блийк Хаус“, като романа на Дикенс? — пита Мишока.

— Сигурен съм — отговаря Джак и си напомня, че не е нужно да се учудва всеки път, когато някое от момчетата даде да се разбере, че има университетско образование. — Каза „Блак Хаус“.

— Боже господи, почти ми се струва, че… — Мишока тръсва глава.

— Как се казваше предприемачът? — повторно пита Клюна.

— Бърнсайд. Първото му име вероятно е Чарлс, известен още с прякора „Приятелчето“. Това не е истинското му име, сменил го е много отдавна, преди това се е казвал нещо като „Биър Стейн“.

— Биърстейн? Бърнстейн?

— Това се опитвах да кажа.

— И ти мислиш, че той е Рибаря.

Джак кима. Клюна напрегнато се взира в него, сякаш се опитва да проникне чак в задния му мозък.

— С каква вероятност?

— Деветдесет и девет процента. Той е подхвърлил снимките в стаята на Потър.

— По дяволите! — Клюна рязко се изправя и минава зад бара.

— Длъжен съм да се уверя, че няма да пропуснем най-елементарното. — Навежда се и след малко се изправя с телефонния указател в ръка. — Разбираш ли какво имам предвид? — Отваря справочника на бара, прелиства няколко страници, връща се няколко страници и проследява с дебелия си показалец колонката с фамилни имена. — Няма Бърнсайд. Лоша работа.

— Но идеята е добра — отвръща Джак. — Вече я изпробвах тази сутрин.

На връщане от джубокса Съни спира и завира пръст в лицето на Джак.

— Кога е била построена тая смотана къща?

— Преди трийсетина години. През седемдесетте.

— Хубаво, ама по онова време сме били още хлапета в Илинойс. Защо мислиш, че знаем нещо за нея?

— Защото непрекъснато обикаляте с мотоциклетите. Казах си, че има доста голяма вероятност да сте попадали на нея. Освен това била населена с духове — това са обичайните слухове за подобни къщи. „Но не и за тази“ — добавя мислено. Обичайно се приема, че една къща е населена с призраци, когато е стояла необитаема няколко години, или когато в нея се е случило нещо ужасяващо. В конкретния случай обаче самата къща е ужасяваща и хората, които инак биха я обсъждали, почти не си я спомнят. Съдейки по отговора на Дейл, Блак Хаус някак си се е скрила в собствената си несъществуваща сянка.

— Помислете малко. Опитайте се да си спомните. Откакто живеете във Френч Ландинг, чували ли сте някога за къща, над която тегне проклятие? Блак Хаус причинявала нещастия на хората, които са я строили. Работниците я мразели, защото се страхували от нея. Казвали, че като се доближиш, не виждаш собствената си сянка. Твърдели, че била обитавана от духове още докато я изграждали! В крайна сметка всички работници напуснали и Бърнсайд трябвало да довърши строежа сам.

— Значи се намира на някое усамотено място — отбелязва Доктора. — Очевидно подобно чудо надали ще го изтъпанят на показ. Не ще да е в квартал като Либъртивил. Не вярвам да се окаже на Робин Худ Лейн.

— Именно — кимва Джак. — Май трябваше да спомена тази подробност. Потър ми каза, че била „малко встрани от пътя“, както се изрази той, в някаква просека. Значи Доктора има право, къщата наистина се намира в гората. На някое усамотено място.

— Хей, хей, хей — провиква се Мишока, провесва крака от масата сумтейки, се изправя. Присвива очи и се плясва с месестата си длан по челото. — Хм, ако взема сега и да си спомня… — Изръмжава нетърпеливо.

Какво? — Гласът на Клюна гръмва двойно по-силно от обикновено и думата отеква като шума от паве, изпуснато върху циментов тротоар.

— Сигурен съм, че съм го виждал това смотано място — отвръща Мишока. — Стори ми се някак познато още щом заговорихте за него. Върти ми се нещо в главата, ама не мога да се сетя точно какво. Като се замисля — да се помъча да си спомня, де — все ми се привиждат едни такива играещи светлинки. Когато Джак каза, че било затънтено, веднага разбрах какво иска да каже. Представих си го съвсем ясно. Обградено с блещукащи светлинки.

— Няма начин къщата, за която говориш, да е черна — намесва се Джак.

— Естествено, че е черна. В действителност нямаше светлинки, но аз ги видях. — Мишока поднася на околните това свое заключение, сякаш е съвършено логично.

Съни иронично се изсмива, Клюна клати глава и възкликва:

— Егати!

— Не разбирам — упорства Джак.

Сейнт Пиер му прави знак да замълчи и се обръща към Мишока:

— Да не говориш за юли-август преди две години? — Естествено. Лятото на върховния асид. — Той поглежда изпод око Сойер и се усмихва. — Преди две години докопахме един страхотен, ама направо божествен асид. Едно листче ти държи влага пет-шест часа, през които се наслаждаваш на най-невероятни игри на съзнанието. Нито веднъж не се случи някой да изпита нещо кофти. Направо беше жестоко, нали се сещаш?

— Май да.

— Не ти пречи да ходиш на работа, нито да управляваш мотоциклет. Яхваш машината и духваш накъдето ти видят очите. Ежедневните задължения изглеждаха фасулска работа. Никакви странични ефекти, функционираш на някакви свръхнива, далеч над познатия ти максимум.

— Тимъти Лиъри[3] явно не е бил чак толкова заблуден — отбелязва Доктора.

— Господи, беше фантастично — продължава Мишока. — А като го изразходвахме до дупка, всичко свърши. Тая история с асида, имам предвид. Като не можеш да си намериш точно от него, въобще не си струва да се друсаш. Така и не разбрах откъде се взе.

— Не ти и трябва да знаеш — промърморва Клюна. — Повярвай ми.

— Значи си бил на асид, като си видял Блак Хаус — отбелязва Джак.

— Именно. Затова видях светлинките.

Клюна задава въпрос, като натъртено произнася всяка дума:

— И къде е тя, Мишок?

— Не знам с точност. Чакай малко, остави ме да говоря. Случи се през същото лято, когато свалих Нанси Хейл, помниш ли я?

— Разбира се. Жалко за момичето. — Извръща поглед към Джак и пояснява: — Непосредствено след края на лятото малката Нанси почина.

— Тази история ме скапа — продължава Мишока. — За отрицателно време Нанси сякаш разви алергия към въздуха и слънцето. Постоянно й беше зле. Избиваха я обриви по цялото тяло. Не можеше да излиза на открито, защото очите я боляха от светлината. Лекарят не можа да разгадае какво й е и я заведохме в голямата болница в Ла Ривиер, но и там не успяха да й поставят диагноза. Консултирахме се и с няколко души от клиниката „Мейо“, ала напразно. Нанси буквално се топеше пред очите ми, и то в страшни мъки. Да ти се скъса сърцето. Моето поне се късаше.

Дълго мълчи, взирайки се в ръцете си, а останалите не обелват и дума. Най-сетне той вдига глава и продължава:

— Ето какво си спомням. Случи се една събота… с Нанси бяхме взели от върховния асид, бяхме на фаза и се разкарвахме по разни приятни места. Ходихме в градината край реката в Ла Ривиер, после отпратихме с мотоциклета до Дог Айлънд и Лукаут Пойнт. След това се върнахме и се качихме на скалата… страхотна красота. Никак не ни се прибираше и продължихме да се разхождаме. По едно време Нанси забеляза табела с надпис: „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, покрай която съм минавал сигурно десетки пъти, без да я забележа. — Поглежда Джак Сойер и добавя: — Не съм сигурен, но ми се струва, че е близо до магистрала №35.

Джак кима.

— Ако не бяхме на асид, приятелката ми за нищо на света нямаше да забележи оная ми ти табела… Чакай, чакай, започвам да си припомням. „Какво е това?“ — пита тя, а аз гледах, гледах, и кълна ви се, едва на третия път я забелязах… една такава очукана и изкривена, с ръждясали дупки от куршуми. Скрита сред клоните. „Явно не искат никой да припарва до пътя — вика Нанси. — Какво ли крият там?“ „Какъв път?“ — питам, и едва тогава го забелязвам. При това „път“ е много силно казано. По-скоро беше пътека, широка колкото да мине кола, при това съвсем малка. От двете страни се издигаха дървета с дебели стволове. Честно казано, не смятах, че там има скрито нещо кой знае колко интересно; мислех си, че ще се натъкнем най-много на някоя срутена барака. Нещо не ми хареса как изглежда.

— Извинявай, какво означава „не ми хареса как изглежда“? — намесва се Клюна. — Виждал съм те да се завираш в какви ли не дупки, за които знаеш, че хич не са цвете. Не ми се прави на загадъчен, Мишок!

— Абе, аз ти казвам как беше, а ти го наричай както си щеш. Табелата сякаш го казваше съвсем ясно: „СТОЙ НАСТРАНА ЗА ТВОЕ ДОБРО.“ Навяваше някакво гадно усещане.

— Защото самото място е било гадно — намесва се Съни. — виждал съм такива места. Те просто не те искат и недвусмислено ти го показват.

Клюна го измерва с поглед и отсича:

— Хич не ме интересува колко е гадно. Ако Рибаря действително живее там, отивам и въобще не ми дреме.

— И аз идвам с теб, ама чакай да си довърша разказа. Предложих на малката да зарежем тая работа и да идем да хапнем пържено пиле, което, съчетано с асида, щеше да ни се стори като райска храна или както там го е казал Колъридж, само че Нанси настояваше да тръгнем по пътеката тъкмо защото се чувстваше по същия начин. Много си падаше по експертиментите и беше ужасно опърничава. Та завих към гората, а малката седи зад мен и вика: „Мишок, не се лигави, дай малко газ“, и аз я послушах; всичко наоколо ми се вижда едно такова адски особено и скапано, но различавам единствено пътеката, която се вие между дърветата, и някакви гадости, които знам, че не са там.

— Дай пример — настоява Съни, все едно е учен, който провежда експеримент.

— Ами, едни тъмни силуети, които заставаха край пътя и ме зяпаха през дърветата. Някои дори хукнаха насреща ми, но аз минах през тях като през дим. Не зная, може пък наистина да са били дим.

— Глупости, било е от дрогата — възразява Клюна.

— Може би, но не останах с такова впечатление. Не забравяй, че върховният асид никога не причинява халюцинации. Както и да е, малко преди да се натъкнем на гадорията, ни в клин, ни в ръкав ми щукна за Киз Мартин. Това си го спомням отлично. Стори ми се, че я виждам пред себе си… изглеждаше досущ както когато я качих в линейката.

— Киз Мартин — повтаря Клюна. Мишока се обръща към Джак:

— Киз беше едно мое гадже от времето, когато бях в университета. Все ни се молеше някой от нас да я повози, един ден Кайзера й разреши да покара неговата машина. Киз адски се изкефи. Но не щеш ли, мина през някаква вейчица…

— Не беше баш вейчица — уточнява Доктора. — По-скоро клонче. Беше бая дебело — може би пет сантима в диаметър.

— Което е напълно достатъчно да те извади от равновесие, особено ако не си много опитен — обяснява Мишока. — Та мина тя през клончето, а моторът се капична; Киз изхвърча от седалката и се просна на пътя. Направо ми спря сърцето, като я видях.

— Загина на място, разбрах го още като видях под какъв ъгъл е отметната главата й — продължава разказа Доктора. — Дори нямаше смисъл от изкуствено дишане. Покрихме я с якетата и аз отидох да викам „Бърза помощ“. Десет минути по-късно я натовариха на линейката. Добре, че едното момче от екипа ме позна от стажа в спешното, иначе можеха да ни създадат проблеми.

— Тъкмо се питах наистина ли си лекар — казва Джак.

— Специализирах хирургия и изкарах задължителния стаж в болницата, след което зарязах всичко — усмихва се Доктора. — Изведнъж ми се стори много по-забавно да се мотая с тия момчета и да се занимавам с пивоварство, отколкото по цял ден да кълцам хората.

— Мишок! — обажда се Клюна.

— Н-да. Но да се върнем към онази история. Тъкмо когато стигнах до завоя на тесния път, насреща ми излиза Киз, виждам я съвсем ясно. Очите й затворени, главата й е клюмнала като лист, който всеки миг ще се отрони. „Само това ми липсва“ — викам си. И пак ме разтресе с пълна сила… чувството, което изпитах, като я видях тогава, на шосето. Казвам ви, изпаднах в амок. Това е точната дума — амок.

Като влязох в завоя, от гората се разнесе ръмжене на куче. И то такова, че тръпки ме побиха Все едно се бяха събрали двайсет огромни кучета, от бесни по-бесни. Направо имах чувството, че ще ми се пръсне главата. Вдигам поглед да видя вълча глутница ли се задава насреща ни, какво ли, обаче ми отне известно време, докато проумея, че причудливият, смътен силует насреща ни е къща. Черна къща.

Малката Нанси ме заудря по гърба и по главата и взе да крещи да спра. Аз, повярвайте ми, нямах нищо против, защото от всичко на света най-малко исках да се приближа до постройката. Набивам спирачки, а Нанси скача от мотора и започва да драйфа край пътя. Държи се за главата и драйфа ли, драйфа. На мен краката ми са като гумени, изпитвам тежест в гърдите. А онова нещо — знам ли какво е било — продължава да беснее в гората и вече приближава. Пак поглеждам към края на пътеката и виждам, че уродливата къща продължава навътре в гората, все едно пълзи между дърветата, само дето стои на едно място. И колкото повече я гледаш, по-голяма става! В този миг забелязвам светлинките, които танцуват около нея, но и те ми се струват опасни. „Стой настрана, Мишок — викат, — махай се оттук.“ На верандата виси втора табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“ и тази ми ти табела… Господи, все едно проблесва като светлинна реклама, сякаш ме предупреждава: „ТОЗИ ПЪТ НЕ СЕ ШЕГУВАМ.“

Струва ми се, че главата ми ще се разцепи, но хващам Нанси, Мятам я на мотора, тя увисва на гърба ми като чувал с картофи.

Ритам стартера, обръщам и се разкарваме оттам. Като се прибрахме у дома, малката се тръшна на легло, три дни не можах да я вдигна. Аз самият имах чувството, че случилото почти се е заличило от паметта ми. Цялата история някак си се обви в мрак. В съзнанието ми. И без това почти нямах време да мисля за тия работи, защото Малката Нанси се разболя и през цялото си свободно време бдях над нея. Доктора й предписа нещо за понижаване на температурата и тя се пооправи, след което продължихме да пием бира, да пушим трева и да се скитаме с мотора както преди, но вече не беше същата. В края на август състоянието й отново започна да се влошава и се наложи да я закарам в болницата. През втората седмица на септември, макар да се бореше със зъби и нокти, Нанси почина.

— Едра ли беше приятелката ти? — пита Джак, представяйки си жена с размерите на самия Мишок.

— На ръст и като телосложение беше горе-долу като Танси Френо — отвръща Мишока, явно изненадан от въпроса. — Вдигах я с една ръка.

— Но не си разказвал тази история на никого, така ли? — На кого да я разкажа? Първо, буквално се бях поболял от тревога по Нанси, пък и историята с къщата съвсем ми беше изфирясала от главата. Но с причудливите работи е така. Вместо да ти се набият в съзнанието, веднага се заличават.

— Много добре те разбирам — промърморва Джак.

— Май и аз те разбирам — обажда се и Клюна, — но мисля, че дрогата те е накарала да се откъснеш от действителността. Ама все пак си я видял… Блак Хаус, де.

— Много си прав.

Клюна се втренчва в Джак.

— А ти твърдиш, че Рибаря — оня изрод Бърнсайд, е построил къщата.

Джак кима.

— Може пък и да живее в нея и да е инсталирал какви ли не устройства да плашат хората.

— Възможно е.

— Тогава ще трябва Мишока да ни заведе на магистралата — да видим дали ще открием пътеката, за която говори. Ти ще дойдеш ли с нас?

— Не мога — отвръща Джак. — Най-напред трябва да се видя с една жена в Ардън, която според мен също може да ни помогне. Тя държи друго късче от мозайката, но не мога да ви обясня за какво става дума, преди да се срещна с нея.

— Значи знае нещо?

— О, да. Знае нещо.

— Добре тогава! — отсича Клюна и става от високото столче. — Както искаш. Но после непременно трябва да поговорим.

— Слушай, непременно трябва да влезем заедно в черната къща. Не знам какво ни чака там и какво ще видим… — Джак млъква, опитвайки се да намери подходящи думи. Сейнт Пиер пристъпва от крак на крак — личи си, че изгаря от нетърпение да издири леговището на Рибаря. — Затова ще ви трябвам. Нещата са много по-сложни, отколкото си мислиш. Съвсем скоро ще разберете за какво говоря и ми се струва, че вие сте в състояние да го проумеете, но ако се опитам да ви разкажа сега, няма да ми повярвате. Като му дойде времето, ще ви трябвам, за да ви водя, ако изобщо успеем да преминем. Ще се благодарите, че съм с вас. Моментът е критичен и никой няма интерес нещата да се оплескат.

— Защо мислиш, че аз ще ги оплескам? — с измамна кротост пита Клюна.

— Всеки ще ги оплеска, ако не разполага с последния къс от мозайката. Потърсете пътеката, която се отклонява от магистралата. Вижте дали Мишока ще успее да намери къщата, която е видял преди две години. Огледайте я отвън, но за нищо на света не влизайте без мен! Върнете се тук и ме чакайте, ще дойда веднага щом се освободя. Надявам да се върна най-късно до три часа.

— Точно къде в Ардън отиваш? Може да се наложи да те потърся.

— В лютеранската болница на Френч Каунти. Ще посетя пациентка, настанена в отделение Г. Ако не могат да ме намерят, оставете съобщение на името на някой си доктор Спигълман.

— Отделение Г, значи? — мърмори Клюна. — Днес май всички са полудели. Добре, може и да се задоволя само с оглед, стига да съм сигурен, че по някое време днес следобед ще ми обясниш как се сглобява мозайката, което според теб съм твърде тъп да схвана.

— Ще стане съвсем скоро, приятелю. Развръзката е близо. А ти може да си всякакъв друг, но не и тъп.

— Сигурно си бил страхотно ченге. Хем смятам, че половината ти приказки са врели-некипели, хем просто не мога да не ти вярвам. — Клюна се обръща и удря с юмруци по барплота: — Сирене! Вече е чисто. Можеш да довлечеш от кухнята бледоликия си задник.

[1] Вид полска наденица с чесън. — Б пр. ↑

[2] Непреводима игра на думи: английската дума bee — пчела, и B, съкращение от Bmovies — второкласни Филми, се произнасят по идентичен начин. — Б.пр. ↑

[3] Тимъти Лиъри (1920–1996), американски психолог, изследвал възможностите за лечение с ЛСД и осъден на лишаване от свобода след обявяването на наркотиците за незаконни. През последните години от живота си се занимава със създаване на софтуер, пише книги и изнася лекции, но остава известен като „ЛСД гуруто от шейсетте“. — Б.пр. ↑

Глава 19

СЛЕД КАТО членовете на „Гърмящата петорка“ яхват мотоциклетите си и напускат паркинга на бар „Санд“, Джак също потегля, но засега ще го оставим да пътува сам на север по шосе №93 към любимата гледка и болничното отделение на Джуди Маршал. Мотоциклетистите също потеглят към неизвестността, но за тях неизвестността отстои в западна посока по магистрала №35, в страната на непрестанно увеличаващо се минало, а ние искаме да разберем какво ще открият там. Не изглеждат Бог знае колко угрижени — още излъчват непоклатимата увереност, с която връхлетяха в бар „Санд“. Всъщност никога няма да ги видите разтревожени, тъй като в ситуации при които друг на тяхно място би се притеснил или обезпокоил, просто стават нападателни. Страхът също им въздейства по-различно отколкото на останалите хора: в редките моменти, когато го изпитват, в общи линии им е приятно. Според тях страхът е възможност, дадена свише, да фокусират колективната концентрация. Благодарение на забележителната им солидарност тази концентрация е могъща. За онези, които не са мотоциклетисти и не са служили в морската пехота, солидарността се изчерпва със състраданието, подтикващо ни да утешаваме опечалените си приятели, но за Клюна и веселата му дружина солидарността е синоним на увереността, че винаги има на кого да разчиташ. Те са отговорни един за друг и ясно го съзнават. За членовете на „Гърмящата петорка“ наистина важи максимата, че съединението прави силата.

Но схватката, към която летят с мощните си мотоциклети, няма прецедент или аналог в досегашния им опит. Блак Хаус е нещо непознато и всеки един от тях усеща как от тази непознатост — дори само от цялата тази чудатост в историята на Мишока — го свива под лъжичката.

Отначало, докато стигат на петнайсетина километра западно от Сентралия, където равнината отстъпва място на гората, простираща се чак до пансиона „Макстънс“, Клюна и Мишока карат един до друг. От време на време Сейнт Пиер отправя безмълвен въпрос към своя приятел. Онзи все клати глава, но третия път придружава жеста с красноречиво махване на ръка: „Стига ме тормози, ще ти кажа, като стигнем.“ Клюна изостава, а Съни, Кайзера Бил и Доктора решават, че това е знак да се преустроят в колона по един.

Шествието води Мишока, чийто поглед постоянно бяга встрани и претърсва гората от дясната стана на магистралата. Пътечката и без това трудно се забелязва, а за две години сигурно съвсем се е скрила в пущинака. Той се оглежда за очукана бяла табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“. Сигурно и тя вече се е скрила сред новите издънки. Намалява скорост и се движи едва с шейсет километра в час. Един по един и останалите се нагаждат към новото темпо, съвсем плавно и с вещина, придобита от дългия опит. От петимата единствен Мишока е виждал мястото, което търсят, а той дълбоко в себе си въобще не може да повярва, че повторно е тръгнал за там. Отначало се зарадва колко бързо и лесно изплува споменът от мрачното си подземие, но сега вместо усещането, че почти без усилие си е възвърнал изгубен миг от живота, има чувството, че е захвърлен на произвола на онзи забравен следобед. Тогава опасността бе сериозна — той не се съмнява, че някаква могъща, страховита сила го е докоснала с предупредително размахан пръст — но сега е още по-голяма. Споменът го върна и към едно печално заключение, което отдавна бе пропъдил: истинската причина за смъртта на Нанси Хейл беше уродливата постройка, която Джак Сойер наричаше „Блак Хаус“ — със същия успех къщата можеше да се срути и да я смаже под развалините си. Повече морална, отколкото физическа, грозотата на Блак Хаус сякаш излъчваше отровни газове. Малката Нанси стана жертва на невидимата отрова в онази ръка, която ги докосна с предупредителен пръст — Мишока трябва да приеме този факт, без да му трепне окото. Чувства на раменете си крехките ръце на Нанси, тъничките им кости сякаш са обвити с разлагаща се плът.

„Ако бях висок не един и осемдесет и пет, а един и петдесет и осем, и ако тежах петдесет и два килограма, а не сто и четирийсет, сигурно и аз щях вече да гния“ — размишлява той.

Но и орлов поглед да има, друг трябва да открие тесния път и очуканата табела, защото колкото и усилено да се взира, Мишока никога няма да ги забележи. Подсъзнанието му вече е гласувало с пълно мнозинство решение по въпроса.

Всеки един от останалите — Съни, Доктора, Кайзера и дори Клюна — също са намерили връзка между смъртта на Нанси и Блак Хаус, и на тях е хрумнало, че ако не беше здрав като бик, и Мишока щеше да е мъртъв. Съни Кантинаро, Док Амбърсън, Кайзера Бил Страснър и особено Клюна Сейнт Пиер обаче смятат, че с каквато и отрова да е защитен черният дом, то тя е създадена в лаборатория, и то от човешки същества, които са знаели какво правят. Тези четирима мъже се осланят на познатата и някака първична сигурност, която още от колежа са свикнали да изпитват, когато са заедно; ако нещо ги притеснява, то това е, че не Клюна, а Мишока Бауман води колоната И макар че самият Сейнт Пиер отстъпи мястото на лидер, фактът, че Мишока е заел челна позиция, съдържа елемент на неподчинение, на бунт: всемирният ред е едва доловимо нарушен.

Като се озовават на двайсет метра от владението на Макстън, Съни решава да сложи край на този фарс, пришпорва мотоциклета, с трясък задминава приятелите си и се изравнява с водача. Мишока го поглежда с известно безпокойство, а Съни му прави знак да отбие встрани.

Когато всички спират, Мишока възкликва:

— Какъв ти е проблемът, бе, Съни?

— Ти си ми проблемът. Или си изпуснал отклонението или нещо куца в тая работа.

— Нали казах, че не съм много сигурен точно къде се намира. — С почти неизмеримо облекчение той установява, че ръцете на мъртвата Нанси вече не се впиват в раменете му.

— Изобщо не се учудвам. Нали си бил друсан до козирката с асид!

— С готин асид!

— Все тая, но натам странични пътища няма, в това поне съм сигурен. Гората се простира чак до пансиона за старите куфалници.

Мишока се взира замислено нататък, сякаш пътеката като нищо може да се окаже именно там, макар да знае, че не е.

— Мамка му, вече почти влязохме в града. Оттук се вижда Куин Стрийт.

— Н-да. Добре… — отговаря, като си мисли, че веднъж да стигне Куин Стрийт, ръцете на мъртвата му приятелка завинаги ще го оставят на мира.

Клюна избутва до тях своята машина марка „Електра Глаид“ и пита:

— Какво му е добрето, Мишка? Съгласен ли си, че сме го подминали, или въобще не е тук?

Онзи навъсено оглежда пътя, по който дойдоха.

— Дявол го взел. Струва ми се, че е някъде тук, освен ако тогава не съм бил напълно ошашавен.

— Стига, бе, как е възможно? — ядосва се Съни. — На идване огледах всеки сантиметър гора и не забелязах никакво отклонение. А ти, Клюн? Случайно да си забелязал табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“?

— Не разбираш — обяснява Мишока. — Тая гадост не иска да бъде видяна.

— Май трябваше да отидеш със Сойер в психиатрията. Там ще бъдеш на почит.

— Съни престани! — сопва се Клюна.

— Слушай какво ще ти кажа! — възбудено възкликва Мишока. — Кракът ти не е стъпвал на онова място, нали? Тъй че кой от двама ни по-добре знае за какво става дума?

— Писна ми да ви слушам — отсича Клюна. — Мишок, още ли смяташ, че е някъде тук? — Доколко си спомням, да.

— Значи сме го пропуснали. Ще се върнем да огледаме още веднъж, а ако не го намерим, ще търсим другаде. Разполагаме с достатъчно време.

— Откъде си толкова сигурен? — иска да знае Съни. Гложди го неприятно предчувствие и дори страх, който се опитва да прикрие с войнственото си поведение. Сто пъти би предпочел да се върне в бар „Санд“, да изпие на един дъх кана „Кингсланд“ светло и да всява смут в душата на Сиренето, вместо като кръгъл глупак да се шляе по пътищата.

Клюна го измерва с поглед, в който проблесват опасни пламъчета:

— Ти знаеш ли друго място с достатъчно дървета да мине за гора?

Съни моментално отстъпва. Клюна за нищо на света няма да се откаже от търсенето и да се върне в бар „Санд“. Захванал се е с тази работа и няма да се откаже, докато не я приключи. Причината до голяма степен е дъщеричката му Ейми, но и Джак Сойер има пръст. Там е работата, че Сойер снощи направо му взе акъла, в резултат на което сега Клюна го гледа в устата и само чака какво ще каже. Съни не вижда смисъл в тази работа, но Клюна командва парада, тъй че за момента сигурно ще се наложи да се юркат като новобранци. Но ако тази програма за съдействие на ченгето продължи повече от два дни, Съни смята да си поприказва с Мишока и Кайзера. Доктора винаги взима страната на Сейнт Пиер, независимо за какво става дума, докато другите двама може би ще се вслушат в гласа на разума. — Добре тогава — отсича Клюна. — Куин Стрийт отпада. Знаем, че скапаният път е някъде в този отрязък. Ще се върнем и ще огледаме още веднъж. Ще се движим в колона. Мишка, ти водиш.

Мишока кима и се подготвя ръцете на мъртвата Нанси отново да се впият в раменете му. Рита стартера и поема начело на колоната. Клюна се устройва зад него, следван от Съни, Доктора и Кайзера.

„Пет чифта очи — мисли си Съни. — Не го ли открием сега, никога няма да го видим. Както и ще стане, защото просеката сигурно въобще не е тук и ще трябва да огледаме половината щат, докато я открием. Мишока и мацето му като се друсаха с оня асид, навъртаха стотици километри, а после си мислеха, че са отскочили до съседната пряка.“

Всички изучават внимателно дърветата от отсрещната страна на пътя. Пет чифта очи, както би се изразил Съни, се плъзгат по плътната стена от дъбове и ели. Мишока е наложил странно темпо и дърветата сякаш пълзят. При тази скорост се различава дори мъхът по стволовете на дъбовете и ярките слънчеви петна по сивокафеникавата покривка под дърветата, подобна на нагърчено кече. Зад първата редица дървета — часовите — се простира скрит свят, пронизван от снопове слънчева светлина, изпълнен с барикади от мъртви клони. Между дебелите дънери подобно на лабиринт се вият пътеки, които не са никакви пътеки и извеждат на тайнствени полянки. Изведнъж погледът му е привлечен от цяло семейство катерички, които правят катеричи дом сред клоните, преплитащи се в рехав балдахин. Освен симпатичните пъргави животинки на очи се набива и ято птици.

Всичко това му напомня за неизбродните гори на Пенсилвания, които кръстосваше като хлапак, преди родителите му да продадат къщата и да се преместят в Илинойс. Онези гори криеха несравнимо блаженство, каквото не е срещал никъде другаде. Подозрението, че Мишока се е объркал и не търсят където трябва, все повече се задълбочава. Одеве спомена за гадните места и е абсолютно сигурен, че е виждал поне едно такова. От опит знае, че гадните места най-често се намират на граница или близо до граница.

През лятото след завършването на гимназията заедно с двамата му най-добри приятели, също като него луди на тема мотоциклети, предприеха поход до Райс Лейк, щата Уисконсинкъдето живееха две негови братовчедки, които бяха достатъчно красиви, че да се изфука с тях пред съучениците си. Сал и Хари си паднаха по момичетата, според които пък мотоциклетистите бяха много секси и екзотични. След като изкара два дни в ролята на петото колело (или петото и шестото, зависи от гледната точка), Съни предложи да удължат пътуването с една седмица и с образователна цел, преди да се приберат у дома, да отскочат до Чикаго и да изхарчат всичките си останали пари за бира и курви. Сал и Хари прегърнаха идеята и на третата вечер в Райс Лейк тримата стегнаха раниците, метнаха се на мощните мотоциклети и сред оглушителния трясък на двигателите отпратиха на юг. В десет часа вече се бяха загубили окончателно.

Може би под въздействието на бирата или пък по невнимание, но се бяха отклонили от магистралата и залутани в непрогледната нощ, се озоваха в покрайнините на почти несъществуващо градче на име Харко. То не беше отбелязано на безплатната пътна карта, указваща бензиностанциите по магистралата, но ще да е било недалеч от границата с Илинойс. Изглежда градецът се състоеше от изоставен мотел, полуразрушен смесен магазин и празна мелница. Като стигнаха до мелницата Сал и Хари взеха да мрънкат, че били уморени и гладни и искали да се върнат да прекарат нощта в мотела.

Съни, който беше не по-малко уморен, се съгласи, но още щом влязоха в двора на мотела, го обзе някакво лошо предчувствие. Въздухът като че ли беше по-тежък, а тъмнината — по-плътна. Стори му се, че наоколо витае зловещо невидимо при съствие. Буквално различаваше сенките, които се прокрадваха между бунгалата. Сал и Хари се присмяха на тревогите му, нарекоха го страхливец, педал, женка. Разбиха една врата и разпънаха спалните чували на прашния под в голямата стая. Съни предпочете да спи на полето.

Събуди се на зазоряване, лицето му беше мокро от росата Скочи, изпика се във високата трева и потърси с поглед мотоциклетите, спрени на отсрещната страна на пътя. Там бяха и трите, килнати на стойките си пред разбитата врата. Угасналият неонов надпис над входа гласеше: „ГНЕЗДЕНЦЕ ЗА МЛАДОЖЕНЦИ“. Той прекоси тесния път и прокара длан по седалките, лъскавочерни от влагата. От стаята, в която спяха приятелите му, долиташе особен шум. Предусещайки нещо кошмарно, Съни побутна разбитата врата. Отначало разсъдъкът му отказа да възприеме гледката, в противен случай щеше да изгуби съзнание.

Сал Търсо седеше на пода, по окървавеното му лице се стичаха сълзи. На скута му се търкаляше отрязаната глава на Хари Райли, а подът беше потънал в кръв, която беше размазана и по стените. Тялото на мъртвеца лежеше в странно изкълчена поза върху подгизналия от кръв спален чувал. Беше голо, а Сал беше само по фланелка. Той протегна ръце — в едната държеше нож с дълго острие, другата му шепа беше пълна с кръв — и вдигна към Съни разкривеното си лице с изцъклени очи. „Не зная какво стана. — Гласът му беше писклив, пронизителен и страшно неестествен. — Не помня да съм го направил, как съм могъл да го направя? Помогни ми, Съни. Не зная какво стана.“

Неспособен да отрони и дума, Съни заотстъпва заднишком, метна се на мотоциклета и офейка. Нямаше предстяава къде отива, стига да е по-далеч от Харко. На три километра по шосето намери друго градче — истинско, с хора — и в крайна сметка го заведоха при шерифа.

Харко — на това му се вика гадно място. В известен смисъл и двамата му приятели от гимназията загинаха там, тъй като Сал Търсо се обеси шест месеца, след като го признаха за виновен в непредумишлено убийство и го осъдиха на доживотен затвор от В Харко нямаше дори косове и кълвачи. Даже врабците бягаха от Харко.

В сравнение с призрачния град този участък от магистрала №35 е най-обикновена, приятна и уютна гора. Ако искате да знаете, Съни Кантинаро е бил в Харко, а това тук не е никакво Харко и въобще не може да се мери с него. Може би дори е цял отделен свят. Преценяващият поглед и все по-нетърпеливият дух на Съни срещат единствено двукилометров отрязък разкошна гора. Спокойно може да се нарече минигора. Хрумва му някой ден да прескочи насам, да скрие мотоциклета, да се разхожда в усамотение под огромните дъбове и ели, докато стъпалата му затъват в дебелия килим от елхови иглички, и да наблюдава птиците и пъргавите катерици.

Той съзерцава дърветата-часови на отсрещната страна на пътя и вече предвкусва удоволствието от предстоящата разходка, когато край един грамаден дъб ненадейно съзира нещо бяло. Така се е унесъл във видения как крачи сам под зеления покров, че едва не отминава, вземайки бялото петно за зрителна измама, мимолетна фантазия. Едва тогава си спомня защо всъщност са тук, намалява скорост, навежда се и вижда как от храсталака под един дъб изниква ръждясала дупка от куршум и грамадна черна буква „Н“. Съни насочва мотоциклета към другата страна на шосето и „Н“-то прераства в „ЕНО“. Не вярва на очите си, но ей я на — скапаната табела на Мишока. Изминава още половин метър и пред очите му се сглобява цялата фраза.

Превключва на неутрална скорост и спуска крак на земята. Мрачината около дъба се разпростира като паяжина до съседното дърво — също дъб, но не толкова грамаден. Доктора и Кайзера също пресичат шосето и спират. Той въобще не им обръща внимание и търрси с поглед Клюна и Мишока, които вече са се отдалечили на десет метра и съсредоточено се взират сред дърветата.

— Ей! — крещи Съни. Клюна и Мишока не чуват. — Ей! Спрете!

— Намери ли го? — вика Доктора. — Настигни ония нещастници и ги накарай да се върнат! — изкрещява в отговор Съни.

— Тук ли е? продължава приятелят му и занича между дърветата.

— А ти да не мислиш, че видях труп? Естествено, че е тук.

Док увеличава скоростта, заковава се точно зад Съни и се взира в гората.

— Док, ти видя ли го? — крещи Кайзера Бил и се засилва към тях.

— Оттам не се вижда — обяснява Съни. — Би ли си размърдал задника да кажеш на Клюна да се върне?

— Защо не го настигнеш ти?

— Защото ако мръдна от това скапано място, може никога повече да не го открия.

Клюна и Мишока вече са на двайсетина метра и продължават най-нехайно да зяпат гората.

— Ама аз пак не го виждам — упорства Доктора.

— Застани до мен — въздъхва Съда. Приятелят му се изравнява с него, после се изнася още няколко сантиметра напред. — Видя ли го сега? — Съни сочи табелата.

Онзи присвива очи и се привежда над кормилото:

— Къде, бе? А, да, видях я. Леле, колко е очукана.

Табелата е огъната на две и горната половина засенчва долната. Сигурно някой младеж, склонен към антиобществени прояви, е минал случайно оттук и я е смачкал с бейзболната си бухалка. Явно по-големите му братя — по-отракани в престъпните номера, вече са правили опити да я унищожат с ловни пушки 22-ри калибър, а малкият просто е сложил край на мъките й.

— Та къде е пътят? — продължава Доктора. Вече обезпокоен, Съни сочи мрачината, която започва вдясно от табелата и се простира като черен лист хартия до съседния по-малък дъб. Докато се взира в мрачината, тя престава да бъде двуизмерна и хлътва като пещера, като черна дупка, пробита с юмрук във въздуха. Тази пещера, тази черна дупка се разтапя и се превръща в черен път, широк метър и половина, който явно през цялото време си е бил тук.

— Вярно, бе — възкликва Кайзера. — Главата ми не побира как е възможно първия път никой да не го види.

Съни и Док се споглеждат, давайки си сметка, че Кайзера дойде твърде късно и не видя как пътят се материализира от някаква черна стена с дебелината на лист хартия.

— Не е толкова лесно да се забележи — бърза да обясни Съни.

— Очите трябва да привикнат — уточнява Док.

— Добре — съгласява се приятелят им, — но ако ще спорите кой да каже на Клюна и Мишока, позволете да ви спася отс безизходицата. — Включва двигателя и се понася по шосето като куриер с горещи новини от фронта от времето на Първата световна война. Клюна и Мишока вече доста са се отдалечили, но очевидно чуват рева на мотора, спират и поглеждат назад.

— Сигурно е така — отбелязва Съни и тревожно поглежда Доктора. — Очите ни трябва да привикнат.

— Няма друго обяснение.

Макар и не много убедени, двамата мъже зарязват темата и насочват вниманието си към разговора, който се провежда между другите трима от „Гърмящата петорка“ и който е придружен от странни жестове. Отдалеч изглежда като диалог, който се води на езика на глухонемите. Когато най-сетне проумяват за какво става дума, Кайзера се връща с гръм и трясък. Клюна и Мишока го следват.

Винаги става така — като не ги води Клюна, се създава усещане за хаос и безпорядък.

Бил спира край тесния път. Другите двама се заковават до него, Мишока се оказва точно на просеката.

— Не ще да е било чак пък толкоз трудно да я забележим — отбелязва Клюна. — Както и да е, ей я на. Да ти призная, Миши, вече бях започнал да се съмнявам.

— Ъ-хъ. — Вече не се държи като интелектуалец, избрал да упражнява непрестижна професия, за когото животът е едно голямо забавление. Въпреки че лицето му е със слънчев загар, поради дългите часове, прекарани на открито, личи, че е пребледнял — кожата му е придобила цвета на извара.

— Момчета, искам да ви кажа истината — започва Клюна. — Ако Сойер е прав за това място, шибаният изрод, дето го е построил, може да е заложил какви ли не капани и гадни изненади. Било е доста отдавна, но ако наистина той е Рибаря, сега има много по-сериозни основания да държи хората настрана от бърлогата си. Затова трябва да внимаваме. Най-сигурния начин е да влезем решително и да сме подготвени. Оръжията да са ви под ръка.

Той кожените дисаги и изважда трийсет и осем калибров колт с ръкохватка от слонова кост и синкаво стоманено дуло. Зарежда го и освобождава предпазителя. Под зоркия му поглед Съни изважда масивен магнум, Доктора — колт, идентичен на този на Клюна, а Кайзера Бил — револвер „Смит енд Уесън Спешъл“, също трийсет и осми калибър, който притежава от края на седемдесетте години. Напъхват в джобовете на кожените си якета оръжията, които до този момент са използвали само за упражнения по стрелба в мишена. Мишока не притежава револвер, но опипва ножовете, които е пъхнал отпред и отзад в колана, в предните джобове на джинсите си и в ботушите.

— И така — продължава Клюна, — има ли някой в къщата, неизбежно ще ни чуе, ако вече не е предупреден от шумотевицата, тъй че няма смисъл да се спотайваме. Ще атакуваме бързо и агресивно — това го умеете идеално. Бързината ще бъде нашето предимство. В зависимост от това какво се случи, ще се постараем максимално да се приближим до къщата.

— Ами ако нищо не се случи? — пита Кайзера. — Да речем, че безпрепятствено стигнем чак до къщата? Тоест не виждам причини да се шашкаме отсега. Вярно, че Мишока е имал гадно преживяване, но… нали знаете… Нямаме гаранция, че ще се повтори.

— Тогава ще се кефим на разходката — отговаря Клюна.

— Не искаш ли да надникнем в къщата? Може да е скрил деца.

— А може и той самият да е вътре. В такъв случай ще го заловим, без да чакаме Сойер. За предпочитане е да го спипаме жив, но не бих имал нищо против сериозно да влоша здравословното му състояние.

Останалите ръмжат одобрително с изключение на Мишока, които очевидно не подкрепя единодушното мнение, а безмълвно свежда глава и стисва кормилото.

— Мишока вече е бил тук, затова ще води. С доктора ще вървим по петите му, а Съни и Кайзера ще ни прикриват тила. — Той ги оглежда и добавя: — Ще ни следвате на разстояние два-два и половина метра, ясно ли е? „Не позволявай Мишока да води, ти трябва да влезеш пръв“ — обажда се вътрешният глас на Съни, но вместо да изрече мисълта, той кимва: — Добре, Клюн.

— Подгответе се.

Заемат позициите, които той им е определил. Ако в този миг по магистрала №35 с висока скорост се движи кола, на шофьора ще се наложи рязко да удари спирачки, за да не налети най-малко върху двама яки мъже на мотоциклети — но за щастие това не се случва. Всички, включително Мишока, включват двигателите и се подготвят за потегляне. Съни удря с юмрук юмрука на Кайзера и се взира в тъмния тунел между дърветата.

Грамадна врана изплясква с криле, кацва на един нисък клон, накланя глава и като че ли се втренчва в Съни. Той много добре знае, че най-вероятно птицата наблюдава цялата група хора, но не може да се отърси от натрапчивото усещане че тя се взира право в него, а в черните ненаситни очи припламва злоба. Неприятното чувство, че пернатото му се присмива, задето се е привел над кормилото, му напомня за магнума.

„Ще ми станеш само на кървав пух и перушина, хубавицо.“

Без да разтваря криле, враната подрипва назад и се скрива сред дъбовите листа.

— ГАЗ! — крещи Клюна.

* * *

Мишока дава газ, в този миг разлагащите се ръце на Нанси го сграбчват за раменете. Костите й са крехки като на пиле, но го стиска през кожената дреха с такава сила, че сигурно ще му останат синини. Макар да знае, че случващото се е невъзможно — не можеш да пропъдиш нещо несъществуващо — болката е толкова нетърпима, че той се мъчи да се освободи от хватката. Прави резки движения с рамене, кормилото играе, мотоциклетът започва да залита. При всеки наклон на машината Нанси впива пръсти по-силно. При обратното движение се придърпва напред, обвива кокалести ръце около гърдите на мотоциклетиста и се притиска до гърба му. Опира глава в тила му, зъбите й се впиват в кожата му.

Това вече е прекалено. Мишока очакваше да му се яви, но не и да го мачка като в менгеме. Въпреки скоростта има чувството, че се движи сред някакво вещество, по-гъсто и по-враждебно от въздуха, все едно плува в сироп, който забавя движенията му и го спира. Мотоциклетът и тялото му са придобили неестествена плътност, сякаш тук силата на земното притегляне е много по-голяма от където и да било. Главата му кънти, ръмженето на кучето се чува съвсем наблизо. Да бе само това, все някак ще се справи, но бедата е там, че отново се сблъсква със същото, което му попречи и миналия път: мъртва жена. Тогава му се яви Киз Мартин, сега мъртвата е Нанси, която го пришпорва като побесняла, налага го по главата, ръга го в ребрата и мачка ушите му, накрая впива зъби в лявото му рамо. Ръката й се мярва пред очите му и Мишока изпада в още по-голям шок и ужас, защото изведнъж осъзнава, че я вижда. По тънките дълги кости се развява парцалива кожа, на места в разкапаната плът се гърчат бели червеи. Длан, която хем е костелива, хем мека като гъба, докосва лицето му и пропълзява нагоре. Мишока не издържа повече — паниката обгръща съзнанието му в бяла пелена и той губи контрол над мотоциклета. На влизане в завоя към Блак Хаус машината се накланя застрашително, отгоре на всичко Мишока започва да се мята яростно, изпълнен с погнуса, при което по-ложението излиза от контрол.

Мотоциклетът се преобръща, в същия миг злобното ръмжена кучето прозвучава на сантиметри от Мишока, който вече изпаднал в паника. Машината се стоварва с цялата си тежест върху крака му, но продължава да се плъзга напред и го повлича след себе си. Черният дом застрашително изниква сред дърветата, полуразложената длан закрива очите на мотоциклетиста. Писъкът му се проточва като сияйна тънка нишка на фона на настървеното ръмжене на кучето.

* * *

Няколко секунди след като навлиза в гората, Клюна усеща как въздухът наоколо се сгъстява и сякаш се желира. Това е трик, смята той, илюзия, породена от отровите на Рибаря, които въздействат на съзнанието. Надявайки се, че другите няма да се поддадат на подобни фантасмагории, поглежда широкия гръб и ситните плитчици на Мишока и забелязва, че петнайсет метра по-нататък пътят завива наляво. Усеща тежестта на лепкавия въздух най-силно в раменете и ръцете, долавя и наченки на прародителката на главоболието — тъпа, настойчива болка, която започна с остро прещракване зад очите и, пулсирайки, прониква все по-дълбоко в мозъка му. Хвърля бегъл поглед към Доктора и остава с впечатлението, че той владее положението. Спидометърът показва, че се движат с шейсет километра в час, но още набират скорост, което означава, че ше влязат в завоя поне със сто километра в час.

Отляво долита ръмжене на куче. Клюна измъква от джоба си револвера и се вслушва в ръмженето — животното явно не изостава въпреки повишената скорост. Болката в главата се разпростира и усилва, дори притиска очите му отвътре и те се изцъклят. Голямото куче — трябва да е куче, какво друго? — наближава. Внезапно Клюна съзира огромна тръскаща се глава и пламтящи огнени очи, лиги са провиснали от зейналата паст, от която стърчат зъби, остри като на акула.

Цялата му концентрация отива по дяволите поради две причини: първо, на влизане в завоя Мишока започва да се мята на седалката, сякаш се опитва да почеше гърба си от сгъстяващия се въздух; второ, миг след като вижда как приятелят му описва крива, означаваща сигурно падане, напрежението между слепоочията му нараства тройно и кръвоносните съдове в очите му се пръсват. Изображението пред очите му, което до този момент е кървавочервено, бързо става непроницаемо черно. В съзнанието му зазвучава неприятен дрезгав глас, който нарежда: „Ейми зедеже в згуда ми и ме брегръждаже. Режих да я изям. И гаг замо, и гаг замо, гаг замо ридаше и дразгаже. Дужих я до змърд…“

— Не! — изревава той, а гласът, който причинява спукването на кръвоносните съдове в очите му, надава стържещ кикот. За части от секундата пред погледа му се мярва високо, призрачно еднооко същество с шапка или качулка, изпод която проблесват зъби, и… … и изведнъж всичко се завърта, той се оказва проснат по гръб на земята, мотоциклетът притиска гърдите му. Целият свят е обагрен в наситено, крещящо червено. Мишока панически крещи; като извръща глава по посока на писъците, Клюна вижда червен Мишок, проснат на червен път, а насреща му се носи грамадно червено куче. Клюна напразно търси револвера си — може би при падането е изхвърчал между дърветата. Кънтят оглушителни крясъци, писъци и рев на мотоциклети. Измъква се изпод тежката машина, като бръщолеви несвързано. Червен Доктор профучава покрай него на червен мотоциклет и едва отново не го запраща на земята. Отеква изстрел, последван от втори.

* * *

Док улавя погледа на Клюна и се опитва да не издаде колко му е зле. Стомахът му ври като мръсна вода в съдомиялна машина, червата му сякаш се преплитат. Има чувството, че напредва с пет километра в час — толкова лепкав и застоял е въздухът. По неизвестни причини главата му е натежала с петнай-сетдвайсет килограма — ама че проклета работа!; дори му е интересно дали ще съумее да овладее бедствието, което бушува във вътрешностите му. Въздухът сякаш се концентрира, втвърдява се и изведнъж — бум! — главата на Доктора се превръща в тежка топка за боулинг и клюмва върху гърдите му. От гората долита ужасяващо ръмжене, той едва се овладява да не повърне. Забелязва, че Клюна изважда револвера си, и разсеяно отбелязва, че може би и той трябва да направи същото, но като капак на всичко в съзнанието му изплува споменът за едно дете на име Дейзи Темпърли, който като че ли го парализира. Докато стажуваше в университетската болница в Ърбана, той беше извършил — под наблюдение, разбира се — близо сто операции от всякакъв род и бе асистирал при почти още толкова. Всички завършваха успешно до деня, в който в операционната зала вкараха Дейзи Темпърли. Предстоящата операция беше сложна, но не и опасна за живота на пациентката — предстоеше да й се направи трансплантация на кост и козметична операция. Дейзи се възстановяваше след тежка автомобилна катастрофа и това беше третата хирургическа намеса. Два часа след започването на операцията главният лекар — който бе и наставник на Док — беше извикан по спешност, поради което на младия стажант се наложи да довърши започнатото. Понеже не беше спал в продължение на четирийсет и осем часа и защото в изтощението си си представяше как хвърчи по магистралата с Клюна, Мишока и другите нови приятели, той допусна грешка… не по време на операцията, а след това. Предписвайки един медикамент, сгреши дозата, вследствие на което само след два часа Дейзи Темпърли почина. Имаше начини да спаси кариерата си, но той не пожела да се възползва от тях. Въпреки че от болничната управа му разрешиха да довърши стажа си, той завинаги се отказа от медицината. Мотивите, които изтъкна пред Джак Сойер, бяха твърде опростени и не разкриваха цялата истина.

Онова, което бушува в стомаха му, става нетърпимо. Без дори да намали скоростта, Доктора извива глава и повръща. Не за пръв път драйфа, докато кара мотоциклета, но никога не е изпитвал такава болка, нито пък унижението да се изцапа с повръщано. Ужасната тежест в нещастната му глава-гюле не му позволява да извърти главата си достътъчно встрани, затова част от съдържанието на стомаха му се изпразва върху дясното му рамо и дясната му ръка; струва му се, че онова, което бълва, е живо и притежава зъби и нокти. Не се изненадва, като отрива, че повръща и кръв. Стомахът му буквално се гърчи от болка. Чудовищното същество се обръща и отново хуква към Мишока.

„Не ме нападна, защото имам револвер и защото след мен идват още двама“ — предполага Доктора. Главата и ръцете му са натежали с по още двайсет килограма, но с нечовешко усилие той изпъва ръка и стреля повторно. Този път със сигурност уцели чудовището, но то само се сепва и за миг обръща към него грамадната си глава. Изръмжава по-силно и продължително, от отворената му уста се стичат сребристи лиги, размахва закърнялата си опашка.

Когато Доктора поглежда в червената паст, смелостта го напуска, ръцете му натежават още повече и едва държи главата си изправена. Струва му се, че пропада в алената бездна, безжизнените му пръсти всеки миг ще изпуснат револвера. В продължение на един миг, застинал във вечността, същите тези пръсти държат писалката, с която написа рецептата, предназначена за Дейзи Темпърли. Кучето тромаво тича към Мишока. Съни псува ожесточено. Вдясно отеква силна експлозия, и ушите на Доктора заглъхват, настъпва гробна тишина. „Втасахме я — казва си той, — мрак посред бял ден.“

* * *

За Съни падането на мрака съвпада с появата на нетърпимата болка в главата и стомаха. Агония раздира тялото му като с огромен нож — нечувано и безпрецедентно по силата си явление, от което през очите му притъмнява. Двамата с Кайзера се движат на два и половина метра зад Клюна и Доктора и отначалото на тясната просека дотук са изминали общо четири метра и половина. Кайзера пуска кормилото и притиска длани към главата си. Съни прекрасно знае какво му — все едно в главата му е забита нажежена стоманена тръба с дължина метър и двайсет, която достига чак до стомаха и изгаря всичко, до което се докосне.

— О, не! — възкликва. Макар да примира от болка, забелязва, че въздухът тук е досущ като тиня, сякаш отделните атоми на кислорода и въглеродния двуокис са станали като дъвка и залепват по тялото. После забелязва, че Кайзера забелва очи — приятелят му изпада в безсъзнание. Колкото и да му е зле, трябва да направи нещо, за да го предпази. Протяга ръка към неговия мотоциклет, но с ужас забелязва как ирисите на Бил се скриват под клепачите. От носа на приятеля му руква кръв, той полита назад и се накланя. В продължение на няколко секунди мотоциклетът продължава да го влачи, защото ботушът му се е закачил за кормилото, но после се изува от крака му, а машината спира.

Нажежената до червено тръба раздира стомаха на Съни и не му оставя кой знае какъв избор — той оставя другия мотоциклет да падне, надава стон, навежда се встрани и от устата му сякаш изригва всичко, което е изял през целия си живот. Вече не му се повдига, но Джон Хенри[1] е решил да забие грамадни метални шипове в черепа му. Крайниците му като че ли са от каучук. Той се взира в своя мотоциклет. Изглежда, че е спрял. Тъкмо когато се пита дали ще е в състояние да продължи напред, вижда как изцапана с кръв ръка натиска ръчката на газта и машината се устремява напред, а той като по чудо се задържа на седалката. „Моята кръв ли е?“ — мисли си, но си спомня струйките кръв, които се раздипляха от носа на Кайзера като дълги алени знамена.

Някакакъв звук, който постепенно се е усилвал, прераства в грохота на приземяващ се Боинг 747. Съни си казва, че само това му липсва — да се изправи пред животното, което е способно да издава подобни звуци. Мишока имаше право — това е много, много гадно място, което по нищо не отстъпва на очарователния Харко, щата Илинойс. Той обаче не желае никога повече да попада на места, подобни на Харко, ясно ли е? Онова преживяване ще му държи влага за цял живот. Тъй че защо продължава, вместо да запраши обратно към слънчевия покой на магистрала №35? Защо изважда от джоба си грамадния револвер? Отговорът е много прост. Колкото и да го боли главата, няма никакво намерение да остави кучето, виещо като изтребител, да причини зло на приятелите му.

Джон Хенри продължава да набива клинци в главата му, но Съни форсира мотоциклета и с присвити очи оглежда пътя, опитвайки се да разбере какво става отпред. Някой пищи, но не може да се определи точно кой. Въпреки че ръмженето е почти оглушително, той безпогрешно различава тупването на тежка машина, преобърнала се след поднасяне, и сърцето му се свива. „Винаги трябва да ни води Клюна, иначе просто си търсим белята.“ Изтрещява изстрел. Съни се насилва да окаже по-сериозно съпротивление на лепкавите атоми и след пет-шест секунди вижда преобърнат мотоциклет и Клюна, който с мъка се изправя. Доктора, който се намира на няколко метра пред него, се прицелва в нещо на пътя. Стреля, от дулото изскачат алени пламъчета.

Чувствайки се по-уморен и по-безпомощен от когато и да било, Съни скача в движение от мотора и хуква към Доктора, опитвайки се да надзърне зад него. Първото, което вижда, е лъч светлина, отразяващ се в машината на Мишока, която се е преобърнала на завоя. Приятелят му пък е седнал и заднишком се отдръпва от някакво животно, на което се виждат само очите и зъбите. Без да осъзнава, че изрича грозни псувни, Съня насочва револвера към създанието и стреля, пробягвайки край Доктора.

Доктора стои неподвижно; Доктора е вън от играта. Страховитото животно захапва крака на Мишока. Миг преди да откъсне парче месо колкото за хамбургер, куршумът „дум-дум“, изстрелян от Съни, се забива в плътта му. Тези куршуми са истински балистични ракети — да се стреля с тях по мишена е малко фукливо, но в конкретната ситуация, моля-моля, е повече от благоразумно. Противно на всички очаквания и закони на физиката куршумът не пробива дупка с размерите на футболна топка в тялото на съществото. То само леко се отмества, но за щастие не отхапва парче от крака на човека. Мишока започва да вие от болка.

Кучето се обръща и впива в Съни огнените си очи, големи колкото бейзболни топки. От зейналата му паст стърчат закривени бели зъби, от бърните му се точат лиги, дебели като въжета. То се снишава и пристъпва напред. И което е най-странното — заръмжава още по-силно и по-яростно. Отправя предупреждение: или човекът срещу него да изчезне на секундата, или Ще бъде следващият в менюто.

— Майната ти! — отсича Съни и стреля право в устата му. Би трябвало главата на звяра да се разхвърчи на кървави късчета, но секунда след изстрела не се случва нищо.

„Мамка му“ — казва си Съни.

Очите на кучеподобното същество пламтят, клинообразната му глава постепенно се материализира в мрака и добива плътност. Сякаш мастиленочерна роба се отмята и разкрива дебел врат, мощни гърди и мускулести предни крака. Може би нещата се обръщат, може пък да се окаже, че чудовището все пак е уязвимо. Съни стисва дясната си китка, прицелва се с две ръце в гърдите на звяра и отново натиска спусъка. След експлозията ушите му заглъхват, сякаш са затъкнати с памук. Металиите шипове, които се забиват в мозъка му, се нагряват като реотани, между слепоочията му избухва пареща болка, за миг му причернява.

От гърдите на животното руква тъмна кръв. В гърдите на Съни Кантинаро се надига неподправена, примитивна радост. Силуетът на чудовището се очертава по-ясно — вече се вижда широк гръб, загатнати са задни лапи. Макар че прилича на куче, животното не принадлежи към нито една известна порода и е високо около метър и четирийсет — приблизително колкото едър вълк. То пристъпва напред, а Съни стреля отново. Също като ехо звукът се повтаря, покрай гърдите му изсвистява куршум, който бръмчи като разгневена оса.

Животното полита назад, накуцвайки на ранения си крак. Пламтящите му очи като свредели се впиват в лицето на човека. Съни рискува да погледне назад — вижда Клюна, който е застанал на средата на пътеката и крещи:

— Не ме гледай, стреляй!

Гласът му сякаш разбужда Доктора; той вдига ръка и се прицелва. После тримата дърпат спусъците, а просеката в гората все едно се превръща в стрелбище, пълно с посетители. Накуцвайки, кучеподобното същеество („Адско изчадие“ — казва си Съни) отстъпва още крачка назад и надава вой, изпълнен с ярост и безсилие. Все още виейки, прикляка, прескача пътеката и изчезва в гората.

Съни едва устоява на желанието да се строполи на земята под въздействието на облекчението и умората. Докторът се обръща като на пружина и започва да стреля в мрачината сред дърветата, докато Клюна хваща ръката му и му заповядва да престане. Във въздуха се смесват миризмата на кордит и някаква мускусна, противна сладникава животинска миризма. Вие се сивкав дим, който изглежда почти бял на фона на притъмнялото небе.

Лицето на Клюна е изопнато от напрежението, склерите на очите му са пурпурни.

— Нали го улучи тоя скапан звяр? — обръща се към Съни.

— Да, мамка му, поне два пъти, ако не и три пъти — отвръща Кантинаро. Едва чува гласа на Клюна през въображаемите памучни тампони в ушите си.

— И ние с Доктора го уцелихме по веднъж. Какво беше това дяволско нещо?

— „Дяволско“ нещо е много точно казано.

Виейки от болка, Мишока за трети път изкрещява за по-мощ и другите най-сетне го чуват. Накуцвайки, тръгват към него, като притискат онези места по тялото, които най-много ги болят, клякат до пострадалия и навеждат над него. Десният крачол на джинсите му е раздран и подгизнал от кръв, лицето му е изкривено от болка.

— Абе, нещастници, да не сте глухи?

— Почти — отвръща Док. — Кажи ми, че нямаш куршум в крака.

— Цяло чудо е, че не ме улучихте. — Мишока потръпва и изпъшква, въздухът съска между зъбите му. — Жалко, че не можахте да го хванете на мушка онзи звяр, преди да захапе крака ми.

— Аз го хванах — уточнява Съни. — Поради което все още имаш крак.

Мишока се взира изпитателно в него и клати глава.

— Какво стана с Кайзераа?

— Изтече му близо литър кръв през носа и изгуби съзнание — уточнява Съни.

Мишока въздиша, сякаш се възмущава колко крехко създание е човекът.

— Крайно време е да се махаме от това шантаво място.

— Кракът ти добре ли е? — пита Клюна.

— Не е счупен, ако това имаш предвид. Но не е и добре.

— Какво чувстваш? — намесва се Доктора.

— Не отговарям на въпроси, задавани от хора, покрити с повръщано.

— Можеш ли да караш?

— Мамка му, да, Клюне… да си ме виждал някога да не мога да карам?

Клюна и Съни го подхващат от двете страни и с нечовешки усилия го изправят на крака. Като го пускат, той полита и прави няколко крачки встрани.

— Така няма да стане — изпъшква.

— Напротив, ти си върхът — казва Клюна.

— Клюне, братко, знаеш ли, че очите ти са, как да кажа, аленочервени? Мязаш на проклетия Дракула.

Бързат, доколкото е възможно. Доктора иска да прегледа крака на Мишока, Клюна иска да се увери, че Кайзера Бил е още жив, а желанието колкото е възможно по-бързо да напуснат това място и да излязат на чист въздух и слънце е всеобщо. Главите им пулсират, мускулите ги болят от напрягането. Не са сигурни дали кучеподобното същество няма повторно да ги нападне.

Докато приказват, Съни е изправил мотоциклета на Мишока и го бута към собственика му. Мишока поема кормилото и започва да бута машината сам, превивайки се от болка на всяка крачка. Клюна и Док също изправят мотоциклетите си, а Съни изважда своята машина от гъсталака.

Клюна едва сега си дава сметка, че докато стоеше на завоя, изобщо не му мина през ума да погледне къщата. Припомня си думите на Мишока „Тая гадост не иска да бъде видяна“ и си казва, че приятелят му е напипал вярното определение — Рибаря не ги иска тук и не иска къщата му да бъде видяна. Останалото се премята в главата му също както се преметна мотоциклетът и се стовари отгоре му, след като в съзнанието му прозвуча онзи ужасен глас. В едно обаче е сигурен — Джак Сойер вече няма накъде да извърта.

Ненадейно го поразява ужасяваща мисъл и пита:

— Момчета, случи ли ви се нещо особено — ама наистина странно — преди кучето да изскочи от гората? Освен физическите явления, имам предвид.

Поглежда Доктора, а той се изчервява. „О-хо!“ — мислено възкликва Клюна.

— Върви на майната си! Няма да говоря за това! — отсича Мишока.

— Аз също! — обажда се Съни.

— Значи да разбирам, че отговорът е положителен.

Кайзера Бил лежи край пътя, очите му са затворени, предницата на якето му е потънала в кръв. Сивкавият въздух е все така лепкав; телата им сякаш тежат по половин тон, а колелата на мотоциклетите са станали като оловни. Бутайки мотора, Съни застава до Кайзера, който лежи по гръб, и не особено нежно го ритва в ребрата.

Онзи отваря очи и простенва:

— Мамка му, Съни, ти ме ритна. — Примигва, вдига глава и забелязва окървавените си дрехи. — Какво стана? Ранен ли съм?

— Сражава се геройски — отговаря Съни. — Как се чувстваш?

— Много зле. Къде съм ранен?

— Откъде да знам? Хайде, ставай и да се махаме оттук.

Останалите ги задминават един по един. Кайзера Бил някак си съумява да стане, а след втора епична битка успява да изправи и мотоциклета си. Потегля след приятелите си, удивлявайки се на болката в главата си и количеството кръв по дрехите си. Когато отминава и последните дървета и застава на магистралата, ярката светлина ненадейно го пробожда в очите, а тялото му така олеква, сякаш ще полети като балон, при което той едва не припада повторно.

— Май все пак не съм ранен — промърморва.

Никой не му обръща внимание. Доктора пита Мишока дали иска да го заведат в болница.

— Никакви болници. Болниците убиват хората.

— Дай поне да ти погледна крака.

— Моля, заповядай.

Доктора се навежда и навива крачола на джинсите му до под коляното. Опипва раната изненадващо нежно, но Мишока изтръпва.

— Братче, не съм виждал друг път такова ухапване.

— И аз не съм виждал такова куче.

— Какво куче? — любопитно се обажда Кайзера.

— Раната не ми харесва — продължава Доктора. — Налага се ти бъдат инжектирани антибиотици, и то незабавно.

— Ти нямаш ли антибиотици?

— Естествено, че имам.

— Ами да отидем у Клюна, пък тогава прави с мен каквото знаеш. — Дадено.

[1] Герой от американския фолклор, обикновено представян като чернокож, починал след състезание, по време на което премерил силяте си с парна дрелка, използвайки ковашки чук. — Б.пр. ↑

Глава 20

ПРИБЛИЗИТЕЛНО ПО ВРЕМЕТО, по което Клюна и Мишока подминават пътеката в гората и крайпътната табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, без да ги забележат, Джак Сойер реагира на досадно писукащия си клетъчен телефон, надявайки се, че се обажда Хенри Лейдън с новини за записа от 911. Ще бъде прекрасно да идентифицират гласа, но Джак не очаква такива подвизи от Хенри — Рибаря Бърнсайд е на възрастта на Потси, тъй че надали води особено бурен обществен живот било тук, било в Териториите. Онова, което Хенри може да направи обаче, е да съсредоточи изключително острия си слух върху нюансите в гласа на Бърнсайд и да опише чутото — Ако не знаехме, че вярата на Джак в дарбата на приятеля му да намира в звуците разлики и особености, които останалите хора не чуват, е напълно оправдана, подобно отношение би ни се сторило ирационално като вярата в магии: Джак вярва, че един освежен Хенри Лейдън, зареден с нови сили, ще разкрие поне една-две важни подробности от биографията на злодея, които ще стеснят периметъра на търсенето. Каквото и да чуе Хенри, то ще представлява огромен интерес за Джак. Мисли си, че ако го търси някой друг, набързо ще се отърве от него.

Обаче чува глас, който бързо осуетява намерението му. Търси го Фред Маршал, при това е толкова възбуден и говори толкова несвързано, че Джак го моли да започне отначало и за говори по-бавно.

— Джуди пак се пренесе в своя свят — съобщава Фред. — Само… бълнува и бръщолеви несвързано, превъртя като преди, иска да минава през стените… Господи, сложили са й усмирителна риза и тя страшно се дразни, иска да помогне на Тай, но всичко е заради онази касета. Божичко, вече почна да ми идва твърде нанагорно, Джак, честна дума… сигурно ти надух главата, но съм много притеснен.

— Само не ми казвай, че някой й е изпратил записа от 911.

— Не, не… какъв запис от 911? Говоря за касетата, която се е получила днес в болницата. Била адресирана до Джуди. И те й я дали да я прослуша, представяш ли си?! Иде ми да го удуша тоя доктор Спигълман и оная Джейн Бонд. Тия хора нормални ли са? Пристига касета, а те какво правят? Казват си: „Виж ти, каква симпатична касета, заповядайте, госпожо Маршал, само бихте ли изчакали за момент, ей-сега ще изтичам за касетофон.“ В психиатрично отделение?! Без дори да си направят труда да я прослушат, преди да й я дадат?! Виж, не знам какво правиш в момента, но ще ти бъда безкрайно задължен, ако се съгласиш ме придружиш до болницата… да поговориш с Джуди. Ти си единственият човек, който е в състояние да я успокои. Ще мина да те взема…

— Не се налага, защото вече съм на път. Какво има на касетата?

— Не разбирам. — Съзнанието на Фред мигом се прояснява. — Защо отиваш без мен?

Джак се замисля за секунда и изрича опашата лъжа:

— Защото мислех, че ще те заваря там.

— Жалко, че не бях до жена ми, когато са й дали касетата. Щях да проявя поне малко здрав разум и да прослушам записа преди нея. И знаеш ли какво е било записано на касетата.

— Изявление на Рибаря.

— Откъде знаеш?

— Той е доста общителен. Много ли е страшно?

— Казва ли ти някой? Опитвам се да отгатна по приказките на Джуди и обясненията, които доктор Спигълман ми даде впоследствие. — Гласът на Фред Маршал се разтреперва. — Рибаря издевателствал над нея, представяш ли си? Казал й: „Вашето синче е много самотно.“ И после нещо от рода на: „Все ме моли, моли да се обади у дома на мама, да й каже «здрасти».“ Но Джуди сподели, че имал изчанчен чужд акцент или говорен дефект, или Бог знае какво, та не се разбирало от първия път какво точно казва. И после викал: „Кажи «здрасти» на мама, Тайлър“ и Тайлър… — Гласът му секва от вълнение и Джак долавя по телефона как горкичкият човек се мъчи да надмогне влудяващата болка, преди да продължи: — Тайлър, ох, Тайлър очевидно е бил твърде изплашен и само извикал за помощ. — От другия край на линията долита дълга, пресеклива въздишка. — И се разплакал, Джак, разплакал се. — Фред не може повече да се сдържа и на свой ред заридава най-открито и безразсъдно. Дъхът му хрипти в гърлото и докато се вслушва в беззащитните звуци, издавани от хората, когато мъката и страданието заличат всички останали чувства, на Джак му става много мъчно за изстрадалия баща. Като се поуспокоява, Фред продължава:

— Извинявай. От време на време си казвам, че мен трябва да ме напъхат в усмирителна риза.

— И как свършва записът?

— Пак говори той. — Фред дълбоко си поема дъх, опитвайки се да проясни съзнанието си. — Хвалел се какво щял да направи. „Жде има нови и нови убийздва. Чуудни, и на взиджги жде ни бъде долгова везело…“ Спигълман ми ги цитира тия дивотии! Децата във Френч Ландинг щели да бъдат пожънати като жито. „Божънади гадо жидои Господи“, кой говори така? Що за човек е този?

— Ще ми се да знаех — отвръща Джак. — Може би е имитирал някакъв акцент, за да изглежда по-страшен. Или пък за да промени гласа си. — Но в същия миг му хрумва, че убиецът за нищо на света не би си преправил гласа: „Твърде е доволен от себе си, за да се крие зад акцент.“ — Ще взема записа от болницата и ще го прослушам. Ще ти се обадя веднага щом ми хрумне някаква идея.

— Има още нещо. Мисля, че допуснах грешка. Преди час идва Уендъл Грийн.

— Всичко, свързано с Уендъл Грийн, е грешка. Какво се случи?

— Държеше се така, сякаш знаеше за Тайлър и просто искаше да потвърдя. Предположих, че е разбрал от Дейл или пък от щатската полиция. Но Гилбъртсън още не е оповестил случая публично, нали?

— Уендъл разполага с цяла мрежа от доносници, които постоянно го захранват с информация. Дори да знае нещо, научил го е по този начин. Какво му каза?

— Горе-долу всичко. Включително за касетата Господи, какъв съм глупак! Мислех, че няма да е кой знае колко фатално… защото и без друго рано или късно ще се разчуе.

— Фред, съобщи ли му нещо за мен?

— Само че Джуди ти има доверие и че и двамата с нея сме ти благодарни за помощта. И май споменах, че днес следобед ще я посетиш.

— А за шапката на Тай каза ли му?

— Да не съм луд? Тия работи са си между вас с Джуди. Аз не ги разбирам, поради което не ги коментирам пред Уендъл Грийн. Поне го накарах да обещае, че няма да закача жена ми. Ползва се с лоша слава, но не ми се стори чак толкова черен, колкото го изкарват.

— Доста неща си му разказал… но… стореното-сторено. Ще държим връзка.

Когато Фред Маршал затваря телефона, Джак набира номера на Хенри:

— Хенри, може би ще позакъснея. Отивам до лютеранската болница. Джуди Маршал получила касета от Рибаря и ако ми позволят да я взема, ще я донеса. Но има нещо странно — на този запис говорел с чуждестранен акцент.

Хенри отвръща, че няма за къде да бърза. Още не бил прослушал първия запис, но сега щял да изчака Джак да донесе и втория. Възможно било да открие нещо важно, ако ги изслуша непосредствено един след друг. Ако не друго, поне щял да разбере дали гласът принадлежи на един и същ човек.

— И не се тревожи за мен, Джак. След малко ще дойде госпожа Мортън да ме закара до студиото. Джордж Ратбън направи голям удар днес — шест-седем радиоспота. „И слепец ще разбере, че искате довечера да зарадвате вашето пиленце, вашето котенце, вашето гълъбче, вашата благоверна съпруга и предана приятелка в радост и неволи, с една м-мм, фантастична вечеря. Няма по-добро място да засвидетелствате своята благодарност към дъртата чанта от «Царството на ребърцата на братовчеда Бъди» на Саут Уобаш Стрийт в живописния център на Ла Ривиер!“

— Дъртата чанта… май си се поувлякъл, а?

— Като искат Джордж Ратбън — ето им Джордж Ратбън с всичките му кусури.

Джак се засмива, обещава да намине по-късно, натиска педала за газта и стрелката на скоростомера отскача на цифрата сто и четйриисет. Какво пък, да не би Дейл да го глоби за превишена скорост?

* * *

Вместо на паркинга оставя колата пред входа на болницата и с пъргава крачка прекосява циментовата площадка, потънал в мисли за Териториите и Джуди Маршал. Събитията се развиват с мълниеносна бързина, набират скорост и той има чувството, че всички нишки водят към Джуди… не, към Джуди и него. Двамата са подбрани умишлено за разлика от първите три жертви — Ейми Сейнт Пиер, Джони Ъркнам и Ърма Френо, които просто са били на подходящата възраст — докато Тайлър е син на Джуди и това го прави различен. Джуди е виждала Теиториите, Джак ги е пропътувал, а Рибаря живее там, както туморните клетки живеят в здравия организъм. Изпратил е на Джуди запис, а на Джак — смразяващ кръвта подарък. Едва когато посети Танси Френо, Джак разбра, че тази жена е неговият ключ и неговата врата, а къде води тя, ако не в нейното Там някъде?

Там някъде. Господи, колко хубаво! Всъщност дори красиво.

А-ах… при тези думи пред очите му изниква образът на Джуди Маршал, а при вида на това лице в съзнанието му се отваря врата, запазена единствено и само за него — поразен от изненада, ужас и радостно очакване, Джак Сойер се вкаменява посред циментовата площадка на два метра от входа на болницата.

През отворената врата в съзнанието му се излива порой от несвързани образи: спряло виенско колело, полицаи от Санта Моника се щурат на местопрестъпление, оградено с жълта полицейска лента; светлините се отразяват в плешивото теме на чернокож мъртвец. Да, точно така, в чернокожото теме на плешив мъртвец, когото Джак искрено и най-откровено, всъщност най-отчаяно, не желае да види, та затова се вгледай добре, малкия, ей го на, пак същият мъртвец. Някъде звучи китара, но тя е другаде — тя принадлежи на великолепния, неумолим, утешаващ и безутешен Спийди Паркър, Бог да го благослови, Бог да прокълне очите му, Божията любов да го споходи, Спийди, който дръпна струните и запява:

Пътнико Джак, хей, пътниче Джак,

дълъг път те чака,

дваж по-дълъг ще е той,

тръгнеш ли назад.

Около Джак се завихрят цели светове в световете и други светове, разделяни от тънка мембрана, състоящата се от хиляди, хиляди врати, стига човек да знае как да ги открие. През една от тях — тази на Спийди — руква водопад от стотици хиляди червени перца, миниатюрни червени перца от гърдите на червеношийка, от гърдите на стотици червеношийки. „Червеношийка“ като в словосъчетанието „бледосиньо яйце от червеношийка“’, благодаря ти, Спийди, и песен, в която се пееше „Събуди се, събуди се, поспаланчо.“

Или по-добре: „Събуди се, събуди се, ЗАПЛЕСАНЧО!“

В моментен пристъп на лудост в съзнанието му не чак толкова жизнерадостно се провиква Джордж Ратбън: „И СЛЕПЕЦ щеше да види какво предстои да се случи, ЗАГУБАНЧО!“

— Айде, бе, сериозно ли? — гласно отговаря Джак. Добре, че старша сестра Джейн Бонд, надзирател Бонд, Агент 00 Нула не е наблизо да го чуе. Ако в този миг неумолимата, но несправедлива случайно изскочи отнякъде, неминуемо ще го окове във вериги, ще го натъпче с успокоителни и ще го завлече в своите владения. — Аз пък искам да те светна, драги ми смехурко, че Джуди Маршал има двойница, която от доста време й шепне през стената. Нищо чудно, че в крайна сметка е започнала да крещи.

В този момент червенокос тинейджър с фланелка на бейзболния отбор на Ардънската гимназия със замах блъсва действителната врата, намираща се на два метра от Джак, и му хвърля подозрителен, леко обезпокоен поглед, с който казва: „Странни хора са тия възрастни, добре, че съм още хлапак.“ Но тъй като не е медицински работник от психиатричното отделение, а най-обикновен гимназист, не оковава нашия герой във вериги и не го помъква упоен към тапицираната стая. Просто заобикаля лудия отдалеч, без да спира, макар и с известна скованост в походката, издаваща смущение.

Естествено ключът към загадката е в двойниците. Укорявайки се за глупостта си, Джак се плесва по челото. Трябваше да прозре по-рано, веднага трябваше да се досети. Единственото му оправдание е, че отначало отказваше да мисли за случая, въпреки усилията на Спийди да го разбуди; сетне така се заплесна с Рибаря, че до тази сутрин, когато видя майка си на телевизионния екран в бар „Санд“, и през ум не му беше минавало за двойниците. Когато Джуди Маршал била малка, двойницата и шепнела през тънката мембрана между двата свята, през последния месец обаче тревогата й толкова е нараснала, че двойницата направо е протегнала ръце през мембраната и е започнала да разтърсва Джуди. Тъй като Джак е уникален и няма двойник, задачата с разтърсването се пада на Спийди. Сега, когато всичко си идва на мястото, Джак не вярва, че му е отнело толкова време да проумее странните съвпадения. Именно поради това толкова се дразнеше от всичко, което го откъсваше от Джуди Маршал: Джуди е вратата към своята двойница, към Тайлър и към унищожаването на Рибаря и неговия антипод в Териториите — създателя на сатанинско, обгърнато от пламъци здание, което гарван на име Горг е показал на Танси Френо. Каквото и да се случи днес в психиатрията, то ще промени съдбата на световете.

Тръпнейки в очакване, Джак се скрива от жаркото слънце в познатото фоайе, осветявано от мека, златиста светлина. Многобройните столове са заети от същите пациенти със същите халати; в по-отдалечения ъгъл същите двама лекари се съвещават, или кой знае — обсъждат десетата дупка на игрището за голф в Ардънския клуб; същите позлатени лилии, любопитно надничащи пред магазинчето за подаръци. Цялото това повторение вдъхва на Джак увереност, кара го да ускори крачка, защото то ще обхване и ще смекчи непредвидимите събития, които го очакват на петия етаж.

В отговор на същата парола същият отегчен чиновник му подава идентичен, ако не и предишния зелен пропуск с надпис „ПОСЕТИТЕЛ“. Асансьорът, поразително напомнящ на своя събрат в хотел „Риц“ на площад „Вандом“, леко се поклаща, безропотно запълзява нагоре, отминава втория, третия и четвъртия етаж, нарушавайки достолепния си ход само веднъж, за да приеме един изпит млад лекар, който извиква в паметта на Джак образа на Родерик Ъшър, и най-сетне отваря врати на петия етаж, където красивата златиста светлина изглежда един-два нюанса по-приглушена отколкото в просторното фоайе на партера.

От асансьора Джак повторно поема по коридора, по който го преведе Фред Маршал, прекосява двата портала, отминава геронтологията, амбулаторията и архива, наближава все повече и повече до непредвидимата непредвидимост, а коридорите стават все по-тесни и по-мрачни; също като при предишното му посещение. Най-сетне го отвеждат в същия онзи огромен салон отпреди един век с високи, неестествено тесни прозорци и лешниковокафява ламперия. И тук магията се разваля, защото служителят на рецепцията, дежурният пазител на това царство — е по-висок, по-млад и значително по-кисел от вчерашния. Когато Джак моли да го пуснат при госпожа Маршал, младежът хвърля презрителен поглед към пропуска за посетители и пита какъв се явява господинът — родственик на болната, или — повторно поглежда пропуска — медицинско лице? Нито едното, нито другото, признава Джак, но ако младият господин няма много да се затрудни да съобщи на сестра Бонд, че господин Сойер иска да разговаря с госпожа Маршал, той е готов да гарантира, че сестра Бонд ще отвори широко страшните метални врати и сърдечно ще го покани да влезе, тъй като вчера в общи линии направи същото. Чудесно, щом е така, надменно кимва младежът, но сестра Бонд днес няма да отключва никакви врати и няма да го кани сърдечно, защото не е дежурна. А случайно при вчерашно си посещение господин Сойер да е придружавал някой от членовете на семейство Маршал, например господин Маршал?

Да. А ако трябва да се потърси мнението на господин Маршал, примерно по телефона, той несъмнено ще прикани младия господин, чието старание е достойно за похвала, незабавно да пусне посетителя.

Може и така да е, отстъпва служителят, но съгласно вътрешния правилник на болницата помощният персонал, към който се числи и самият той, се нуждае от разрешение за провеждането на външни телефонни разговори.

В чия компетенция, би искал да знае Джак, е предоставянето на подобни разрешения.

На изпълняващата длъжността старша сестра на име Рек.

Чашата на търпението, както се казва, започва да прелива и Джак предлага на младежа в такъв случай да потърси почитаемата сестра Рек и да набави от нея необходимото разрешение, за да се развият нещата по начина, по който би желал господин Маршал, съпругът на пациентката.

Не, дежурният не вижда смисъл да предприема подобни действия, които ще бъдат губене на време и енергия. Господин сойер не е член на семейството на госпожа Маршал, следователно почитаемата сестра при никакви обстоятелства няма да издаде подобно разрешение.

— Добре! — тросва се Джак. Идва му да удуши този досаден мухльо. — Какво ще кажете да се придвижим едно стъпало нагоре в йерархията? Дали доктор Спигълман е в болницат?

— Възможно е. Аз откъде да знам? Доктор Спигълман не ми дава отчет къде ходи и какво прави.

Джак посочва телефона на бюрото:

— Аз и не очаквам да знаете, а да проверите. Обадете се по телефона още сега.

Младежът се протяга към апарата, театрално забелва очи, натиска два бутона и се пльосва на бюрото, извръщайки се с гръб към помещението. Промърморва нещо, споменавайки името на доктор Спигълман, после въздъхва и добавя:

— Ами не знам, прехвърлете ме тогава.

Като го свързват, продължава да мърмори, споменавайки името на Джак. Не става ясно какво му отговарят отсреща, но моментално изпъва гръб, обръща се и стрелва с поглед посетителя.

— Да сър. Тук е, да. Ще му кажа.

Затваря телефона.

— Доктор Спигълман ще дойде веднага. — Хлапакът — надали има и двайсет години — се отдръпва и пъхва ръце в джобовете на панталоните си. — Значи вие сте онова ченге, така ли?

— Кое ченге? — Раздразнението още не го е напуснало.

— От Калифорния, дето дойде тука и арестува господин Киндърлинг.

— Да, аз съм.

— Аз пък съм от Френч Ландинг. Боже, какъв шок беше това за нас. За целия град. На кого би му хрумнало? Точно пък господин Киндърлинг? Моля ви се. Никога не съм вярвал, че някой такъв като него би… такова… убива хора.

— Познавате ли го?

— Е, в градче като Френч Ландинг в общи линии всички се познаваме, но всъщност не го знам много-много, бяхме само на „здрасти“. Ама познавам жена му. Беше ми учителка в неделното училище в лютеранската църква.

Джак не може да се въздържи и избухва в смях. Какъв абсурд — съпругата на убиеца да преподава в неделното училище! При спомена за злобата, която се излъчваше от Уонда Киндърлинг при произнасянето на присъдата, смехът замръзва в гърлото му, но вече е твърде късно. Младежът, разбира се, се е обидил.

— Каква беше тя? Като учителка?

— Просто учителка — кисело отвръща хлапакът. — Караше ни да зубрим наизуст цели книги от Библията. — Извръща се и добавя: — Някои смятат, че не го е направил той.

— Моля?

Момчето се обръща към Джак, но вместо да го погледне, забива поглед в кафявата стена насреща:

— Казах: „Някои смятат, че не го е направил той.“ Господин Киндърлинг, де. Смятат, че са го тикнали в затвора само защото е от забтано градче и няма връзки.

— Нима? Искате ли да знаете истинската причина поради която господин Киндърлинг се озова зад решетките?

Хлапакът най-сетне го поглежда изпод око, а Джак продължава:

— Защото беше извършил убийство и направи самопризнания. Това е, друго няма. Двама свидетели са го видели на местопрестъплението, други двама са го забелязали в самолета за Ел Ей, макар да е казал на всички, че заминава за Денвър. След като изслуша показанията им, той заяви: „Добре, признавам, направих го. Винаги съм искал да разбера какво ли е да убиеш момиче и един ден просто не издържах повече, затова пречуках две курви.“ Адвокатът на Киндърлинг се опита да го изкара невменяем, но съдебните заседатели обявиха подсъдимия за виновен и го изпратиха в затвора.

Момчето навежда глава и мърмори нещо.

— Моля? Казахте ли нещо? — иронично подхвърля Джак.

— Има много начини да се накара един човек да признае — повтаря хлапакът достатъчно високо, за да бъде чут.

В този миг в коридора проехтяват стъпки, някакъв позакръглен мъж с бяла престилка, очила с метални рамки и козя брадичка се запътва към Джак и му протяга ръка. Момчето им обръща гръб. Джак с въздишка вижда как отлита възможността да го убеди, че не чрез насилие е принудил Торнбърг Киндърлинг да признае вината си. Усмихнатият мъж с козята брадичка сграбчва дланта му, представя се като доктор Спигълман и заявява искреното си задоволство от запознанството с такъв изтъкнат персонаж („Персонаж, персифлаж“ — мислено апострофира Джак). На крачка зад доктора изведнъж изниква трети човек, незабелязан досега, и казва:

— Ей, докторе, хрумна ми страхотна идея. Какво ще кажеш с господин Известен да разпитаме жената едновременно? Двойно повече информация за двойно по-малко време — от това по-хубаво, здраве му кажи.

Киселини прогарят стомаха на Джак. „Добре дошъл, Уендъл Грийн!“ — мисли си отчаяно.

* * *

Ръкува се с лекаря, сетне се обръща към репортера:

— Какво правиш тук, Уендъл? Обещал си на Фред Маршал да стоиш настрана от жена му.

Уендъл Грийн стиска дланите си, като че ли се здрависва със себе си, и отскача с танцувална стъпка:

— По-спокойни ли сме днес, лейтенант Сойер? Нали нямаме намерение без предупреждение да раздаваме юмруци на трудолюбивите представители на пресата? Честно казано, писна ми полицията да ме подлага на физическо насилие. Доктор Спилгълман смръщва вежди: — Какви ги говорите, господин Грийн? — Вчера, преди онова ченге да ме нокаутира с фенерчето, тук присъстващият лейтенант Сойер ме ръгна в корема съвсем безпричинно. Има късмет, че съм разумен човек, иначе досега да съм завел дело срещу него. Но знаете ли какво, докторе? Не съм заядлив злобар. Вярвам, че животът ще бъде по-хубав, ако взаимно си помагаме.

Слушайки тия безочливи приказки, Джак изтръпва: „Ох, мамка му“ и хвърля поглед към младежа на рецепцията, в чийто поглед съзира неприкрита ненавист. Изгубена кауза — за нищо на света не би могъл да го убеди, че не е изнудвал Киндърлинг. Когато в заключение на тирадата си Уендъл Грийн започва да се самовъзхвалява, на Джак вече му се повдига от благовидни блудкави любезности.

— Господин Грийн ми предложи процент от печалбата срещу правото да продава снимки на трупа на Ърма Френо — обяснява на лекаря. — Онова, което иска сега, е също толкова немислимо. Господин Маршал настоя да дойда и да разговарям със съпругата му, а Уендъл му е обещал да не я безпокои…

— Което в буквалния смисъл може би е вярно — прекъсва го репортерът. — Като опитен журналист зная, че хората често говорят неща, които всъщност нямат предвид и за които в крайна сметка съжаляват. Фред Маршал разбира, че историята на жена му рано или късно ще се разчуе.

— Нима?

— Особено в светлината на последното съобщение на Рибаря. Записът доказва, че Тайлър Маршал е четвъртата му жертва, но по силата на някакво чудо все още е жив. Според вас колко време този факт може да остане скрит от обществеността? И не сте ли съгласен, че на майката на момчето трябва да се предостави възможност да обрисува ситуацията със свои думи?

— Отказвам да бъда шантажиран по този начин — ядно се намръщва докторът и отправя предупредителен поглед на Джак. Господин Грийн, ако продължавате да злоупотребявате с търпението ми, ще разпоредя да ви изведат от болницата. Искам да обсъдя някои въпроси с лейтенант Сойер насаме. Дали и как ще се разберете помежду си, е ваша работа. Със сигурност няма да допусна да разговаряте с пациентката двамата едновременно. Всъщност не знам дали е редно тя да разговаря и с лейтенант Сойер. В сравнение със сутринта сега е по-спокойна, но състоянието й е все още лабилно.

— Най-добрият начин да й се помогне, е да й се даде възможност да изкаже мислите си — заявява Грийн.

— Млъкнете, господин Грийн! — Двойната гуша под козята брадичка на доктора придобива топлорозов цвят. Той намръщено се взира в Джак. — Кажете какво точно желаете, лейтенант!

— Разполагате ли със собствен кабинет, докторе?

— Да.

— Чудесно, искам да поговоря насаме с госпожа Маршал половин час, дори по-малко, и смятам, че във вашия кабинет никой няма да ни безпокои. В отделението има твърде много хора, разговорът постоянно се прекъсва и човек е принуден да говори в присъствието на други пациенти.

— Моят кабинет, значи.

— Ако нямате нищо против.

— Елате с мен. Господин Грийн, ще ви помоля да изчакате отвън.

— Но моля ви, както кажете. — Грийн подигравателно се покланя и с грациозни, почти танцови стъпки се приближава до лъскавия махагонов плот. — Сигурен съм, че ние с този млад господин все ще намерим за какво да си побъбрим във ваше отсъствие.

Уендъл Грийн се облакътява върху плота и с усмивка наблюдава как Джак и Спигълман напускат фоайето. Стъпките им шумно отекват по плочките, но като стигат до средата на коридора, настъпва пълна тишина. Продължавайки да се усмихва, Уендъл се извръща и вижда, че младежът го наблюдава с нескрито възхищение.

— Аз съм ваш почитател! — разпалено възкликва служителят. — Пишете невероятно хубаво.

Уендъл широко се усмихва:

— Хем сте красив, хем интелигентен. Изумителна комбинация. Как се казвате?

— Итън Еванс.

— Итън, нямаме много време, затова дай да действаме по-чевръсто. Смяташ ли, че отговорните представители на пресата трябва да имат достъп до информация в името на задоволяване на духовните потребности на обществото?

— Има си хас!

— Ще се съгласиш ли с твърдението, че информираната преса е едно от по-силните оръжия срещу чудовища като Рибаря?

Между веждите на Итън Еванс се вкопава дълбока отвесна бръчка:

— Оръжия ли?

— Нека се изразя по друг начин. Не е ли вярно, че ако знаем повече за Рибаря, шансът да го спрем е много по-голям? Младокът кима и бръчката се изглажда.

— Мислиш ли, че докторът ще пусне Сойер в кабинета си?

— Ами че да. Само че методите му на тоя господин Сойер хич не ми харесват. Той издевателства над хората. Примерно като ги бие, за да си признаят. Това е издевателство. — Имам още един въпрос. Всъщност два. В кабинета на доктор Спигълман има ли дрешник? И има ли друг път дотам, който не минава през онзи коридор?

— О! — Озадаченият поглед на Еванс мигновено се прояснява. — Искате да подслушвате, а?

— Да подслушвам и да записвам. — Уендъл потупва джоба си, в който крие диктофон. — В името на обществеността като цяло Бог да благослови всички граждани без изключение. — Като по магия в ръката му се появява двайсетдоларова банкнота. — Ако действаш по-живо, доктор Спигълман въобще няма да разбере. Така ли е, Итън?

Младокът грабва банкнотата от ръката му, прави знак на Уендъл да мине зад рецепцията, отваря някаква врата и прошепва:

— Хайде, бързо.

* * *

В двата края на полутъмния коридор са монтирани лампи, които хвърлят приглушена светлина. Доктор Спигълман казва:

— Доколкото разбирам, съпругът на пациентката ви е казал за касетата, която се получи тази сутрин.

— Да, каза ми. Имате ли представа как е попаднала тук?

— Повярвайте ми, лейтенант, като видях как записът се отрази на госпожа Маршал и като го прослушах и аз, се опитах да проследя как касетата е стигнала до пациентката. Цялата ни поща без изключение минава през деловодството, независимо далии е адресирана до пациентите, до медицинския персонал или до административните звена. Оттам няколко доброволци я разнасят по предназначение. Доколкото разбрах, конкретната пратка била намерена тази сутрин в деловодството от някакъв доброволец. Тъй като била адресирана само по име, той се обърнал към отдела за информация. Една от служителките я занесла в отделението.

— А не е ли трябвало да се консултират с вас, преди да дадат касетата и касетофон на Джуди?

— Разбира се. Сестра Бонд би го направила незабавно, но днес не е дежурна. Дежурната сестра Рек помислила, че името върху плика е детски прякор и предположила, че някой стар приятел на госпожа Маршал й е изпратил музика да я поразвесели. В стаята на сестрите има касетофон — тя пъхнала касетата в гнездото и занесла апарата на госпожа Маршал.

В сумрачния коридор очите на лекаря заблестяват сардонично:

— При което, както можете да си представите, е настъпил истински ад. Госпожа Маршал се е върнала към състоянието в което беше хоспитализирана, характеризиращо се с доста тревожни симптоми. За щастие бях в болницата и като разбрах какво се е случило, разпоредих да й се дадат успокоителни и да бъде преместена в изолатора. Стените в тази стая, лейтенант, са тапицирани — госпожа Маршал отново бе разкървавила пръстите си, ето защо исках да я предпазя от други наранявания. Щом успокоителните подействаха, отидох да я видя. Прослушах записа. Може би трябваше незабавно да позвъня в полицията, но тъй като на първо място нося отговорност за пациента, се обадих на господин Маршал.

— Откъде му позвънихте?

— От изолатора… използвах мобилния телефон. Господин Маршал, разбира се, настоя да разговаря с жена си, тя също изяви подобно желание. По време на разговора много се разстрои и се наложи допълнително да й дам слаб седатив. Като се успокои, излязох от стаята и позвъних на господин Маршал повторно, за да му разкажа за записа по-подробно, Искате ли да го прослушате?

— Не сега, докторе, благодаря ви. Но искам да ви задам един съвсем конкретен въпрос, свързан с онова, което сте чули.

— Слушам ви.

— Господин Маршал имитира пред мен начина, по които сте се опитали да пресъздадете акцента на непознатия. Можете ли да го оприличите на конкретен език, например на немски?

— Мислих за това. Наистина наподобяваше на немски, но не съвсем. Ако въобще може да се търси прилика с конкретен акцент, бих казал, че непознатият говореше като французин, който се опитва да произнася английските думи с немски акцент, ако намирате смисъл в подобно определение. Аз, честно казано, никога не съм чувал подобен говор.

От самото начало на разговора доктор Спигълман изучава Джак и го преценява по критерии, които завинаги ще останат тайна за нашия герой. Изражението му остава непроницаемо като на пътен полицай, когато спре някой шофьор.

— Господин Маршал ме осведоми, че възнамерява да ви се обади. Изглежда, между вас и госпожа Маршал е възникнала доста необикновена връзка. Тя уважава вашите професионални умения, което е логично, но явно ви има и доверие. Господин Маршал помоли за разрешение да се срещнете със съпругата му, а тя на свой ред ми каза, че непременно трябва да говори с вас.

— В такъв случай не виждам затруднения да се усамотя с нея за половин час.

Усмивката на доктор Спигълман помръква тъй ненадейно, както се и появява:

— Пациентката и съпругът й демонстрират своето доверие към вас, лейтенант Сойер, но не става дума за това. Въпросът е дали аз мога да ви имам доверие.

— Доверие за какво?

— За няколко неща. Преди всичко, че ще се държите по начин, който няма да навреди на здравословното състояние на моята пациентка. Че ще внимавате да не я натоварвате излишно и няма да й давате празни надежди. Тя си въобразява, че знае за някакъв свят, който по някакъв начин съществува паралелно с нашия. Смята, че синът й е взет за заложник в този друг свят. Трябва да ви кажа, лейтенант, че и пациентката, и съпругът й са на мнение, че вие познавате добре този фантазен свят — или по-точно, тя е напълно убедена в това, а съпругът го приема условно, доколкото измислицата носи утеха на госпожа Маршал.

— Разбирам. — В този момент може да каже на лекаря едно-единствено нещо и го изговаря: — Но искам и вие да разберете, че всички разговори със съпрузите Маршал провеждам в качеството си на неофициален съветник на полицейското управление на Френч Ландинг и неговия началник Дейл Гилбъртсън.

— В качеството на неофициален съветник, така ли? — повтаря лекарят.

— Господин Гилбъртсън отдавна ме моли да му съдействам във връзка с разследването на убийствата, извършвани от Рибаря, и преди два дни, след изчезването на Тайлър Маршал, най-сетне приех. Нямам официален статут. Имам известен опит и се старая да помогна на полицейския началник и неговите служители.

— Да не увъртаме, лейтенант. Да приема ли, че умишлено сте подвели съпрузите Маршал и сте ги накарали да вярват, че сте добре запознат с въпросния въображаем свят?

— Ще ви отговоря по следния начин, докторе. От записа знаем, че Рибаря наистина държи Тайлър Маршал като заложник. В този смисъл спокойно можем да твърдим, че малчуганът вече не е в нашия свят, а в света на Рибаря.

Доктор Спигълман повдига вежди:

— Смятате ли, че обитаваме една и съща вселена с това чудовище? Не мисля така, сигурен съм, че и вие не го мислите. Рибаря живее в свой собствен свят, подчинен на свои правила създавани и развивани до фантастични подробности в продължение на години. Без да отричам способностите ви в полицейската работа, твърдя, че като практикуващ психиатър съм запознат с подобни структури много по-добре отколкото семейство Маршал, полицията и дори вас, освен ако нямате задълбочен опит в работата с престъпници психопати. Съжалявам, ако изявлението ми ви се стори самонадеяно, защото арогантността ми е чужда.

— За психологически проФили ли говорите?

— Преди години бях поканен да участвам в специално звено за разработване на проФили към Програмата на ФБР по проблемите на углавните престъпления, където научих много неща, но онова, за което говоря сега, далеч надхвърля границите на изработването на психологическа характеристика на дадено лице.

При което Джак иронично си казва: „И това ако не е самонадеяност, здраве му кажи. Ти си на ход, докторе.“

Спигълман кимва. Далечните отблясъци на лампите се отразяват в стъклата на очилата му.

— А-ха, да, разбирам. — Замисля се. Въздъхва, скръства ръце на гърдите си и продължава да размишлява. После вдига глава и поглежда Джак в очите:

— Добре. Ще разреша да се срещнете. Насаме. В моя кабинет. За трийсет минути. Не бих искал да преча на разследването в този напреднал стадий.

— Благодаря. Разговорът ще бъде изключително ползотворен за разрешаването на случая, гарантирам ви.

— Работя като психиатър от доста дълго време, за да вярвам на подобни обещания, лейтенант Сойер, но се надявам да спасите Тайлър Маршал. Да отидем в кабинета. Ще ви помоля да изчакате там, докато доведа пациентката по друг, малко по-кратък път.

Доктор Спигълман го повежда към края на сумрачния коридор, завива наляво, отново наляво, изважда от джоба си огромна връзка ключове и отключва врата, на която няма табелка. Джак влиза след него в кабинета, който изглежда така, като че ли се състои от две по-малки стаи. Едната половина се заема от дълго дървено писалище, стол, отрупана със списания стъклена масичка и картотеки, а другата половина почти изцяло се запълва от кушетка и кожено кресло с подвижна облегалка, поставено до кушетката. По стените са окачени репродукции на Джорджия 0’Кийф[1]. Зад бюрото се вижда врата, вероятно скриваща малък дрешник; отсрещната врата явно води към съседното помещение.

— Както виждате, тук се занимавам с канцеларската работа и давам допълнителни консултации. Повечето пациенти минават през чакалнята, откъдето ще преведа и госпожа Маршал. Изчакайте две-три минути, ако обичате.

Джак му благодари и лекарят изчезва зад вратата към чакалнята.

* * *

В малкия дрешник Уендъл Грийн безшумно вади диктофона от джоба си и притиска до вратата апарата и ухото си. Готов е да натисне бутона за запис, сърцето му бие до пръсване. За пореден път по-изтъкнатият журналист на Западен Уисконсин изпълнява своя дълг към обществото. За огромно негово съжаление в килерчето цари непрогледен мрак, но престоят в тясното и тъмно помещение не е първата жертва, която Уендъл прави в името на свещеното си призвание, пък и без друго му е достатъчно да вижда червената лампичка.

Но виж ти каква изненада — доктор Спигълман излезе от стаята, а гласът му сякаш е останал, защото казва нещо на лейтенант Сойер. Как успя тоя фройдистки шарлатанин да се върне, без да отваря и затваря врати, и какво стана с Джуди Маршал?

„Лейтенант Сойер, вдигнете слушалката. Търсят ви по телесна, струва ми се, че е спешно.“

Ама, разбира се — Спигълман се обажда по интеркома. Кой ли търси Джак Сойер и откъде накъде пък спешно? Уендъл се надява великият детектив от Ел Ей да включи телефона на говорител, но, уви, той не го прави, поради което бдителният репортер чува само неговите думи.

* * *

— Търсят ли ме? — пита Джак. — Кой ме търси?

— Отказа да се представи. Някой, на когото сте съобщили че идвате на посещение в психиатричното отделение. Каза, че е във връзка с Блак Хаус.

— Как да проведа разговора?

— Просто натиснете мигащия бутон. Ще доведа госпожа Маршал, като разбера, че сте приключили разговора.

Джак натиска мигащия бутон:

— Джак Сойер на телефона.

— Слава Богу! — хрипливо възкликва Клюна. — Виж, какво, братче, трябва да дойдеш у нас колкото се може по-скоро. Стана голяма бъркотия.

— Намерихте ли нещо?

— О, да, Блак Хаус я намерихме. Не бих казал, че ни посрещна особено гостоприемно. Това място държи да си остане скрито и го показва недвусмислено. Има пострадали. Повечето ще се оправят, но за Мишока не съм сигурен. Ухапа го куче и го зарази с някаква гадост; мамка му, всъщност изобщо не съм сигурен дали онзи звяр наистина беше куче. Доктора направи каквото можа, но… абе, с една дума — ужас, човекът не е на себе си, а не дава и дума да се издума за болница.

— Слушай, Клюн, защо не го заведете насила, ако наистина има нужда от медицинска помощ?

— При нас нещата не стават така. Мишока не е стъпвал в болница, откакто неговият старец хвърли топа в едно медицинско заведение. Ако го заведем в окръжната болница в Ла Ривиер, сигурно ще се строполи мъртъв насред спешното отделение.

— А пък ако остане сред живите, никога няма да ви го прости.

— Правилно си схванал. Кога можеш да дойдеш?

— Още не съм се видял с жената, за която ти казах. Ще се забавя около час, не повече.

— Ти не чу ли какво ти казах? Мишока умира в ръцете ни. Имаме да си казваме куп неща.

— Добре. Но те моля да ми сътрудничиш. — Джак затваря телефона, обръща се към вратата зад кушетката и зачаква светът да се промени.

* * *

„Мамка му, това пък какво беше?“ — недоумява Уендъл. Бастиса сума ти лента за разговора между Джак Сойер и оня олигофрен, дето му унищожи снимките, с продажбата на които щеше да си купи хубава кола и тежкарска къща на някое стръмно възвишение над реката, сега пак удари на камък — записаха се само пълни безсмислици. Уендъл заслужава хубава кола и тежкарска къща и не само това, ами три пъти по толкова, затова кипи от възмущение при мисълта колко несправедливо е ощетен. На хора като Джак Сойер всичко им се поднася на тепсия, инкрустирана с диаманти, хората се изпотрепват да им предлагат неща, от които те въобще не се нуждаят, а какво прави в това време легендарният, изпълнен със себеотрицание рицар на пресата Уендъл Грийн? Даде цели двайсет долара, за да се свре в някакво тъмно претъпкано килерче, само и само да си върши работата!

Като чува отварянето на вратата, ушите му пламват от любопитство. Червената лампичка примигва, верният диктофон пренавива специално приготвената лента и от онова, което ще се случи сега, зависи всичко — коремът на Уендъл, този безпогрешен орган и негов най-добър приятел, се затопля от увереността, че справедливостта скоро ще възтържествува и той ще получи каквото заслужава.

Иззад вратата на дрешника приглушено долита гласът на доктор Спигълман и се записва на лентата.

Доктор Спигълман: Оставям ви насаме.

Джак Сойер: Благодаря ви, докторе. Много съм ви задължен.

Доктор Спигълман: Трийсет минути, нали? Което означава, че ще се върна в, хм, два и десет. Джак Сойер: Отлично.

Тихо захлопване на врата, изщракване на резе. Безкрайни секунди мълчание. „Защо не си говорят? — Ама, разбира се… въпросът съдържа отговора. — Само чакат дебелогъзият Спигълман да се разкара, за да не ги подслушва.“ Което е направо божествено, точно така! Тихите стъпки на Джак, който застава до вратата само потвърждават интуитивното предположение на безподобния репортер. О, корем на Уендъл Грийн, о, ти, верен, ненадминат инструмент — пак попадна на журналистическа находка! Уендъл напрегнато се вслушва, а устройството записва и следващия неизбежен звук: превъртането на ключ.

Джуди Маршал: Заключи и другата врата.

Джак Сойер: Как си?

Джуди Маршал: Щом ти си тук, вече съм много, много по-добре. Вратата, Джак.

Отново стъпки, последвани от метално дрънчене, означаващо спускане на резето.

Съсипан-в-най-скоро-време: Цял ден мисля за теб. И за всичко това.

Падналата жена, Курвата, Пачаврата: Половин час ще ни стигне ли?

С-главата-в-торбата: Ако не ни стигне, ще му се наложи да блъска по вратата.

Уендъл едва се сдържа да не изкрещи от радост. Ето какво било! Тези двамата ще правят секс, ще се съблекат и ще се нахвърлят един върху друг като животни. Какъв късмет — тъпкано ще му го върне на скапания Холивуд! Когато Уендъл Грийн свърши с Джак Сойер, репутацията на прочутия детектив от големия град ще е по-лоша от тази на Рибаря.

* * *

Джуди изглежда уморена, косата й е на фитили и е някак безжизнена, новите превръзки на пръстите й веднага се набиват на очи, но освен че издава дълбочината на чувствата й. Лицето й е озарено от неземното сияние на въображението, което й бе помогнало да стигне до прозрението. В очите на Джак тя е кралица, хвърлена в затвора по несправедливо обвинение. Болничният халат и избелялата нощница подчертават одухотворената й красота, вместо да я прикриват. Той само за миг откъсва поглед от Джуди, колкото да заключи и втората врата, после пристъпва към нея.

Осъзнава, че тази жена вече знае всичко, което е възнамерявал да й каже. Тя също пристъпва към него и му протяга ръце.

— Цял ден мисля за теб — прошепва Джак, стискайки дланите й. — И за това.

Отговорът й обхваща всичко, което е прозряла, и всичко, което трябва да направят:

— Половин час ще ни стигне ли?

— Ако не ни стигне, ще му се наложи да блъска по вратата. Усмихват се, тя стиска ръцете му по-силно.

— Нека си блъска.

С едва доловимо, съвсем леко движение го придърпва към себе си, сърцето му се разтуптява в очакване на прегръдката. Но постъпката й е далеч по-необичайна: тя свежда глава и сухите й устни за миг докосват ръцете му. После притиска дясната му длан към лицето си и отстъпва назад. Очите й са като пламтяши въглени.

— Предполагам, вече знаеш за записа.

Той кимва.

— Буквално обезумях, като го прослушах, но мисля, че той допусна грешка. Притисна ме твърде жестоко. Защото отново се превърнах в момиченцето, което се вслушваше в шепота на другото дете зад стената. Превъртях и се опитах да я пробия. Чух как синът ми зове за помощ. Беше там — оттатък стената. Където трябва да отидеш и ти.

— Където трябва да отидем заедно.

— Където трябва да отидем заедно. Да. Но за разлика от мен ти можеш да преминеш през стената. Предстои ти да извършиш нещо, която е най-важното дело на света. Трябва да намериш Тай и да попречиш на Абала. Не зная какво е Абала, но твоите служебни задължения изискват да му попречиш. Ти си стражар, ако се не лъжа.

— Наистина съм стражар и ще изпълня дълга си.

— Значи и това е вярно. Трябва да премахнеш Горг и неговия господар Муншун. Това не е истинското му име, но звучи по подобен начин: Муншун. Тя ми каза всичко това, като се побърках и се опитах със сила да проникна в другия свят — стори ми се, че ми говори право в ухото. Бях толкова близо!

* * *

Какво разбира от този разговор Уендъл Грийн, прилепил до вратата ухото си и записващия диктофон? Чутото съвсем не е каквото очакваше — животински стонове и задъханото дишане на двама души, набързо задоволяващи похотта си. Уендъл Грийн скърца със зъби и лицето му се изкривява от безсилен гняв.

* * *

— Толкова се радвам, че с усилие на волята си стигнала до прозрението — казва Джак. — Ти си забележителна жена. Един на хиляда не проумява какво означава всичко това, камо ли да го направи.

— Много говориш.

— Искам да кажа, че те обичам.

— По своему наистина ме обичаш. Но знаеш ли какво? С идването си тук ме превърна в нещо много повече от онова, което съм в действителност. От теб струи някакъв особен лъч и аз само го следвах. Джак, ти си живял там, а аз само успях да надникна за мъничко. Но и това ми стига. Доволна съм. Ти и престоят ми в психиатрията ми дадохте възможността да пътувам.

— Грешиш — помогна ти онова, което носиш в себе си.

— В такъв случай три пъти „ура“ за пристъпа на лудост. Но да не губим повече време, часът удари. Бъди стражар. Аз мога да дойда само до средата на пътя, но ти трябва да вложиш цялата си сила.

— Едва ли подозираш каква сила се крие и в теб.

— Хвани ръцете ми и го направи, Джак. Прехвърли се оттатък. Тя те чака, трябва да те предам на нея. Знаеш името й, нали?

Той отваря уста, но не може да проговори. В тялото му изведнъж се разлива сила, която сякаш извира право от земното ядро, наелектризира кръвта му, кара косата му да настръхне и плътно споява треперещите му пръсти с треперещите пръсти на Джуди Маршал. Изведнъж става лек като перце, същевременно никога не е усещал толкова натрапчиво съпротивлението на тялото си, което му пречи да полети. Откъсването им от този свят сигурно ще бъде като излитане на ракета. Подът като че трепери под краката му.

Съумява да се наведе към Джуди Маршал, която е отметнала глава, затворила е очи и се усмихва, изпълнена с възторг от постигнатото. Обкръжена е от треперлива белезникава светлина, босите й стъпала здраво са стъпили на пода. Светлината обгръща и Джак. „Но всичко идва от нея — казва си той — и от…“

В стаята се извива вихър, репродукциите на Джорджия О’Кийф политат от стените. Ниската кушетка се плъзва по пода, листове хартия се разхвърчават от подскачащото писалище. Елегантна халогенна лампа се разбива на пода. В цялата болница — на всеки етаж, във всяка стая и всяко отделение — леглата се тресат, телевизионните екрани угасват, инструментите дрънчат в дрънчащите метални подноси, светлините примигват. Плюшените играчки падат от лавиците в магазинчето за подаръци, а вазите с лилиите се търкулват по мраморния под. На петия етаж крушките избухват сред дъжд от златисти искри. Ураганният вой все повече се усилва и с оглушително свистене се превръща в бяла завеса от светлина, която след миг се концентрира в една точка и помръква. С нея изчезват и Джак Сойер, и Уендъл Грийн.

Леле, братче, какво преживяване! Усещането да бъдеш пометен от вихъра и буквално да бъдеш засмукан от друг свят, е несравнимо и невероятно, стотици пъти превъзхождащо досегашните добре познати пренасяния отвъд. Джак лежи по гръб и се взира в разкъсана бяла завеса, която плющи като раздрано корабно платно. Преди частица от секундата видя друга завеса, изтъкана от светлина, която за разлика от тази не беше материална. Мекият благоуханен въздух е истинска благодат. Отначало усеща, че някой стиска дясната му ръка, после открива, че до него лежи поразително красива жена. Джуди Маршал. Не, не онази Джуди Маршал, която той обича по своему, а друга поразително красива жена, която някога е шепнала на Джуди през изтънялата напоследък стена от нощен мрак. Тъкмо се кани да изрече името й, когато…

В полезрението му изниква прекрасно лице, което едновременно прилича и се различава от лицето на Джуди. Изваяно е на същото грънчарско колело, изпечено е в същата пещ, моделирано е от същия безумно влюбен скулптор, но е много по-деликатно, с по-изящен и нежен овал. Прехласнат, Джак не помръдва и едва диша. Жената, която се е надвесила над него и се усмихва хем нежно, хем нетърпеливо, никога не е раждала деца, не е пътувала отвъд родните си Територии, не е летяла на самолет, не е шофирала кола, не е включвала телевизор, не е загребвала лъжичка сладолед от кутията в камерата, не е използвала и микровълнова печка — от цялото й същество се излъчва одухотвореност и милосърдие.

Чувство за хумор, нежност, състрадание, интелект и сила озаряват погледа й, загатват се в извивките на устните й, в чертите й. Той знае името й, то е съвършеното име за нея. Смътно осъзнава, че от пръв поглед се е влюбил в тази жена, че на секундата е прегърнал нейната кауза; в този миг открива, че си е възвърнал дар-слово и може да изрече съвършеното й име:

— Софи.

[1] Джорджия О’Кийф (1887–1986), американска модернистка, родом от Уисконсин, известна с огромните си платна с цветя. — Б.пр. ↑

Глава 21

— СОФИ.

Без да изпуска дланта й, става и й помага да се изправи. Краката му се подкосяват. Очите му парят, има чувството, че са твърде големи за орбитите им. Изпитва ужас и възторг в равни, съвършено равни части. Сърцето му бие лудо, но ударите са приятни. При втория опит успява да изрече името й малко по-високо, ала гласът му е тъничък, а устните му са толкова вкочанени, сякаш са натрити с лед. Звучи като човек, който тъкмо се свестява от силен удар в корема.

— Да.

— Софи.

— Да.

— Софи.

— Да.

В тази ситуация — той повтаря нейното име, тя отговаря едносрично — има нещо странно познато. Познато и смешно. Изведнъж му просветва: в „Ужасът на Дедуд Гълч“ има почти идентична сцена, когато един от редовните посетители на бара цапардосва с бутилка уиски Бил Таунс и го просва в безсъзнание. Лили, в ролята на очарователната Нанси О’Нийл, го залива с кофа вода и когато той сяда на пода, двамата…

— Много странно — отбелязва Джак. — Чудна картинка сме. Би трябвало да се смеем.

С бегла усмивка Софи отвръща:

— Да.

— Да се заливаме от смях.

— Да.

— Да се превиваме от смях.

— Да.

— Вече не говоря на английски, нали?

— Не.

Сините й очи издават две неща. Първо, тя не знае думата „английски“. И второ, отлично разбира какво се опитва да й каже.

— Софи.

— Да.

— Софи-Софи-Софи.

Опитва се да свикне с мисълта, че случващото се е действително. Да си го набие в главата като гвоздей.

На лицето й грейва усмивка, при което устните й стават още по-красиви. Джак си представя какво ли би било да ги целуне и краката му се подкосяват. Изведнъж се чувства като четиринайсетгодишен хлапак, който изпраща момичето си до дома и се пита има ли кураж да докосне с устни страната му за лека нощ.

— Да-да-да — отвръща тя и усмивката и става по-уверена. — Проумя ли вече? Разбираш ли, че си тук и как си пристигнал?

Отвсякъде е заобиколен с прозирно бяло платно, което се надига на талази и въздиша като живо. Пет-шест разнопосочни въздушни течения нежно милват лицето му и Джак осъзнава, че е донесъл от другия свят слой пот, която вони. С бързи движения избърсва челото и страните си, стараейки се да не изпуска Софи от поглед за повече от миг.

Намират се в нещо като грамадна шатра. Разделена е на множество помещения и извиква в съзнанието на Джак мимолетен спомен за павилиона, в който кралицата на Териториите — двойницата на майка му, лежеше на смъртния си одър. Но онзи павилион беше наситен с цветове, имаше множество зали и ухаеше на тамян и скръб (тъй като смъртта на кралицата изглеждаше неизбежна — единствено въпрос на време). А тази шатра е парцалива и паянтова. Стените и таванът са осеяни с дупки, а бялата материя помежду им е съвсем излиняла — отвън дори се вижда възвишение, обрасло с дървета. Като духне вятър, краищата на някои зирки се развяват като раздрани дрипи. Точно над главата си забелязва някакъв тъмнокафяв силует. Напомня на кръст.

— Джак, разбираш ли как…

— Да. Пренесох се. — Но в действителност не тази е думата, която изрича. Буквалното значение на онова, което казва, е „път през хоризонта“. — И явно съм завлякъл доста от предметите в кабинета на доктор Спигълман. — Навежда се и вдига плоско камъче, в което е изваяно цвете. — Сигурен съм, че в моя свят това е представлявало репродукция на картина от Джорджия ОКийф. А онова… — посочва почерняла, изгаснала факла, облегната на платнената стена на павилиона — … онова, мисля, е било… — Но в този свят няма подобен предмет и думите, които изрича, прозвучават грозно като ругатня на немски: — … халогенна лампа.

Софи се мръщи недоумяващо:

— Хал-до-дженна… лимба? Ломба?

Вкочанените му устни се разтеглят в лека усмивка:

— Няма значение.

— Но ти си добре.

За нея, разбира се, е важно той да е добре, затова ще отговори утвърдително, макар това изобщо да не отговаря на истината. Всъщност е много зле, което е прекрасно. Буквално се е поболял от любов, но не би заменил това усещане за нищо на света. За пръв път изпитва подобна емоция, ако не броим чувствата към собствената му майка — но обичта към жената, която го е създала, е много по-различна, каквото и да говорят фройдистите. О, въобразявал си е, че се влюбва и разлюбва, но това беше преди. Преди хладната синева на очите й, усмивката й и дори сенките, хвърляни от изпокъсаната шатра, които пробягват по лицето й като ята риби. В този миг е готов заради нея да полети от планински връх, да се втурне в горски пожар или да й донесе полярен лед да охлади чая си, а подобни желания не означават, че човек е добре.

Само че за нея е важно той да е добре.

И за Тайлър е важно да е добре.

„Аз съм стражар“. Отначало фразата му се струва безсмислена в сравнение с красотата на тази жена, с факта, че тя действително съществува, но постепенно той проумява значението й. Както винаги. В крайна сметка кое го доведе тук противно на волята и най-добрите му намерения?

— Джак?

— Да, добре съм. Пренасял съм се и преди. — „Но никога в присъствието на такава красавица — добавя мислено. — Това е проблемът. Вие сте проблемът, милейди.“

— Да. Ти притежаваш способността да идваш и да си отиваш. Една от многобройните ти дарби. Така ми беше казано.

— Кой ти го е казал?

— Скоро. Скоро ще узнаеш. Чака ни много работа, но ми дай няколко секунди да се посъвзема. Ти… ти ми взе ума.

Джак се разтапя от щастие при това признание. Като съзнава, че все още стиска дланта й, я целува, както Джуди целуваше неговите ръце в другия свят зад стената, и забелязва, че връхчетата на три от пръстите й са превързани с тънка бяла марля. Така му се иска да събере смелост да я грабне в прегръдките си, но тя го обезсърчава и с красотата, и с присъствието си. Малко по-висока е от Джуди — с някакви си пет сантиметра не повече — а косата й е по-светла и има златистия оттенък на непречистен мед, който се процежда от разчупена восъчна пита. Носи семпла памучна бяла роба, поръбена със синьо, в тон с очите й. Тясното остро деколте очертава шията й. Дрехата стига до под коленете й. Краката й са боси, но на единия се глезен носи сребърна верижка, толкова тъничка, че почти не се забелязва. Има по-налят бюст от Джуди, ханшът й е малко по-широк. Ще рече човек, че са сестри, само дето имат едни и същи лунички по носа и идентичен белег върху лявата длан. Ясно е, че всяка е получила своя вследствие на различна злополука, но също така е ясно, че тя е станала в един и същи час на един и същи ден.

— Ти си нейната двойница. Двойницата на Джуди Маршал. — Само че думата, която излиза от устата му, не е „двойница“; колкото и да е странно или нелепо, всъщност казва нещо като „арфа“. По-късно ще се замисли за струните на арфата, опънати плътно една до друга, на едно докосване разстояние, и ще стигне до заключението, че все пак думата не е толкова смешна.

Софи свежда поглед и учудено се взира в него, сетне отново вдига глава и се опитва да се усмихне.

— Джуди. Оттатък стената. Като бяхме деца, Джак, често си говорехме. Дори като пораснахме, продължихме да си говорим, само че насън. — Той с тревога забелязва сълзите, които напират в очите й и се търкулват по страните й. — Влудих ли я? До безумие ли я докарах? Моля те, кажи ми, че не съм.

— Не-е. На ръба е, но още не се е предала. Волева жена е тя.

— Трябва да й върнеш нейния Тайлър. Заради двете ни. Аз нямам деца. Не мога да имам деца. Защото съм… как да кажа, пострадала. Като малка. От един човек, когото ти си познавал добре.

В съзнанието му се оформя ужасяващо подозрение. Прогнилото платно на шатрата плющи и въздиша под ласките на омайно уханния ветрец.

— За Морган ли говориш? За Морган от Орис ли?

Тя свежда глава и може би така е по-добре, тъй като в този миг лицето на Джак е изкривено в грозна гримаса. В този миг той изгаря от желание повторно да убие двойника на Морган Слоут. Понечва да я пита какво й е направил, но си дава сметка, че е излишно.

— На колко години си била?

— На дванайсет — отвръща… както и се очакваше. Случило се е в същата година, когато Джаки беше на дванайсет и пристигна тук да спаси майка си. Но дали е идвал тъкмо тук? Това Териториите ли са? Някак си не е същото, макар да има известна прилика.

Изобщо не се учудва, че Морган е изнасилил дванайсетгодишно момиче, и то по такъв начин, че да го остави бездетно. Ни най-малко. Морган Слоут, известен още като Морган от Орис, искаше да властва не само над един-два свята, а над цялата вселена. Какво са за човек с подобни амбиции няколко изнасилени дечица?

Тя нежно прокарва палци по спуснатите му клепачи. Сякаш го погалват перца. Гледа го с почуда и пита:

— Защо плачеш, Джак?

— Заради миналото. Винаги е така. — Спомня си как майка му седи до прозореца, пуши цигара и слуша любимата си песен, изпълнявана от Патси Клайн. — Да, винаги плачем заради миналото. Там се крие болката и всичко, което човек не може да превъзмогне.

— Може би — съгласява се тя. — Но днес нямаме време за миналото. Днес трябва да мислим за бъдещето.

— Добре, но може ли първо да ти задам няколко въпроса?

— Съгласна съм, обаче не се увличай.

Джак понечва да заговори, но от гърлото му не излиза нито звук. Прави комична гримаса и се засмива:

— И ти ми взе ума, ако трябва да съм честен.

Софи поруменява леко и свежда поглед. Кани се да отвърне… но стиска устни. На Джак му се иска да беше отговорила, същевременно се радва, че не го стори. Стиска нежно ръката й, а тя вдига глава и го озарява със сините си очи.

— Познавам ли те отпреди, когато си била на дванайсет? Тя клати глава.

— Но съм те виждал.

— Може би. В големия павилион. Майка ми беше придворна дама на Добрата кралица. Аз също… бях най-младата сред придворните дами. Възможно е да си ме зърнал тогава. Дори ми се струва, че наистина ме видя.

Джак замълчава, докато осмисли поредното чудо, после продължава да говори. Няма време. И двамата го знаят. Буквално усеща как минутите се изнизват.

— С Джуди сте двойници, но никоя от вас не може да пътува… тя никога не е била в твоето съзнание тук и ти никога не си била в нейното съзнание там. Вие сякаш… си говорите през стена.

— Да.

— А когато тя е писала на листчетата хартия, това всъщност са били думите, които си й шепнела зад стената.

— Да. Зная, че я притисках, но трябваше. Трябваше! Въпросът не е само да й върнем детето, колкото и да е важно. Имаме по-сериозни причини.

— Например?

— Не ми е позволено да ти кажа повече — клати глава тя. — Онзи, който ще ти обясни всичко, е много по-високо в йерархията от мен.

Той се взира в превързаните й пръсти и размишлява колко ли копнеят Джуди и Софи да преминат стената, за да бъдат заедно. Очевидно Морган Слоут по желание може да се превръща в Морган от Орис. На дванайсет години Джак беше се запознал с мнозина, които притежават тази дарба. Той самият е единствен по рода си и в двата свята си остава все Джак. Оказва се обаче, че Джуди и Софи са неспособни да се пренасят по какъвто и да било начин. Липсва им нещо, затова могат само да си шепнат през стената между световете. Сигурно има и по-злочести съдби, но в момента не му хрумва нито един пример.

Оглежда шатрата, която сякаш диша, редувайки слънчеви лъчи и сенки. Парцаливите платнища се ветреят. През една пролука в прозирната преграда забелязва в съседното помещение няколко метални легла.

— Какво представлява това място?

— За някои е болница — усмихва се Софи.

— Така ли? — Вдига глава и погледът му отново попада върху кръста. Вече е потъмнял, но навремето несъмнено е бил червен. „Червен кръст, глупако“ — сгълчава се мислено. — О! Не е ли малко… хм… старомодна?

Софи се усмихва по-широко и той осъзнава, че му се надсмива. Каквато и да е или е била тази болница, няма почти никаква прилика с онази в „Спешно отделение“.

— Да, Джак. Много е стара. Едно време в Териториите, Горния и Средния свят е имало десетина и повече такива болници, но вече са останали само няколко. Ако ли не и само тази. Днес е тук. Утре… — Вдига ръце, после ги отпуска. — Кой знае! Може би дори от другата страна на стената, в света на Джуди.

— Ясно — нещо като едновремешните пътуващи комедианти, които са продавали лекарства „пенкилер“.

Уж се шегува, но Софи малко го стряска с реакцията си — отначало кима и едва после се засмива и започва да ръкопляска:

— Да! Да, точно така! Но лечението, което се прилага тук, няма да ти хареса.

За какво ли намеква?

— Може би — съгласява се и се заглежда в изгнилото платнище и почернелите от времето подпори. — Тук май не е много стерилно.

Софи отвръща сериозно (но със закачливи пламъчета в очите):

— Ако беше пациент, щеше да ти се види безмерно хубаво, медицинският персонал — сестричките — да ти се сторят най-красивите създания, грижили се някога за бедните пациенти.

Джак се оглежда.

— Къде са те?

— Показват се едва след залез слънце. И ако искаме животът ни да продължи мирно и щастливо, Джак, всеки от двама ни ще поема по своя път много преди мръкнало.

Думите й го пронизват като с нож, макар да знае, че раздялата е неизбежна. Болката обаче ни най-малко не притъпява любопитството му — явно по силата на правилото „стражарят си остава стражар до края на живота си“.

— Защо?

— Защото сестричките са вампири и пациентите им никога не оздравяват.

Стреснат, Джак се оглежда тревожно и търси следи от присъствието им. И през ум не му минава да се усъмни в чутото — свят, който може да роди върколаци, може да роди какво ли не.

Тя го докосва по китката. По тялото му пробягва сластна тръпка.

— Не се страхувай, Джак… и те служат на Лъча. Всички създания служат на Лъча.

— Какъв лъч?

— Няма значение. — Пръстите й по-здраво се вкопчват в китката му. — Онзи, който има отговор на всичките ти въпроси, ше дойде съвсем скоро, може би дори вече е тук. — Поглежда го изпод око, с едва загатната усмивка. — А като го изслушаш, ще започнеш да задаваш по-смислени въпроси.

Джак осъзнава, че това е деликатен упрек, но понеже го е изрекла тя, не го огорчава. Оставя се да го води от стая в стая из безкрайните лабиринти на старата болница. Докато крачат, си дава сметка колко огромна е палатката. Въпреки нежния ветрец усеща някаква слаба, неприятна миризма, наподобяваща на смесица от миризмата на вкиснато вино и вонята на развалено месо. Уви, не му е трудно да се досети какво е месото. Съвсем естествено е за бивш служител от отдел „Убийства“, който е бил на повече от сто местопрестъпления.

* * *

Щеше да бъде неучтиво да изоставим Джак в момента на запознанството му с жената, която ще бъде най-голямата любов в живота му (пък и би било пример за неумело водене на повествованието), затова останахме при него. Но сега да се промушим през тънките стени на болницата. Шатрата се издига сред сред красива, макар и безводна местност, и е заобиколена от червеникави скали, обрасли с острица, пустинни цветя, напомнящи на сего[1], хилави ели и ферокактуси[2]. Някъде наблизо долита хладната, равномерна въздишка на река. Грамадната палатка шумоли и пърха унесено като платната на кораб, браздящ вълните на океана под напора на попътен вятър. Докато се носим по обичайния, неизискващ усилие и подчертано приятен начин, съзираме купчина боклуци, между които още няколко гравирани камъка, красива роза, изкована от мед и огъната сякаш под въздействието на много висока температура, както килимче, разсечено на две като с касапски сатър. Има и други предмети, включително такива, които са устояли на всякакви промени при ураганния си преход от един свят в друг. Сред купчина счупени стъкла се въргалят почернялата коруба на телевизионен кинескоп, няколко двойноалкални батерии „Дурасел“, гребен и — като че ли най-необичайната вещ от всички — бели найлонови бикини с щампован в розово надпис „Неделя“. Отломките, които виждаме, свидетелстват за силата на сблъсъка между световете и са като изгорелите газове, образуващи опашката на комета.

В края на тази опашка седи един наш познайник. Не сме свикнали да го виждаме с грозна кафява роба (явно и той не знае как да носи подобна дреха — ако го погледнем от неподходящ ъгъл, ще видим много повече, отколкото бихме желали) със сандали вместо с трандафори, и коса, прибрана на конска опашка, привързана с ремъче от необработена кожа, но това несъмнено е Уендъл Грийн. Той си мърмори нещо. От устата му текат лиги. Взира се в смачканите листове хартия, които стиска. Напълно пренебрегва далеч по-драстичните промени около себе си, съсредоточавайки се единствено върху тази. Ако успее да си обясни как диктофонът марка „Панасоник“ се е превърнал в купчина вехта хартия, може би ще обърне внимание и на другите неща. Не и преди това. Уендъл (какво ще кажете да продължим да го наричаме Уендъл, без да ни е грижа под какво име е или не е известен в това кътче на битието, тъй като самият той не го знае и не се интересува от него) съзира батериите. Пропълзява до тях, сграбчва ги и се мъчи да ги натика в листовете. Безуспешно, разбира се, но това не му пречи да продължава с опитите. Както би казал Джордж Ратбън: „Ти му дадеш мухоловка, то тръгне на лов с нея.“

— Влий — ломоти любимият криминален репортер на Кули Кънтри и пъха ли, пъха батериите в хартията. — Влиий… бе! Влиий… бе! По дяаолите, влий в…

Някакъв звук — подрънкване, каквото, Бог да ни е на помощ, могат да издават единствено шпори — смущава съсредоточеността на Уендъл, той вдига глава и се ококорва. Разсъдъкът му надали го е напуснал завинаги, но определено е грабнал жената и децата и е отпрашил за „Дисни Уърлд“. А и гледката пред очите на стопанина му надали ще го подмами скоро да се върне.

Имаше едно време в нашия свят един прекрасен чернокож актьор на име Уди Строуд (в интерес на истината Лили го познаваше, дори в края на шейсетте години бяха играли заедно в един третокласен Филм със заглавие „Експрес «Екзекуция»“). Човекът, който се доближава към клечащия Уендъл, поразително напомня на онзи актьор. Носи избелели джинси, карирана синя памучна риза, шалче на врата и тежък револвер на широк кожен патрондаш, в който блещукат петдесетина патрона. Те мето му е плешиво, очите му са хлътнали. Преметнал е китара през рамо, коженият ремък е украсен със сложна плетеница. На другото му рамо е кацнала птица, наподобяваща на двуглав папагал.

— Не, не — мрънка Уендъл. — Не. Не вижда. Не вижда. Това. — Свежда глава и отново се мъчи да натика батериите в хартията.

Сянката на новодошлия пада върху коленичилия, който упорито отказва да вдигне глава.

— Добра среща, чужденецо.

Уендъл продължава да не вдига глава.

— Аз съм Паркъс. По тез места законът — това съм аз. Как ти викат?

Уендъл отказва да отговори, ако не броим за отговор тихото мучене, което излиза от олигавената му уста.

— Питам как се казваш.

— Уен — отвръща нашият стар познайник (не можем да го наречем точно „приятел“), без да вдигне поглед. — Уен. Дъл. Гри… Грийн. Аз… аз… аз…

— Не бързай — отвръща Паркъс (не без известно съчувствие). — Ще почакам желязото за жигосване да се загрее.

— Аз… ловец на сензации!

— Не думай! — Гологлавият прикляка, а Уендъл се свива уплашено и се притиска към прокъсаното платнище на шатрата. — Да ти кажа право, чувал съм за лов на зайци, лов на елени и лов на птици, ама за пръв път чувам за лов на сензации. Уендъл вдига глава и мига на парцали.

Едната папагалска глава се обажда от рамото на Паркъс:

— Бог е любов.

— Да го начукам на майка ти! — отговаря другата.

— Всеки трябва да търси реката на живота — казва първата.

— Да го духаш! — отсича втората.

— Израстваме към Господа-Бога — казва първата.

— Оди мочай! — приканва втората.

Макар че двете глави говорят съвсем спокойно, сякаш водят дружески разговор, Уендъл се дръпва още по-назад, навежда глава и с още по-голямо ожесточение се мъчи да натика батериите в хартията, която почти е изчезнала в потния му юмрук.

— Прави като мен — не им обръщай внимание — заявява Паркъс. — Вече дори не ги чувам, честен кръст. Млъкнете, момчета.

Папагалът се подчинява.

— Едната му глава се казва Свята, другата — Скверна. Държа го само за да ми напомня, че…

Прекъснат от шума на приближаващи стъпки, той се изправя с едно-единствено пъргаво и плавно движение. Задават се Джак и Софи, които се държат за ръка като невинни малчугани на път за училище.

* * *

— Спийди! — възкликва Джак и широко се усмихва.

— Е, Пътнико Джак — на свой ред се ухилва Паркъс. — Добра среща! Я се виж, сър — колко си пораснал!

Джак се втурва насреща му с разтворени обятия, Паркъс откликва със сърдечна прегръдка. След миг Джак го поотмества и изпитателно го оглежда:

— Навремето беше по-стар, поне на тен така ми се струваше. И в двата свята.

Плешивецът усмихнато кима. Следващите си думи изрича със заваления говор на Спийди Паркър:

— Амчи сигур по-стар съм ти се видял, Джак. Нъл беше още детенце.

— Но…

Онзи маха с ръка.

— Понякога изглеждам по-стар, друг път — не толкоз. Всичко зависи от…

— Възрастта е мъдрост — набожно се обажда едната папагалска глава, на мига другата я апострофира:

— Изкуфял дъртак.

— … от мястото и обстоятелствата — завършва Паркъс и добавя: — Момчета, нали ви казах да мълчите. Ако продължавате да дрънкате, ще ви извия дръгливия врат. — Насочва вниманието си към Софи, която го съзерцава, слисана от удивление, срамежлива като сърна. — Софи, толкова се радвам да те видя скъпа. Нали ти казах, че той ще дойде? Ей го на. Само дето се забави малко повечко, отколкото очаквах.

Тя прави дълбок реверанс — коляното й почти докосва земята — свежда ниско глава и отвръща:

— Благодаря ви, саи. Елате с мир, стрелецо, и с моята любов следвайте своя път към Лъча.

При тези думи Джак изтръпва, разтърсен от странен, вледеняващ трепет, сякаш множество светове заговарят в хор и гласовете им се сливат в плътен акорд, който отеква тихо, но звучно.

Спийди — както продължава да го възприема Джак — поема дланта й и я подканя да се изправи.

— Стани, момиче, и ме погледни в очите. Не съм никакъв стрелец, ни тук, ни в пограничните земи, ако и от време на време да надявам старото желязо. Тъй или иначе имаме да си казваме много неща. Сега не е моментът за официалности. Последвайте ме оттатък хълма. На раздумка, както казват стрелците. Или по-право казваха, преди да се промени светът. Гръмнах едни чудни диви кокошки, та от тях, като гледам, ще излезе хубаво печено.

— Ами… — Джак посочва ломотещия разплут вързоп, в който се е превърнал Уендъл Грийн.

— А, тоя май е доста зает — отвръща Паркъс. — Рече ми, че бил ловец на сензации.

— Опасявам се, че малко се е поизхвърлил. Старият Уендъл е мародер, не ловец на сензациите.

Репортерът поизвръща глава. Инати се и не вдига поглед, но по навик устните му се разтягат в злобна гримаса.

— Чух. Това — бърбори и свива устни. Този път гримасата не е по навик, а е съвсем преднамерена. — Зла. Зла. Златно момче. Холи. Вуд.

— Е, запазил е поне част от несравнимия си чар и joie de vivre[3] — отбелязва Джак. — Тук да не му стане нещо?

— Де що има човек с малко акъл в главата, не припарва до шатрата на сестричките — успокоява го Паркъс. — Нищо му няма. Ако подуши нещо вкусно и вземе да ни навести, какво пък толкоз, можем и да го нахраним. — Обръща се към Уендъл и добавя: отиваме хей там, на един хвърлей място. Ако ти се доще да прескочиш, ще бъдеш добре дошъл. Разбра ли, господин Ловец на сензации?

— Уен. Дъл. Грийн.

— Уендъл Грийн, йессър. — Паркъс поглежда останалите. — Тръгваме ли?

— Не бива да го изоставяме — промърморва Софи и поглежда назад. — След няколко часа ще се стъмни. — Имаш право, девойко — отвръща Паркъс, докато превалят близкото възвишение. — Не бива да го оставяме край шатрата по мръкнало. Хич не бива.

* * *

При все че оттатък възвишението има повече зеленина и сред камъните дори лъкатуши поточе, може би устремено към реката, плискаща се в далечината, пейзажът е по-характерен за Северна Невада отколкото за Западен Уисконсин. Което в известен смисъл е логично. Последното пренасяне беше крайно нетипично. Самият Джак се почувства като плоско камъче, подскачащо като „жабка“ по гладка езерна повърхност от единия до другия бряг, а за клетия Уендъл да не говорим…

Отвъд билото, вдясно от пътеката, по която се спускат, под сянката на една юка в другия край на клисурата е вързан кон. На двайсетина метра по-надолу по склона и малко вляво се издигат ерозирали камъни, побити в кръг. Вътре в кръга старателно е стъкнато огнище, но още не е запалено. Джак неволно потръпва — камъните му напомнят на зъби на праисторически животни. Изглежда, и Софи споделя чувствата му, защото спира и стисва дланта му по-силно:

— Паркъс, наистина ли трябва да влизаме там? Моля ви, кажете ми, че не трябва.

Водачът им се извръща с мила усмивка, която Джак познава добре: типична е за Спийди Паркър.

— Много вода изтече, откакто Говорящият демон напусна тази окръжност, мила моя. Много добре знаеш, че места като туй са по-подходящи да се разказват разни истории.

— Но…

— Не му е сега моментът да се шубелисваме — отвръща Паркъс с известно раздразнение — не използва думата „шубелисваме“, но Джак така си я превежда. — Ти очакваше пристигането му в болницата на сестричките…

— Само защото тя беше от другата страна…

— … а сега искам да дойдеш с нас — обявява плешивият и ненадейно сякаш става по-висок от Джак. Очите му мятат мълнии. Джак мислено отбелязва: „Стрелец. Да, като нищо може да се окаже стрелец. Като онези във Филмите на мама, само че истински.“

— Добре — прошепва Софи. — Щом трябва. — Вдига поглед към Джак. — Моля те, прегърни ме.

Разбира се, той на драго сърце изпълнява молбата й.

Щом пристъпват между камъните, му се струва, че някакви хора шепнешком се карат. За миг се откроява глас, който сякаш оставя слузеста диря в ушите му: „Дърпат влачат деглят и опъват, с разгървавени грачета, но згоро бриздига моят добър приятел Муншун и какъв бодарък съм му зпреднал, охо, охо…“

Джак проследява с поглед как неговият едновремешен приятел смъква раницата от гърба си и разхлабва връзките.

— Близо е, нали? За Рибаря ми е думата. И Блак Хаус е близо.

— А-ха — отвръща Паркъс и изсипва от торбата дузина охранени изкормени птици.

* * *

Дивите кокошки подсещат Джак за Ърма Френо, струва му се, че не е в състояние да хапне нито залък. Докато наблюдава как Паркъс и Софи нанизват птиците на дълги пръчки, подозрението му се затвърждава. Но когато огънят лумва и кожицата на месото се позачервява, стомахът му надделява с аргументите, че печеното ухае много примамливо, а на вкус сигурно е още по-хубаво. Спомня си, че тук винаги храната е по-вкусна.

— Ето ни в говорящата окръжност — заявява Паркъс, чиято усмивка засега е угаснала. Взира се в Джак и Софи, които седят един до друг и се държат за ръка. Китарата е подпряна на един камък недалеч от тях. Папагалът е пъхнал двете си глави под крилото и несъмнено сънува раздвоени сънища. — Демонът може отдавна да го няма, но според поверието подобни създания оставят след себе си нещо, което развързва езика.

— Като онзи камък в Бларни[4] ли…

— Нямаме време за празни приказки — прекъсва го старият му приятел.

— Ако имахме работа с обикновен гадняр, лесно щях да се справя — отбелязва Джак. Софи го поглежда озадачено.

— Иска да каже злодей — обяснява Паркъс. Поглежда Джак и продължава: — В известен смисъл тъкмо с такъв си имаш работа. Карл Биърстоун не е обикновено чудовище, ако мога така да се изразя. Което съвсем не означава, че няма слабост към убийствата. Но за случващото се във Френч Ландинг не е виновен само той, защото го използват. Обсебен е от зли сили, както се казва във вашия свят, Джак. Обладан е от духове, както бихме казали ние в Териториите. В света, който започва от тази погранична област — Средния свят — биха рекли, че в него се е вселил демон. Има се предвид сила, далеч по-велика от клетия дух, обитавал някога този каменен обръч.

Джак почти не го слуша. Очите трескаво блестят. „Беше нещо като «биър стейн» — му каза Потър едва снощи, а сякаш бяха изминали хиляди години. — Не беше точно така, но нещо подобно.“

— Карл Биърстоун. — Вдига свития си юмрук и го размахва победоносно. — Така се е казвал в Чикаго. А във Френч Ландинг живее под името Бърнсайд. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа! Къде е той, Спийди? Спести ми малко време.

— Млъкни! — като змия изсъсква плешивият.

Софи трепва боязливо и се притиска до Джак. И той потръпва. Яростното изсъскване изобщо не прилича на благия глас на едновремешния му приятел. „Крайно време е да престанеш да го смяташ за Спийди — отбелязва мислено. — Той не е и никога не е бил Спийди. Онова беше просто роля, която играеше; персонаж, който можеше хем да утеши, хем да омае уплашеното хлапе, побягнало с майка си.“ Паркъс завърта шиша с птиците, апетитно зачервени от едната страна, мазнината зацвъртява в пламъците.

— Извинявай, че креснах, Джак, но трябва да проумееш, че вашият Рибар е без особено значение на фона на онова, което всъщност се случва.

„Иди го кажи на Танси Френо. И на Клюна Сейнт Пиер.“

В ума му се въртят подобни мисли, но не ги изрича гласно. Блясъкът в очите на Паркъс доста го стресна.

— И не става дума за двойници. Избий си я от главата тая приумица. Двойниците имат отношение само към твоя свят и света на Териториите — то е нещо като връзка помежду им. Дори да убиеш злодея тук, няма да сложиш край на делата на вашия канибал там. Ако пък го затриеш там, в Уисконсин, онова нещо в него просто ще си намери нов приемник.

— Онова нещо…

— Като живееше в Албърт Фиш, той го наричаше Мънди Ман. Онзи, когото ти преследваш, му вика господин Муншун. И двете наименования са просто опит да се предаде нещо което не може да се изрече на нито един език във вашия свят.

— Колко светове има, Спийди?

— Много — отвръща Паркъс и се заглежда в огъня. — И тази работа засяга всичките. Инак защо, мислиш, те преследвам така упорито? Пращам ти пера, пращам ти яйца, какво ли не правя, само и само да се събудиш.

Сеща се за Джуди, която драска стените, докато й се разкървавят пръстите, и го хваща срам. Май и Спийди се е опитвал да го достигне по подобен начин.

— Събуди се, събуди се, заплесанчо — прошепва едва чуто. На Паркъс хем му е криво, хем го напушва смях.

— Няма начин да не си ме видял в онова разследване, когато офейка от Ел Ей яко дим.

— Ти защо, мислиш, се махнах?

— Побегна като Йона[5], като му заповядал Господ да порицае жителите на Ниневия. Вече си мислех, че ще трябва да пращам кит да те погълне.

— И без друго се чувствам погълнат — отвръща Джак.

— И аз — тихичко добавя Софи.

— Всички сме погълнати — отвръща мъжът с пищова на бедрото. Намираме се в търбуха на звяра, независимо дали ни харесва. Това е ка — съдба и орис. Сега вашият Рибар, Джак, е твое ка. Наше ка. Не става дума само за убийства. А за нещо много по-важно.

Джак най-сетне проумява нещо, от което го побиват тръпки. Самият Лестър Паркър, известен още като Спийди, известен още като Паркъс, е плашен едва ли не до смърт. — Тази работа е свързана с Тъмната кула — казва той.

Софи надава отчаян вик и навежда глава. Същевременно размахва ръце срещу Паркъс и прави знак против уроки.

Той обаче не се обижда, а преспокойно продължава да върти шишовете с птиците.

— Слушай внимателно какво ще ти кажа — промърморва най-сетне. — Наостри уши и гледай да не ме разпитваш много-много. Все още имаме възможност да върнем сина на Джуди Маршал, но времето ни изтича. — Говори.

* * *

И Паркъс говори. По едно време, както си разказва, решава, че печеното вече е готово, и го поднася върху плоски камъни. Месото е съвсем крехко и лесно се отделя от дребните костици. Джак се храни лакомо и всеки път, когато коженият мях на Паркъс стигне до него, отпива голяма глътка сладка вода. Не губи повече време в сравнения между мъртвите дечица и мъртзите птици. Пещта се нуждае от гориво и Джак я подклажда с мерак. Както и Софи, която се храни с пръсти и ги облизва без никакво притеснение и свян. Както в крайна сметка и Уендъл Грийн, който обаче отказва да прекрачи в окръжността между камъните. Със забележителна сръчност Паркъс му подхвърля опечена птица със златиста коричка, Уендъл я хваща и веднага отхапва от сочното месо.

— Питаш ме колко светове има — започва плешивият. — На Свещения език отговорът на този въпрос гласи: „да фан“ — „неизброими са световете“. — Взема овъглена пръчка и начертава в пясъка полегнала осмица, в която Джак разпознава гръцкия символ за безкрайност.

— Но има една Кула, която ги свързва. Представи си я, ако щеш като ос, върху която са нанизани множество въртящи се колела. Има и едно създание, което само крои планове за срутването на тази Кула. Рам Абала.

При изричането на тези думи пламъците на огъня за миг стихват, сетне стават пурпурночервени. На Джак му се иска да повярва, че това е зрителна измама, породена от умствена преумора, но знае, че истината е друга.

— Пурпурният крал, за него ли говориш?

— Да. Заключен в килия на върха на Кулата, но има и друго превъплъщение, което е реално колкото и първото и което живее в Кан-та Абала, което на вашия език означава „Дворът на Пурпурния крал“.

— Тоест, на две места едновременно. — Поради постоянните си пътувания между двата свята — неговия и този на Териториите, Джак не се затруднява при възприемането на подобна концепция.

— Точно така.

— Но ако той… или то… разруши Кулата, няма ли да провали собствените си планове? Няма ли да унищожи материалното си „аз“?

— Напротив: ще го освободи да броди из хаоса, който ще се възцари… дин-та… пещта. Области от Средния свят вече са пропаднали в пещта.

— Наложително ли е да ми разказваш тези подробности? — пита Джак. Усеща, че времето лети и оттатък стената, в неговия свят.

— Трудно ми е да преценя какво трябва да знаеш и какво — не. Ако изпусна нещо, току-виж тъкмо то станало причина всички звезди да угаснат. И не само тук, а в стотици хиляди вселени. Ей-това е най-страшното. Виж, Джак — от незапомнени времена Кралят се опитва да срути Кулата и да се освободи. Но това е бавен процес, защото тя е укрепена с пресичащи се силови лъчи, играещи ролята на обтегачи. Те я крепят от хилядолетия и щяха да издържат още хилядолетия наред, но през последните двеста години — по вашето летоброене, Джак, а на езика на Софи почти петстотин пълноземия…

— Толкова време — отронва тя едва чуто, все едно въздиша. — Толкова време.

— Във вечността това се равнява на времето, за което догаря пламъчето на кибритена клечка. И ако за извършването на едно добро дело се изисква много, много време, Бог знае защо злото ненадейно се появява съвсем завършено, като човече на пружинка Джак, изскачащо от кутийка. А ка дружи и със злото, и с доброто. Та като стана дума за Джак… — Паркъс се обръща към него. — Не може да не си чувал за желязната и бронзовата ера.

Джак кима.

— На по-горните етажи на Кулата наричат последните двеста години от развитието на вашия свят „ерата на Отровената мисъл“. Това означава… — Не е нужно да ми обясняваш — прекъсва го Джак. — Нали помниш, че познавах Морган Слоут. Знам какво кроеше за света на Софи. — Първоначалният етап от плана на Слоут предвиждаше превръщането на едно от най-очарователните кътчета на вселената в курорт за богаташи, после в източник за ниско квалифицирана работна ръка и най-сетне в сметище, най-вероятно за радиоактивни отпадъци. Надали съществува по-красноречив пример за отровена мисъл.

— Сред разумните същества открай време се срещат индивиди с телепатична дарба — продължава Паркъс. — Това важи за всички светове. Подобни хора са рядкост. Спокойно можем да ги наречем „феномени“. Но откакто настана ерата на Отровената мисъл, Джак — всели се във вашия свят като демон — появата на подобни създания е зачестила. Не са многобройни колкото мутантите в Прокълнатите земи, но се срещат често.

— Хора, които умеят да четат мисли, така ли? — пита Софи, сякаш не е сигурна дали го е разбрала правилно.

— Да, но и други човешки същества с необикновени способности. Гадатели. Хора, които могат да се телепортират — тоест, да се придвижват между световете като нашия Джак — или притежават способност за телекинеза. Най-разпространени са гадателите, а надарените с телекинетични умения се срещат по-рядко… и са по-ценни.

— За него, така ли? За Пурпурния крал.

— Да. През последните двеста години Абала посвети огромна част от времето си да събира роби с телепатични дарби. Повечето са от Земята и от Териториите. Но телекинетици се раждат само на Земята. Тази сбирка от роби — този гулаг — е върховното му постижение. Ние ги наричаме Разрушители. Те…

— Млъква насред изречението и се замисля. След малко добавя: — Знаете ли как се задвижва галерата? — С множество гребци — пояснява Софи и демонстрира характерното движение с греблото, при което се подчертава очарователният овал на гърдите й. — Паркъс кима:

— Обикновено робите са приковани един към друг с вериги. Те…

В този миг иззад побитите камъни ненадейно изниква Уендъл Грийн, който е останал верен на навика си да бъде на всяка манджа мерудия:

— Спа. Так. — Въси се и прави втори опит: — Спартак.

— Какви ги дрънка тоя? — на свой ред се мръщи Паркъс. — А, Джак?

— Става дума за един Филм със заглавие „Спартак“ — обяснява Джак, — но ти, Уендъл, както обикновено, не си в час. Сигурно имаш предвид „Бен Хур“.

Репортерът го стрелва със злобен поглед и протяга мазните си ръце:

— Още. Месо.

Паркъс измъква от нагорещения шиш последната кокошка и я хвърля към двата камъка, измежду които се подава бледото, мръсно лице на Уендъл:

— Прясна плячка за ловеца на сензации. А сега ще бъдеш ли така любезен да млъкнеш?

— Или. Какво. — В погледа му припламва добре познатата войнственост.

Паркъс поиздърпва пищова от кобура. Ръкохватката от сандалово дърво е доста износена, но дулото хвърля убийствени отблясъци. Това е най-убедителният аргумент — Уендъл грабва втората порция печено, запретва абсурдната си роба и се отдалечава. Джак си отдъхва. „«Спартак» — как ли пък не“ — отбелязва наум и презрително изсумтява, сетне се обръща към стария си приятел:

— Значи Пурпурният крал смята да използва тези Разрушители, за да унищожи Лъчите. Така ли? Поне такъв е замисълът.

— Говориш в бъдеще време — меко го поправя Паркъс. — А всичко това се случва в настоящия момент, Джак. Достатъчно е да погледнеш своя свят, за да видиш, че всичко се руши. От шестте лъча само един е непокътнат. Други два все още не са изгубили свързващата си сила. Три вече не съществуват. Единият угасна по естествен път преди хиляда години, но останалите… бяха унищожени от Разрушителите. За по-малко от два века.

— Божичко! — Джак започва да разбира защо Спийди каза, че Рибаря е без значение на фона на събитията, които се случват в действителност.

— Охраната на Кулата и Лъчите открай време е поверена на древно войнствено племе от Гилеад, чиито представители са наричани „стрелци“ в този и много други светове. Те също притежават телепатични и прочие способности и са способни да се противопоставят на Пурпурния крал, но…

— Но са изчезнали, останал е само един — довършва Софи. Тя поглежда огромния револвер на кръста на Паркъс и с плаха надежда добавя: — Освен ако вие не сте един от тях, Паркъс.

— Не съм, мила моя, ала стрелецът не е само един.

— Мислех, че Роланд е последният. Така гласи легендата.

— Той е създал поне още трима — обяснява Паркъс. — Нямам представа как е възможно това, обаче вярвам, че е истина. Ако Роланд беше сам, Разрушителите отдавна щяха да са срутили Кулата. Но силата на новите стрелци, прибавена към неговата…

— Не проумявам за какво говорите — намесва се Джак. — До скоро се догаждах, но преди два завоя изостанах от вас, така да се каже.

— Не е нужно да разбираш всичко, за да изпълниш задачата си.

— И слава Богу.

— Що се отнася до онова, което трябва да разбереш, нека оставим галерите и гребците настрана и да вземем като пример уестърните, в които навремето се снимаше майка ти. Представи си най-напред форт насред пустинята.

— Тъмната кула, за която все говориш.

— Да. Фортът обаче е обкръжен не от индианци, а от…

— Разрушители. Предвождани от великия вожд Абала.

— Кралят е в кулата, похапва мед и хляб. Разрушителите в подземието се бъхтят от зори до мрак — тихо мърмори Софи.

По гърба на Джак пробягва мигновена, но крайно неприятна тръпка; в съзнанието му изниква представата за плъхове, които тичат насам-натам по натрошени стъкла.

— Какво? Защо го каза?

Софи го поглежда, поруменява, клати глава и отново свежда поглед:

— Тя го казва понякога. Джуди. Така ми се счува.

Паркъс грабва овъглена пръчка и започва да чертае в каменливия прахоляк край изрисуваната одеве осмица:

— Тук е фортът. Това са нападащите индианци, водени от своя безмилостен, зъл — и най-вероятно слабоумен — вожд. Но тук… — Очертава заострена стрела. Върхът посочва към грубоватата рисунка, изобразяваща форта и обсаждащите го индианци. — Я ми кажи, Джак, в най-хубавите Филми с Лили Кавано кой винаги пристига в последния момент?

— Конниците — отвръща Джак. — Тоест ние, предполагам.

— Не — отвръща Паркъс търпеливо, но Джак подозира, че това му коства огромни усилия. — Конниците са Роланд от Гилеад и новите му стрелци. Така поне се надяват онези от нас, които искат Кулата да пребъде… или най-малкото да не се срути преждевременно. Пурпурният крал пък се надява да отблъсне Роланд и да види сметката на Кулата, докато дружината на стрелците все още е далеч. Това означава да събере колкото се може повече Разрушители, особено такива, които притежават телекинетична дарба.

— А Тайлър Маршал…

— Престани да ме прекъсваш. И без това ми е много трудно.

— Навремето беше голям веселяк, Спийди — упреква го Джак. Отначало му се струва, че едновремешният му приятел пак ще го нахока — или съвсем ще изгуби търпение и ще го превърне в жаба — но Паркъс се поотпуска и дори се засмива.

Софи си отдъхва и леко стисва дланта на Джак.

— Добре, добре, сигурно си прав от време на време да ми дръпваш юздите — мърмори Паркъс. — Ако се гневя за щяло и нещяло, доникъде няма да стигнем. — Посочва оръжието на кръста си и допълва: — Току-виж туй нещо, дето го разнасям, ми е вдъхнало мания за величие.

— Да, вече не си обикновен пазач на лунапарк — съгласява се Джак.

— В Библията в твоя свят, Джак, и в „Книгата на добрия земеделец“ в твоя, Софи — има един пасаж, който гласи: „В дома на отца ми има много обиталища“[6]. Е, в двора на Пурпурния крал има много чудовища.

Джак чува горчив смях и осъзнава, че звукът се е изтръгнал от гърлото му. Изглежда, неговият едновремешен приятел е пуснал една от плоските шегички, по които си падат ченгетата.

— Те са негови придворни… негови странстващи рицари. Предполагам, че им възлага какви ли не задачи, но през последните години се занимават главно с издирването на талантливи Разрушители. Възнаграждението им зависи от степента на таланта на „доставеното“ хлапе.

— Аха, нещо като нашите „ловци на глави“ — мърмори Джаак и едва когато изрича думите, си дава сметка за буквалното му значение. Ловците на глави са канибали[7].

— Да — съгласява се Паркъс. — Наемат предприемачи сред смъртните, които работят за… не ми се иска да кажа „за едното удоволствие“, но как другояче да го наречем?

Джак получава кошмарно видение: карикатурен Албър Фиш, който седи на някакъв тротоар в Ню Йорк, а на врата му виси табела: „РАБОТЯ СРЕЩУ ХРАНА“. Притиска раменете на Софи по-силно. Тя извръща към него сините си очи и той с облекчено се оглежда в тях. Действат му успокояващо. — Колко разрушители е изпратил Албърт Фиш на своето приятелче Мънди? — иска да знае Джак. — Двама? Четирима? Дузина? Не умират ли поне, за да се налага Абала да ги заменя с нови?

— Не умират — мрачно отвръща Паркъс. — Държат ги на едно място… да, действително е мазе или пещера… където в общи линии цари безвремие.

— Чистилище! Господи!

— Всъщност това няма значение. Албърт Фиш отдавна го няма. Мънди вече се нарича Муншун. А уговорката му с вашия убиец е съвсем проста: Бърнсайд коли и яде деца на воля, стига да не са надарени. Но ако попадне на някое надарено — някой Разрушител — незабавно го предава на Муншун.

— Който го води на Абала — промърморва Софи.

— Точно така — потвърждава Паркъс.

Джак отново напипва що-годе твърда почва под краката си, което го изпълва с огромно задоволство:

— А тъй като Тайлър не е убит, следователно е надарен.

— „Надарен“ е меко казано. Тайлър е може би вторият най-могъщ Разрушител в историята на всички светове. Ако ми поззолиш да се върна на аналогията с форта, обсаден от индианци, можем да оприличим Разрушителите на дъжд от огнени стрели, проникващи зад стените на укреплението… нещо като тава бойна техника. Но Тайлър Маршал не е просто огнена стрела. Той е като самонасочваща се ракета.

— Или ядрено оръжие.

— Не зная какво е това — обажда се Софи.

— Не ти и трябва, повярвай ми — отвръща Джак. Отново се заглежда в рисунката в праха. Нима го изненадва откритието, че Тайлър притежава такава огромна сила? Едва ли. Особено откакто се докосна до могъщата аура, която се излъчваше от майка му. И откакто се запозна с двойницата на Джуди Маршал, чиято проста дреха и обноски не скриват вроденото й благородство, присъщо на кралска особа. Да, тя е красива, наистина, ала нещо му подсказва, че красотата далеч не е най-значимото у нея.

— Джак? Добре ли си? — пита Паркъс. „Нямаме време да си зле“ — намеква тонът му.

— Почакай малко.

— Нямаме много вр…

— Изтъкна го вече няколко пъти — натъртено отвръща Джак и долавя как Софи се стряска от тона му. — А сега ме остави да помисля. Нека си свърша работата както трябва.

Едната папагалска глава се обажда изпод рошавите зелени пера:

— Бог обича бедния труженик.

— Затова ли ги е навъдил толкова много, мамка им?

— Добре, но побързай — примирява се Паркъс и зарейва поглед в небето.

„Я да видим сега — размишлява Джак. — Очевидно хлапето е ценно за този Муншун, при това Рибаря знае, че е ценно. Но Пурпурният крал още не го е получил, иначе Спийди няма да е тук. Какъв е изводът?“

Софи го следи с тревога. Паркъс се взира в безупречно синьото небе над пограничните области между Териториите, които Джуди нарича Там някъде. Съзнанието на Джак работи на все по-високи обороти като експресен влак, който излиза на гарата и набира скорост. Долавя, че чернокожият с плешивото теме обхожда с поглед небето и търси един зъл гарван. До лавя, че светлоликата жена до него го наблюдава с възхищение, което лесно може да прерасне в любов, стига да разполага с достатъчно време. Но вниманието му е съсредоточено най-вече върху собствените му разсъждения. А те са типични за един стражар:

„Значи Биърстоун е Бърнсайд, който при това е на възраст. А напоследък и умственият му багаж е поолекнал. Явно се разкъсва между онова, което иска, а именно — да запази Тайлър за себе си — и обещанието, което е дал на този Муншун. В дъното на всичко е един замъглен и опасен разсъдък, който се опитва да вземе решение. Ако му хрумне да заколи Тайлър и да го тикне в казана като вещицата от «Хензел и Гретел», жалко за Джуди и Фред. Да не говорим за самия Тайлър, който сигурно вече е видял неща, от които би откачил и ветеран от морската пехота. Но ако Рибаря даде малкия на Муншун, жалко за цялото мироздание. Нищо чудно, че според Спийди времето ни притиска.“

— Знаел си какво предстои, нали? — обръща се към едновремешния си приятел. — И двамата сте знаели. Не може да не сте знаели. Защото Джуди знаеше. Започнала е да се държи странно месеци преди да започнат убийствата.

Паркъс извива врат и гледа встрани, очевидно се чувства неловко:

— Да, знаех, че има да се случи нещо, отсам настана голям разкол, но бях зает с други дела. А Софи не може да преминава между световете. Пристигна тук с летящите хора и като свършим да приказваме, ще се върне по същия начин. — Джак се извръща към нея.

— Ти си онази, която майка ми беше някога. Сигурен съм. — Май не се изрази много ясно, но какво да се прави — мозъкът му се опитва да следва едновременно много и най-разнопосочни нишки. — Ти си наследницата на Лаура де Лосиан. Кралицата на този свят.

Сега пък Софи се чувства неловко:

— Бях никоя — прашинка във вселената, но нямах нищо против. Работата ми се състоеше в това да пиша препоръчителни писма и да благодаря на хората, задето са наминали да ме навестят… само че служебното ми положение изискваше да използвам множественото число: „ние“. Обичах да се разхождам, да рисувам цветя, които да описвам в каталози. Обичах и да ловувам. Но поради лошия си късмет, лошите времена и лошото си поведение се оказах последната наследница на кралска династия. И кралица на този свят, както каза ти. Навремето бях омъжена за един добър, простичък човек, но моят Фред Маршал почина и ме остави сама. Софи Яловицата.

— Недей. — Джак с изненада установява колко силно го заболя от тези думи, изпълнени с горчива самоирония.

— Ако притежаваше способността да се раздвояваш, Джак, твоят двойник щеше да ми е братовчед. — Измъква тънките си пръсти и на свой ред сграбчва ръката му. Сетне продължава да говори тихо и пламенно: — Да оставим великите дела настрана. Знам едно — че Тайлър Маршал е детето на Джуди, а аз я обичам и за нищо на никой свят няма да допусна да страда. Той ми е като дете, свое няма да имам. Знам го, но и още нещо: че ти си единственият, който може да го спаси.

— Защо? — Вече се досеща, естествено — иначе какво ще търси тук, за Бога? — но е все така озадачен. — Защо тъкмо аз?

— Защото си докосвал Талисмана. И макар че силата му отслабва с течение на времето, голяма част от нея е останала.

Идва му наум за момините сълзи, които Спийди му беше оставил в тоалетната на Дейл. И как дланите му запазиха уханието им дори след като подари на Танси букетчето. Спомня си как Талисманът преливаше от светлина в шепнещия сумрак на павилиона на Кралицата, издигаше се и променяше всичко, докато най-сетне изчезна.

„И продължава да променя всичко.“

— Паркъс. — За пръв път ли се обръща към другия човек — другия стражар — с това име? Не е много сигурен, но като че ли отговорът е положителен.

— Да, Джак.

— Онова, което е останало от Талисмана… то достатъчно ли е? Достатъчно ли ми е да се справя с този Пурпурен крал?

Онзи го зяпва с нескрито изумление.

— Не, Джак. Дори да имаш още сто живота, никога няма да го победиш. Абала ще те духне като свещица. Но може би силата ще ти стигне да се справиш с Муншун… да проникнещ в недрата на изпепелените земи и да доведеш Тайлър.

— Там има машини — намесва се Софи. Изглежда унесена в мрачен, тягостен сън. — Червени машини и черни машини, обгърнати от гъст дим. И грамадни ремъци, които са дърпани, теглени и опъвани от безчет дечица. Ремъците пък задвижват машините. Дечицата са като плъхове, натикани в дълбоки дупки, в които слънчевите лъчи никога не проникват. Дълбоко долу, в грамадните пещери, където са пещите.

Джак е потресен до дъното на съзнанието и душата си. Внезапно му идва наум за Дикенс, но не за „Студеният дом“, а за „Оливър Туист“. Разбира се, спомня си и разговора с Танси Френо. „Поне Ърма не е там — казва си. — Не е в изпепелените земи, тя поне не е. Тя бе застигната от смъртта и един гнусен старец изяде крака й. Но Тайлър… Тайлър…“

— Дърпат, дърпат, докато крачетата им прокървят — мърмори. — И дотам се стига…

— Мисля, че знаеш как — прекъсва го Паркъс. — Като намериш Блак Хаус, ще намериш и пътя към изпепелените земи, машините… Муншун… и Тайлър.

— Но момчето е живо. Сигурни сте, така ли?

— Да — в един глас отвръщат Паркъс и Софи.

— А къде се намира Бърнсайд сега? Ако разбера, това може малко да ускори нещата.

— Не зная — отвръща Паркъс.

— За Бога, щом знаеш кой е бил…

— Идентифицираха го по отпечатъците, които беше оставил върху уличния автомат. Правичката да ти кажа, това беше първата ти свястна идея в това разследване. Щатската полиция на Уисконсин се обърна към ФБР, а те се добраха до името благодарение на тяхната база-данни за извършителите на углавни престъпления. Ти от своя страна знаеш името Бърнсайд. Това би трябвало да ти е достатъчно.

„Щатска полиция“, „ФБР“, „база-данни“, „углавни престъпления“ — все познати думи и съкращения, които обаче, изречени на това място, подразниха слуха на Джак, сториха му се празни и неприятни. — Откъде научи всичко това?

— Имам си източници във вашия свят, а ушите ми винаги са наострени. Както знаеш от личен опит. Несъмнено си достатъчно добър полицай, за да се справиш сам с останалото. — Джуди смята, че имаш един приятел, който може да помогне — ненадейно се обажда Софи. — Дейл? Дейл Гилбъртсън ли? — Малко му е трудно да повярва, но може пък Дейл да е направил нови разкрития.

— Не му зная името, но според нея той виждал много, понеже не виждал нищо.

Ясно — не става дума за Дейл, а за Хенри.

Паркъс се изправя. Папагалът измъква изпод крилото двете си глави, четири блеснали очета се взират в Джак. Птицата, наречена Свята и Скверна, изпърхва във въздуха и каца на рамото на Паркъс.

— Туй-то, край на раздумките. Време е. Готов ли си да потегляш обратно, приятелю?

— Да. Но колкото и да ми е неприятно, май ще трябва да взема и Грийн. Струва ми се, че няма да оцелее тук.

— Както кажеш.

Джак и Софи, които продължават да се държат за ръце, вече почти превалят хълмчето, когато Джак изведнъж осъзнава, че Паркъс продължава да стори насред Говорящия оракул.

— Ти няма ли да дойдеш с нас? — подвиква му. Онзи клати глава.

— Пътищата ни се разделят. Но един ден може пак да се видим.

„Ако оцелея — мислено отвръща Джак. — Ако някой от нас оцелее.“

— Междувременно следвай пътя си. И бъди верен. Софи дълбоко се покланя:

— Саи.

Паркъс й кима и козирува на Джак. Сойер се обръща и я повежда към парцаливата болнична шатра, питайки се дали няога отново ще се срещне със Спийди Паркър.

* * *

Уендъл Грийн — репортер номер едно, безстрашен детектив, човек, прегърнал благородната кауза да разяснява на народните маси какво е добро и какво — зло, седи на предишното си място и продължава да стиска смачканите листове хартия и батериите. Пак мърмори нещо и сякаш не забелязва Джак и Софи, които приближават палатката.

— Ще направиш всичко, на което си способен, нали? — започва Софи. — За нея.

— И за теб — отвръща Джак. — Слушай какво, ако тази история завърши благополучно… и аз, да речем, се върна… — Установява, че не може да продължи. Потресен е от дързостта си. Това е кралица, да му се не види. Кралица. А той… какво? Нима се осмелява да я покани на среща?

— Може би — отвръща тя, съзерцавайки го със спокойния си син поглед. — Може би.

— Ти „може би“ ли искаш? — тихо я пита.

— Да.

Навежда се и за миг докосва устните й със своите. Тази кратка ласка едва ли може да се нарече целувка. Същевременно е най-прекрасната целувка в живота му.

— Ще припадна — прошепва младата жена, когато той се изправя.

— Не се шегувай с мен, Софи.

Тя поема дланта му и я притиска отляво към гръдта си Джак усеща как лудо бие сърцето й.

— Според теб това шега ли е? Ако затупти по-бързо, ще се препъне и ще падне. — Пуска ръката му, но той още миг притиска длан към топлата й стегната плът. — Бих дошла с теб, ако можех.

— Зная.

Поглежда я, съзнавайки, че ако не тръгне на мига, завинаги ще остане тук. Вярно, не иска да се раздели с нея, но има и друга причина. Истината е, че никога в живота си не се е страхувал толкова. Търси да се улови за нещо тривиално, което да го върне на земята, да забави ударите на собственото му сърце — и намира идеално средство в лицето на ломотещия вързоп, в който се е превърнал Уендъл Грийн. Отпуска се на коляно при него и го подканя:

— Готов ли си, юначе? Какво ще кажеш отново да попътуваме заедно?

— Не. Ме. Докосвай. — И веднага след това, сякаш в прилив на поетично вдъхновение, Уендъл произнася на един дъх: — Скапан нещастник Холивуд!

— Ако зависеше от мен, нямаше да те взема, повярвай ми.

Затова смятам при първа възможност да се отърва от приятната ти компания.

Поглежда Софи и вижда в нея двойница на Джуди. Вижда цялата й красота.

— Обичам те — прошепва.

Преди младата жена да му отговори, той сграбчва Уендъл за ръката, затваря очи и се прехвърля обратно.

[1] Пустинни растения с бели или розови цветове, символ на щата Юга. — Б.пр. ↑

[2] Кактуси с цилиндрична форма, най-често срещаният вид в американските пустини. — Б.пр. ↑

[3] Радост от живота (фр. ). — Б.пр. ↑

[4] Камък в Бларни Касъл, графство Корк, Ирландия. Поверието гласи, че онези, които го целунат, стават изкусни ласкатели. Английската дума blarney означава да говориш празни приказки. — Б.пр. ↑

[5] След като се побоял да изпълни Божията заповед, пророк Йона решил да избяга с кораб, но Господ предизвикал силна буря в морето. За да не загинат невинните хора на кораба, той признал вината си и настоял да го хвърлят зад борда. Бурята утихнала, а Йона бил погълнат от кит. — Б.пр. ↑

[6] Евангелие от Йоана 14:2-4. — Б.пр. ↑

[7] В буквалния смисъл ловците на глави са членове на племена, спазващи обичая да взимат като трофеи глави на неприятели; преносното значение на фразата е агент или агенция, специализирана в издирването на управленски и професионални кадри. — Б.пр. ↑

Глава 22

ТОЗИ ПЪТ ПРЕНАСЯНЕТО е съпътствано от нещо, което не е точно тишина, а галещо слуха бяло шумолене, което Джак вече е чувал. През лятото на 1997 година замина за Вакавил с един клуб по парашутизъм към ЛАДП, наречен „Летящите ченгета“. Беше истинска авантюра — от онези нелепи приключения, в които се забъркваш, след като вечерта си прекалил с бирата, а на другия ден не можеш да се измъкнеш под благовиден предлог. С други думи — без да те помислят за страхопъзльо. Очакваше, че ще се изплаши до смърт от скока с парашут, но остана възхитен. При все това никога повече не го направи, ала едва сега разбира защо — бил е на косъм да си припомни миналото и сигурно страхът е бил загнезден в подсъзнанието му. Това е звукът, който чуваш, преди да дръпнеш шнура на парашута — самотният бял бяг на вятъра, препускащ край ушите ти. Не чуваш нищо освен тихите забързани удари на собственото си сърце и може би прещракването в ушите, като преглъщаш слюнката си, намираща се в състояние на свободно падане като теб.

„Дръпни шнура, Джак — казва си. — Време е да дръпнеш шнура, иначе приземяването ще бъде ужасно твърдо.“

Долавя нов звук, който отначало едва се чува, но бързо прераства в пронизително дрънчене, от което едва не му се разтракват зъбите. „Противопожарната аларма — мисли си, но бързо се поправя: — по-точно цял оркестър от противопопожарни аларми“ — В същия миг дланта на Уендъл Грийн се изтръгва от хватката му. Чува тъничък писък, когато вятърът понася нанякъде репортера, после въздухът се изпълва с аромат на…

Орлови нокти…

Не, това е косата й…

… и Джак се задъхва под тежестта върху гърдите и диафрагмата си, сякаш са му изкарали въздуха. Долавя допира на нечии длани: едната е на рамото му, другата — на кръста. Нечии коси гъделичкат лицето му. Вой на аларми. Крясъци на хора.

Кънтящ тропот на тичащи стъпки…

— джак джак джак добре ли си

— Ама че работа, каниш кралица на среща и докато се усетиш, тя вземе, че те тръшне на земята — мърмори той. Защо е толкова тъмно? Да не е ослепял? Готов ли е вече за интелектуално удовлетворяващото и финансово обезпечено поприще на рефер на Милър Парк?

— Джак! — Някой го зашлевява. Силно.

Не, не е ослепял. Само е стиснал клепачи. Отваря очи и вижда Джуди, надвесена над него. Той машинално я привлича към себе си и я целува. Тя стреснато възклицава, без да откъсва устни от неговите, и сякаш вкарва в белите му дробове своя електрически заряд — сетне отвръща на целувката. Никога в живота си не е бил целуван толкова страстно. Посяга към гръдта под нощницата и чувства лудия бяг на сърцето й под стегнатата плът „Ако затупти по-бързо, ще се препъне и ще падне“ — мисли си той. В същия миг нейната ръка се плъзва под ризата му, която някак си се е разкопчала, и пощипва зърното му. Дланта й е силна и гореща като плесницата, която му зашлеви. Езикът й се плъзва в устата му и след секунда се отдръпва, все едно е пчела, която за миг каца върху разцъфнал цвят. Джак притиска главата й по-силно и я привлича още по-близо до себе си — Бог знае какво щеше да последва, ако в този момент нещо не се беше сгромолясало в коридора сред оглушителния трясък на натрошено стъкло и нечии писъци. Гласът отеква високо и пронизително, от паниката е почти безполов, но Джак е сигурен, че креши Итън Еванс — намръщеният младеж от рецепцията:

— Върнете се! Престанете да тичате, Бог да ви порази.

Естествено, че е Итън — само възпитаник на неделното училище на лютеранската църква би използвал израз като „Бог да ви порази“ дори в предсмъртния си миг.

Джак се отдръпва от Джуди. Тя се отдръпва от него. Седят на пода. Нейната нощница се е запретнала чак до кръста, отдолу се подава семпло бяло бельо. Ризата на Джак е разкопчана, както и панталоните му. Още е с обувки, но съдейки по усещането, май са нахлузени наопаки. Наблизо се е преобърнала стъклената масичка, а списанията, които бяха натрупани върху нея, са се разпилели, кориците на някои са изтръгнати от вихъра.

В коридора проехтяват нови писъци, в които се примесват кикот и налудничав вой като на умряло. Итън Еванс продължава да крещи на панически препускащите пациенти, вече се чуват и крясъците на някаква жена — вероятно старша сестра Рек. Алармите вият ли, вият.

Ненадейно някаква врата с трясък се отваря и в стаята се втурва Уендъл Грийн. Зад гърба му зее дрешник — одеждите на доктор Спигълман са разхвърляни на пода. В едната си ръка репортерът стиска диктофон „Панасоник“. В другата държи някакви лъскави цилиндрични предмети. Джак е готов да се обзаложи, че са двойноалкални батерии „Дурасел“.

Дрехите на Джак може и да са разкопчани (или разтворени от вятъра), но тоалетът на Уендъл е претърпял много по-сериозни поражения. Ризата му е буквално на парцали. Шкембето му е провиснало над бели памучни гащи, по които се виждат жълтеникави петна от урина. Кафявите му габардинени панталони са се изхлузили и се държат само на единия му глезен. Влачат се по пода като захвърлена змийска кожа. Още е с чорапи, но единият, изглежда, е обут наопаки.

— Какво направи? — цвили Уендъл. — О, ти, гаден мръсен Холивуд, КАКВО НАПРАВИ С М…

Млъква. Зяпва от изумление. Облещва се. Джак забелязва, че косата му е настръхнала като таралежови бодли.

Репортерът пък забелязва, че дрехите на Джак Сойер и Джуди Маршал са разкопчани, двамата лежат прегърнати на пода, осеян със счупени стъкла и разкъсана хартия. Не успя да ги хване на местосъвокуплението, но ако е виждал някога двама души на ръба, то туй несъмнено са тез двамцата. Мислите му бушуват и се преплитат с невероятни спомени, вие му се свят, стомахът му пуфти като пералня, претъпкана с пране — изпитва отчаяна необходимост от опора. Трябва му новина. Още по-добре скандал. А тук, на пода, лежат и двете.

— ИЗНАСИЛВАНЕ! — кресва той с цяло гърло. Устните му се разтягат в налудничава усмивка на облекчение. — СОЙЕР МЕ ПРЕБИ, А СЕГА ИЗНАСИЛВА НЕРВНО БОЛНА ПАЦИЕНТКА! — В интерес на истината онова, което вижда, не прилича много на изнасилване, но да сте чували някой да е успял да привлече вниманието на околните, като крещи: „СЕКС ПО ВЗАИМНО СЪГЛАСИЕ“?!

— Накарай този кретен да млъкне — казва Джуди, придърпва нощницата си надолу и понечва да се изправи.

— Внимавай — предупреждава я Джак. — Подът е покрит с натрошени стъкла.

— Нищо ми няма — отсича тя, после се обръща към Уендъл Грийн с онази неустрашимост, която Фред познава толкова добре: — Затваряй си устата! Не знам кой си, но престани да викаш. Не ме изна…

Доблестният репортер отстъпва заднишком, повличайки панталоните си след себе си. „Защо никой не идва? — недоумява. — Как е възможно? Ако никой не се отзове, този ще ме застреля или Бог знае какво?!“ Уендъл, който е на ръба на истерията, или не чува воя на алармите и не забелязва суматохата, или си въобразява, че звучат само в собствената му глава — поредната доза фалшива информация в допълнение на абсурдния „спомен“ за чернокож стрелец и красива жена в роба и как самият той клечи в праха и като пещерен човек се тъпче с полусурово птиче месо.

— Да не си посмял да ме пипнеш, Сойер! — Вдига ръце и отстъпва заднишком. — Внимавай, защото моят адвокат е истинска хиена! А си ме докоснал с пръст, а съм те ошушкал до последния ти цент… ОХ! ОХ!

Уендъл е настъпил парченце стъкло — вероятно от някоя картина, която допреди малко е украсявала стената, а сега краси пода. При поредния тромав отскок настъпва панталона си и се тръсва на коженото кресло, на което вероятно се настанява доктор Спигълман, докато разпитва пациентите си за психическите травми, получени в детството им.

Ларивиерският специалист номер едно по изкарване на кирливите ризи ужасено се взира в застрашително настъпващия неандерталец и ненадейно го замеря с диктофона, който е покрит с дълбоки драскотини. Джак съумява навреме да отклони летящото насреща му записващо устройство.

— ИЗНАСИЛВАНЕ! — отново надава вик Уендъл. — ИЗНАСИЛВАТ ЕДНА ОТ ЛУДИТЕ! ИЗ…

Джак го цапардосва по брадичката, като в последния момент леко омекотява удара. Великият репортер отново полита на коженото кресло, забелва очи и приритва сякаш в ритъма на музика, която могат да оценят само хора, почти изпаднали в безсъзнание.

— В сравнение с мен Лудият унгарец ряпа да яде — промърморва Джак. Идва му наум, че Уендъл в най-близко бъдеще ще трябва да се подложи на пълен неврологичен преглед. Напоследък главата му бая пострада.

Вратата към коридора с трясък се отваря. Джак застава пред креслото, прикривайки Уендъл Грийн, и натъпква ризата в панталоните си (слава Богу, че поне си е вдигнал ципа). В кабинета на доктор Спигълман надниква доброволка в раирана униформа и с бухнала къдрава коса. Може би има осемнайсет години, но в паниката си изглежда като дванайсетгодишно момиченце.

— Кой вика? Има ли пострадали?

Джак си е глътнал езика, но Джуди блестящо се справя с положението.

— Беше един пациент — обяснява, — господин Лакли, струва ми се. Влезе, изкрещя, че всички ще бъдем изнасилени, и пак хукна навън.

— Налага се незабавно да напуснете сградата — съобщава момичето. — Не обръщайте внимание на онзи тъпак Итън. И не използвайте асансьора. Смятаме, че преди малко имаше земетресение.

— На секундата изчезваме — обещава Джак и макар да не мръдва, девойката изчезва в коридора напълно удовлетворена от отговора. Джуди притичва до вратата. Затваря я, но не може да спусне резето. Рамката леко се е изкривила.

Допреди малко на стената имаше часовник. Джак го търси с поглед, после го забелязва на пода. Застава до Джуди и я прихваща над лактите:

— Колко време бях там?

— Не се забави много, но как излетя! С гръм и трясък! Научи ли нещо ново?

— Достатъчно, за да разбера, че трябва незабавно да се върна във Френч Ландинг — отвръща Джак и мислено добавя: „Достатъчно, за да разбера, че те обичам… и винаги ще те обичам в този или в който и да било друг свят.“

— Тайлър… жив ли е? — Тя се измъква от хватката му и на свой ред го сграбчва. Джак си спомня, че докато беше в другия свят, Софи направи същото. — Синът ми жив ли е?

— Да. И аз ще ти го доведа.

Погледът му попада върху бюрото на Спигълман, което се е озовало по средата на стаята, а всичките му чекмеджета са измъкнати. Забелязва нещо интересно и се втурва да го разгледа, пътьом подритвайки една репродукция, докато стъклата хрущят под подметките му.

В най-горното ляво чекмедже се вижда касетофон — доста по-голям от верния панасоник на Уендъл Грийн — и парче кафява амбалажна хартия. Джак грабва първо хартията. Върху нея с разкривения почерк, който вече му е познат от закусвалнята на Ед и от „пратката“, оставена на неговата веранда, е написано:

ДА СЕ ПРЕДАДЕ НА

ДЖУДИ МАРШАЛ,

ИЗВЕСТНА ОЩЕ КАТО СОФИ

В горния ъгъл на разкъсания лист хартия се виждат фалшиви марки. Не е необходимо да ги разгледа отблизо, за да се увери, че са изрязани от пакетчета захар и са залепени на опаковката от един опасен изкуфял дъртак на име Чарлс Бърнсайд. Но след обясненията на Спийди самоличността на Рибаря вече не е толкова важна. Нито пък местонахождението му. Джак подозира, че Приятелчето Бърнсайд може да го променя когато и както си пожелае.

„Но не може да премести самата врата. Вратата към изпепелените земи, Муншун и Тай. Ако Клюна и неговите приятели са успели да я открият…“

Джак хвърля кафявата хартия обратно в чекмеджето, натиска бутона за отваряне и изважда касетата от записващото устройство. Пъхва я в джоба си и се запътва към вратата.

— Джак.

Той се обръща и поглежда Джуди. Противопожарните сирени вият, лудите пищят и се кикотят, хората от персонала се щурат като мухи без глави. Погледите на двамата се срещат. Докато се взира в ясните сини очи на Джуди, Джак почти се докосва до другия свят с омайните ухания и непознатите съзвездия.

— Там е прекрасно, нали? Като в моите сънища ли?

— Наистина е прекрасно. И ти си прекрасна. Не мърдай оттук, моля те.

* * *

На половината път към външната врата Джак се натъква на грозна гледка — Итън Еванс, младежът, който навремето е бил ученик на Уонда Киндърлинг в неделното училище, е сграбчил за раменете някаква възрастна пациентка и с все сила я разтърсва. Рядката косица на старицата закрива лицето й.

— Млъквай! — крещи младият господин Еванс. — Млъквай, малоумна кранта такава! Никъде няма да ходиш! Марш обратно в проклетата ти стая!

Презрителната му гримаса издава, че дори сега, когато целият свят се е обърнал с главата надолу, той изпитва неимоверно задоволство както от властта да командва, така и от християнския си дълг да малтретира. Дори само това е достатъчно да ядоса Джак. Ала гневът му пламва като буен огън при вида на ужаса и пълното объркване, изписани на лицето на възрастната жена. Сцената му напомня за едни момчета, с които бе живял в далечното минало в дома, наречен „Слънчева светлина“.

Напомня му за Вълк.

Без дори да забавя крачка (нещо му подсказва, че увеселението върви към своя край), Джак забива юмрук в слепоочието на младия господин Еванс. Богобоязливият младеж изпуска жертвата си, блъсва се в стената и бавно се свлича на пода.

— Или ти не си слушал внимателно какво са ти преподавали в неделното училище, или жената на Киндърлинг не я бива за преподавателка — заявява Джак.

— Ти… ме… удари — шепне младият господин Еванс, който е завършил плъзгането по стената и сега седи разкрачен по средата на коридора.

— Видя ли те пак да тормозиш пациенти — тази старица, жената, с която говорих току-що, или когото и да било друг — ще пострадаш много по-сериозно — обещава Джак. Вече слиза към долния етаж, прескачайки по две стъпала наведнъж и въобще не забелязва неколцината пациенти с къси болнични халати, които го зяпат с объркване и боязлива почуда. Наблюдават го така, сякаш е видение, обгърнато в ореол от светлина — чудо някакво, сияйно и тайнствено.

* * *

След десет минути (дълго след като Джуди Маршал преспокойно се е върнала в стаята си без помощта на когото и да било от персонала на отделението), алармите млъкват. От високоговорителите прогърмява страшен глас — дори майката на доктор Спигълман не би познала собственото си момче. Внезапният рев стряска пациентите, които тъкмо се бяха укротили, и те отново закрещяват и надават писъци. Старицата, която стана повод за гнева на Джак, се е пъхнала под бюрото на регистратурата и мърмори нещо за руснаците и гражданската отбрана.

— КРАЙ НА ИЗВЪНРЕДНОТО ПОЛОЖЕНИЕ! — уверява Спигълман своите колеги и пациенти. — ПОЖАР НЯМА! МОЛЯ ВСИЧКИ ДА СЕ ЯВЯТ В ОБЩИТЕ САЛОНИ НА ЕТАЖИТЕ! ГОВОРИ ДОКТОР СПИГЪЛМАН, ПОВТАРЯМ, КРАЙ НА ИЗВЪНРЕДНОТО ПОЛОЖЕНИЕ!

Ето го и Уендъл Грийн, бавно си пробива път към стълбището, като потърква брадичката. Забелязва младия господин Еванс и му подава ръка да се изправи. Има опасност сам да се просне върху него, но младежът съумява да се подпре на стената и да стъпи на крака.

— КРАЙ НА ИЗВЪНРЕДНОТО ПОЛОЖЕНИЕ! ПОВТАРЯМ, КРАЙ НА ИЗВЪНРЕДНОТО ПОЛОЖЕНИЕ! СЕСТРИ, САНИТАРИ И ЛЕКАРИ, МОЛЯ ДА ПРИДРУЖИТЕ ВСИЧКИ ПАЦИЕНТИ ДО ОБЩИТЕ САЛОНИ НА СЪОТВЕТНИТЕ ЕТАЖИ!

Младият господин Еванс се взира изпитателно в моравата синина на брадичката на Уендъл.

Уендъл се взира изпитателно в моравата синина на слепоочието на младия господин Еванс.

— Сойер ли? — пита младият господин Еванс.

— Сойер — потвърждава Уендъл.

— Шибаното копеле ме удари — споделя младият господин Еванс.

— Кучият син ме изненада в гръб — отвръща Уендъл. — И оная Маршал. Беше я тръшнал на пода. — Той снижава глас: — Канеше се да я изнасили.

Изражението на младежа красноречиво говори, че всичко това много го натъжава, но никак не го изненадва.

— Трябва да се направи нещо — продължава Уендъл.

— Имате право.

— Хората трябва да узнаят. — В очите му се разгаря познатото пламъче. Хората ще узнаят. От него! Защото именно това му е работата, за Бога! Да осведомява обществеността!

— Ами… да — колебливо промърморва младият господин Еванс. Той не се вълнува колкото Уендъл — липсва му предаността към каузата — но има един човек, на когото непременно ще каже. Една забравена от всички жена, която заслужава утеха в дългите самотни часове. Една жена, на която вестта за злината на Сойер ще подейства като жива вода.

— Подобни изстъпления не бива да се потулват! — гневи се Уендъл.

— В никакъв случай — приглася му младият господин Еванс — За нищо на света!

* * *

Тъкмо когато преминава през портала на лютеранската болница, мобилният му телефон изписуква. Джак се поколебава дали да отбие на банкета, но като чува усилващия се вой на пожарникарските сирени, решава поне веднъж да рискува да говори, докато шофира. Иска да напусне района на болницата преди пристигането на местната пожарна команда, която неминуемо ще го забави.

Отваря капачето на малката „Нокия“:

— Сойер!

— Мамка му, къде си, бе, братче? — гневно крещи Клюна Сейнт Пиер. — Направо се съдрах да ти звъня, едва не избих бутона за…

— Бях… — Няма начин да завърши изречението, без да излъже най-безочливо. А може би има. — Явно съм попаднал в зона без покритие…

— Зарежи научните лекции. Идвай на секундата! Адресът е Нейлхаус Роу №1 — намира се на междуградския път Оо, южно от Чейс Стрийт. Търсиш двуетажната къща на ъгъла, боядисана в цвят „бебешка дрисня“.

— Ще я намеря — казва Джак и леко натиска педала на газта. — Вече съм на път.

— Къде си сега?

— Още съм в Ардън, но пътувам. До половин час ще дойда.

— Мамка му! — От отсрещния край на линията долита обезпокоителен трясък — на Нейлхаус Роу юмрукът на Клюна се забива в нещо. Сигурно в най-близката стена. — Ти не си наред, драги! Мишока си отива, при това скоропостижно. Правим каквото можем — тези, дето сме все още тук — но човекът гасне като свещица! — Гласът на Клюна е прегракнал, вероятно той полага усилия да не се разплаче. Джак е доста обезпокоен от мисълта, че железният Арманд Сейнт Пиер е готов да се разциври като жена. Поглежда скоростомера и като вижда, че шофира със сто и десет километра в час, поотпуска педала на газта. Никой няма да спечели, ако при пътна злополука се размаже на пихтия.

— Какво означава „тези, дето сме все още тук“?

— Няма значение, идвай моментално, ако искаш да завариш жив Мишока. Той настоява да говори с теб, все твоето име повтаря. — Клюна снишава глас. — Когато не бълнува като смахнат, де. Доктора прави каквото може — ние с Мецана също — ама то е все едно да ринем лайна срещу прилива.

— Кажи му да не се предава.

— О, я майната ти — кажи му го сам. Чува се шумолене и приглушени гласове. После в ухото на Джак отеква друг глас, който звучи доста нечовешки:

— Бързай… трябва да дойдеш тук. Онова нещо… ме ухапа, чувствам го в себе си. Разяжда ме като киселина.

— Не се предавай, Мишок! — виква Джак. Така стиска телефона, че пръстите му побеляват. Цяло чудо е, че пластмасата не се пропуква. — Ще се постарая да дойда колкото се може по-скоро.

— Трябва. Другите… вече забравиха. Но не и аз. — Мищока се изкисква. Звукът напомня на ужасяващ мъртвешки стон, сякаш повей от зейнал гроб. — Аз съм ваксиниран… със серума на паметта, ако ме разбираш. Той ме изяжда… изяжда ме жив… но помня абсолютно всичко.

След кратко шумолене се обажда трети глас, този път женски. Вероятно е Мецана:

— Ти ги изпрати там. Заради теб сме на този хал. Нека да не е било напразно.

Връзката се прекъсва. Джак захвърля телефона на седалката и решава, че да шофираш със сто и десет километра в час в крайна сметка не е толкова опасно.

* * *

След няколко минути (които му се струват безкрйни), вече наближава Тамарак Крийк и присвива очи, заслепен от блясъка на водата. Оттук почти се вижда домът му, както и къщата на Хенри.

Хенри.

Докосва с палец горния джоб на ризата си и чува приглушеното изтракване на касетата, която извади от касетофона в кабинета на Спигълман. Вече няма смисъл да я дава на Хенри — предвид снощните разкрития на Потър и онова, което ще му разкаже Мишока, тази касета и записът от 911 са повече или по-малко излишни. А и нали бърза за Нейлхаус Роу. Един влак потегля всеки момент и е много вероятно господин Бауман, по прякор Мишока, да отпътува с него.

И все пак…

— Тревожа се за него — прошепва. — И слепец ще види, че се тревожа за Хенри.

Сияйното лятно слънце вече се плъзга по следобедния ска на небосклона, отразява се в потока и по лицето на Джак пробягват треперливи светлинки. Всеки път, когато попаднат очите му, парят.

Всъщност Хенри не е единственият, за когото се тревожи. Има лошо предчувствие за всичките си нови приятели и познати от Френч Ландинг, като се започне с Дейл Гилбърсън и Фред Маршал и се свърши с епизодични персонажи като Стийми Маккей — възрастен господин, който се прехранва с лъскане на обувки пред градската библиотека, и Ардис Уокър — собственика на окаяно магазинче за въдичарски принадлежности. Представя си тези хора крехки като фигурки от стъкло. Ако на Рибаря му хрумне да вземе горно до, ще завибрират и ще се разпаднат на прах. Само че Рибаря вече не го плаши. „Това е разследване — напомня си. — Въпреки всички чудатости от Териториите, си остава разследване, при това далеч не първото, в което изведнъж започва да ти се струва, че всичко приема застрашителни размери. А сенките ти изглеждат неестествено издължени.“

Вярно, така е, но навремето този ефект на фалшива перспектива като в криво огледало обикновено изчезваше, когато загадката започнеше да се разплита. А сега продължава да му тежи, и то повече от всякога. При това причината му е добре известна. Неестествено издължената сянка на Рибаря е създание на име Муншун, нещо като безсмъртен търсач на таланти, съществуващ в друго измерение. Но и това не е всичко, тъй като този Муншун също хвърля сянка, но червена.

— Абала — сумти Джак. — Абала дун, Муншун и гарванът Горг, трима стари приятели, които рамо до рамо крачат по нощния Плутонов бряг. Кой знае защо изведнъж си спомня Моржа и Зидаря от „Алиса в страната на чудесата“. Кого бяха поканили на разходка в лунната нощ? Миди ли? Стриди ли? Да пукне, ако си спомня, въпреки че една фраза, произнесена с гласа на майка му, отеква в съзнанието му: „Дойде моментът — каза Моржа — да поговорим за множество неща.“

Абала вероятно не напуска владенията си (всъщност не ги напуска онази част от него, която не е заключена в Тъмната кула на Спийди), но Рибаря и Муншун могат да се намират къде ли не. Дали знаят, че и Джак Сойер си пъха носа в техните дела? Разбира се, че знаят. Днес вече не е тайна за никого. Възможно ли е да се опитат да го забавят, като причинят зло на някого от приятелите му? И по-специално на един незрящ спортен коментатор, див пънкар и джазмен? Като нищо ще го направят. Вероятно защото е прекалено чувствителен на тема, отново долавя неприятното пулсиране, което иде от югозапад — същото, което долови, когато в зрялата си възраст се пренесе в другия свят. Пътят завива на югоизток и пулсирането започва да се усеща много по-слабо. Но когато колата отново се насочва на югозапад, отровната вибрация набира сила и тупти в главата му като мигрена в начален стадий.

„Усещаш Блак Хаус — черния дом, само дето това въобще не е къща, а дупка, прокопана от червей в ябълката на битието, и води право надолу, към изпепелените земи. Тя е врата. Може би преди Клюна и неговите момчета да се приближат до нея, е била съвсем леко открехната, но вече зее широко и отвътре лъха адско течение. Да, трябва да върнем Тай… но тази врата трябва да се затвори. Преди отвътре да наизскачат какви ли не ръмжащи чудовища.“

Джак свива рязко по Тамарак Роуд. Гумите изскърцват. Автоматът на предпазния колан блокира и за миг му се струва, че пикапът ще се преобърне. Но колата продължава уверено да лети към Норуей Вали Роуд. Налага се Мишока да почака още малко — Джак няма да зареже Хенри сам в тая пустош. Приятелят му не знае, но му предстои кратко пътуване до Нейлхаус Роу. Докато обстановката се стабилизира, най-добре да бъде в компанията на приятели.

* * *

Замисълът му е прекрасен, само дето Хенри не си е у дома. В отговор на настоятелното позвъняване Елвина Мортън се появява с парцал за прах в ръка. Джак я пита къде е работодателят й, а тя обяснява:

— Ами той е в радиото, записва рекламни клипове. Аз лично го закарах. Не знам защо не ги записва в неговото си студио, обаче спомена нещо за специални звукови ефекти. Много чудно, че не ти е казал къде ще бъде днес.

Едва сега Джак се досеща, че Хенри наистина го беше предупредил. Каза му: „Ще рекламираме «Царството на ребърцата на братовчеда Бъди» в живописния център на Ла Ривиер. И тем подобни щуротии.“ Дори спомена, че ще го закара Елвина Мортън. След провеждането на този разговор на Джак му се случиха някои неща — срещна стария си приятел от детинство, влюби се в двойницата на Джуди Маршал, а съвсем между другото научи и изконната тайна на битието — но при все това се плесва по челото. Предвид шеметната скорост, с която се развиват събитията, излишно навъртените километри му се струват почти фатална грешка.

Очите на госпожа Мортън се разширяват от тревога.

— Вие ли ще го вземете, госпожо Мортън?

— Не. Каза, че имал среща с някакъв човек от ESPN, който щял после да го докара. — Сетне снишава глас и заговорнически прошепва: — Не че Хенри ми го е казал направо, но пред Джордж Ратбън май се отварят големи възможности. Голе-еми възможности.

„Предаването «Язов яз» ще бъде излъчвано по национален ефир ли? — пита се Джак и мислено добавя: — Изобщо няма да се изненадам.“ Ала в момента няма време да се радва за успеха на Хенри. Подава на госпожа Мортън касетата, най-вече за да се оправдае пред себе си, че пътуването дотук не е било пълна загуба на време: — Оставете я на…

Млъква. Госпожа Мортън явно отгатва продължението и го поглежда развеселено — за малко да й каже: „на видно място“. Поредният гаф. И това ми било велик детектив!

— Ще я оставя на пулта в студиото. Няма начин да не я намери. Джак, не ми е работа да се меся, но нещо не ми харесваш. Много си блед и съм готова да се закълна, че от миналата седмица насам си отслабнал поне с пет кила. Освен това… — Тя се поколебава, сетне смутено добавя: — Разменил си си обувките.

Вярно. Застава на куц крак и ги разменя, събувайки първо едната, после другата.

— Последните четирийсет и осем часа бяха много тежки, но гледам да не се предавам, госпожо М.

— Заради оная работа с Рибаря, нали? Кима.

— Трябва да вървя. Положението стана много напечено, както се казва. — Тръгва, но размисля и се обръща. — Можете ли да му оставите съобщение на касетофона в кухнята? Кажете му да ме потърси на мобилния телефон. Веднага щом се прибере. — Което го навежда на друга мисъл — той посочва необозначената касета в ръцете й и додава: — А това не го слушайте.

Госпожа Мортън е потресена:

— Има си хас! Че то е все едно да отворя чуждо писмо! Джак кима и се поусмихва:

— Добре.

— А… неговият глас ли е записан на касетата? На Рибаря ли?

— Да. — „И най-лошото тепърва предстои — допълва мислено Джак, но предпочита да не го казва на жената. — Тепърва предстои.“

Втурва се към пикапа почти на бегом.

* * *

Двайсет минути по-късно паркира пред кафявата двуетажна къща на Нейлхаус № 1. Мръсните улички, образуващи странен лабиринт, му се струват неестествено смълчани в горещия слънчев следобед. Някакъв помияр (всъщност същото старо псе, което снощи зърнахме пред хотел „Нелсън“), куцукайки прекосява кръстовището на Еймс и междуградския път Оо, но друго движение като че ли няма. Във въображението на Джак изплува неприятна гледка: Моржа и Зидаря се клатушкат по източния бряг на Мисисипи, а след тях бавно пристъпват хипнотизираните обитатели на Нейлхаус Роу. Крачат право към огъня. И към казана.

Поема два-три пъти дълбоко дъх, опитвайки се да си възвърне самообладанието. Когато колата му излезе от града — всъщност близо до отклонението към някогашната закусвалня на Ед — неприятното бучене в съзнанието му се извиси подобно на мрачен писък. В продължение на няколко секунди ехтеше толкова силно, та Джак се опасяваше да не излети от пътя и затова намали на шейсет километра в час. За щастие звукът бавно се измести към тила му и заглъхна. Той не видя табелата с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, с която е означен буренясалият път към Блак Хаус, нито пък я потърси с поглед, ала знаеше, че е там. Въпросът е дали когато му дойде времето, ще успее да се приближи до нея, без да експлодира.

— Престани! — упреква се на глас. — Не е моментът за подобни мисли.

Слиза от пикапа и тръгва по напуканата циментова алея, като машинално заобикаля начертаната мрежа за игра на „дама“, давайки си сметка, че това е един от артефактите, доказващи, че някога по сцената на битието действително е притичала мъничка личност на име Ейми Сейнт Пиер. Дървените стъпала към верандата са изкорубени, някои са разцепени.

Джак, който изпитва мъчителна жажда, си казва: „Човек убивам за чаша вода или една хубава студена…“

Вратата рязко се отваря и се удря в стената на къщата с трясък, който отеква в слънчевата тишина като изстрел от револвер, отвътре изскача Клюна:

— Боже милостиви, вече въобще не се надявах да дойдеш!

Джак надзърта в разтревожените му очи, изпълнени с неизказана болка, и осъзнава нещо важно — никога няма да сподели с него, че може да намери Блак Хаус и без помощта на Мишока; че благодарение на времето, прекарано в Териториите, в главата му има нещо като локатор. Няма да го направи дори до края на живота си да бъдат най-близки приятели, които споделят всичко. Клюна страда като Йов[1] и не е нужно да разбере, че прашните мъки на приятеля му са били напразни.

— Още ли е жив?

— Държи се на косъм… може би на косъм и половина. Останахме само Доктора, Мецана и аз. Съни и Кайзера се паникьосаха и побегнаха като пребити кучета. Побързай, красавецо.

Дори да иска, Джак не може да побегне, защото исполинът го сграбчва го за рамото и като куфар го вкарва в малката двуетажна къща на Нейлхаус Роу.

[1] Според Библията Йов е бил богат и праведен човек, станал обект на облог между Господ и Сатаната, вследствие на което непрекъснато го сполетявали нещастия. — Б.пр. ↑

Глава 23

— ОЩЕ ПО ЕДНО! — казва човекът от ESPN.

Думите му прозвучават повече като заповед отколкото като предложение. Макар да не го вижда, Хенри знае, че това мамино синче никога не е упражнявало никакъв спорт, било то професионално или за поддържане на формата. От него се излъчва мазната миризма на човек, който е „стартирал“ в живота с наднормено тегло. Чрез професията на спортен коментатор сигурно си избива комплексите и се мъчи да забрави, че си е купувал дрехите от щанда за хора с наднормено тегло в „Сиърс“, както и вечно преследващите подвиквания на съучениците му от типа на: „Дебелак, дебелак, с два на два тумбак, пишна в гащите си пак, че през вратата на кенефа влиза само десният му крак.“

Казва се Пениман.

— Фамилното ми име е като Литъл Ричард! — поясни, като се ръкува с Хенри при запознанството им в студиото. — Известен рокендрол музикант от петдесетте години, ако случайно го помните.

— Смътно — отвръща Хенри, сякаш навремето не притежаваше абсолютно всички сингъл-плочи, записани от Литъл Ричард. — Май участваше и в състава „Фаундинг Фадърс“, а?

Пениман избухва в гръмогласен смях, а Хенри си казва, че може би наистина може да направи кариера като комик. Но дали я иска? Хората се смеят и на Хауард Стърн, а Хауард Стърн е тъпак.

— Още по едно! — повтаря Пениман. Седят на бара в „Оук Три Ин“. Пениман е бутнал на бармана пет долара да превключи телевизора от АВС, по която се излъчва състезание по боулинг, на E5P1Ч, които по това време на деня предават само тъпотии — съвети за любителите на голфа и как да ловим костури. — Още по едно, да полеем споразумението!

Споразумение обаче няма, пък и Хенри не знае дали наистина го иска. Предложението предаването на Джордж Ратбън да излезе в национален ефир като част от радиопакета на ESPN наглед е много примамливо, не възразява и предаването да се преименува от „Язов Яз“ на „Спортният яз на ESPN“, тъй като ще продължи да отразява събития предимно от централните и северните щати — и все пак…

Какво?

Преди да се задълбочи в размисъл на тази тема, отново го надушва — „Май Син“, парфюмът, който си слагаше жена му в определени вечери, за да му даде определен знак. През подобни вечери, когато не усещаха нищо освен уханията, горещата си плът и близостта си, той я наричаше „Чучулига“.

Чучулига.

— Извинете, но ще ви откажа — казва. — Вкъщи ме чака работа. Но ще обмисля предложението ви. При това сериозно.

— Ааааа! — възкликва Пениман и по едва доловимото раздвижване на въздуха Хенри отгатва, че онзи размахва пръст под носа му. Интересно как ли ще реагира, ако се нахвърли върху него и му отхапе пръста до кокалчето. Ако му демонстрира малко местно гостоприемство в стил Рибаря. Колко ли силно ще изкрещи? Дали колкото Литъл Ричард преди инструменталното соло в „Тути фрути“? Или не чак толкова?

— Не можете да си тръгнете без мен — отвръща господин Дебелак Ужнепукист. — Не забравяйте, че ш’ви карам. — Вече е на четвъртия гимлет и леко заваля думите.

„О, приятел, по-скоро ще си ръгна железен прът в задника, отколкото да се кача в една кола с тебе“ — казва си Хенри и отвръща вежливо:

— Всъщност мога. — На Ник Ейвъри — барманът — днес му провървя: първо дебелакът му бутна пет долара, за да смени телевизионния канал, после, докато той беше в тоалетната — тъкмо да се освободи малко място, слепият му връчи още пет долара, за да му извика таксито на Скитър.

— Ъ-ъ?

— Казах, че ще се справя и сам. Барман?

— Отвън е, сър. Пристигна преди две минути.

Пениман се завърта и високото столче страдалчески изпъшква под тежестта му. Хенри не вижда как дебелакът се намръщва, като забелязва таксито пред хотела, но усеща гнева му.

— Слушай, Хенри — започва Пениман. — Ти май не си наясно с картинката. В небосвода на спортната радиожурналистика греят няколко звезди — греят, та се късат, Бога ми… Колоси като Божествената спортна мацка и Тони Корнхайзър от воле взимат шестцифрени хонорари, и то само от ефирно време — ти има много хляб да изядеш, за да станеш като тях. Тази врата още е заключена за теб. А ключарят, за твое сведение, съм аз. Следователно щом искам да пием още по едно, значи…

— Барман — тихо подвиква Хенри, после клати глава. — Не, не върви да те наричам просто „барман“; разбирам да бях Хъмфри Богарт, но не съм. Как се казваш?

— Ник Ейвъри, сър. — Машинално произнася думата „сър“, но истината е, че никога не би нарекъл така другия — не, за нищо на света. И двамата му дадоха по пет долара бакшиш, но този с тъмните очила е истински джентълмен. Не защото е сляп — това няма нищо общо — просто си е джентълмен.

— Ник, кой друг седи на бара?

Ейвъри се оглежда. Двама мъже пият бира в едно сепаре в дъното. Нощният пазач говори по телефона в коридора. На самия бар седят само тези двамата: единият строен, изискан и сляп, другият — тлъст и потен, на път да се вбеси.

— Никой друг, сър.

— Няма ли една… дама? — Едва не каза „чучулига“. „Няма ли една чучулига?“

— Не.

— Виж какво — подхваща Пениман и Хенри отбелязва, че никога не е чувал глас, който толкова да не прилича на гласа на Литъл Ричард. Този тип е по-бял от кита Моби Дик… вероятно и също толкова грамаден. — Разговорът едва сега започва. — Което излиза като: „Рааз’ворът е’ва саа запошва“. — Освен ако — „Ошвен’ко“ — не се опитваш да ми кажеш, че предложението не те интересува. — „Което пък е изключено — долавя в гласа му добре школуваният слух на Хенри Лейдън. — Приказвам ти за машина за пари в собствената ти дневна, драги, лично твой, собствен и персонален банкомат, тоест, пълен абсурд е да откажеш подобна оферта.“

— Ник, не усещаш ли някакъв парфюм? Нещо много леко и старомодно? Примерно „Май Син“[1]?

Усеща на рамото си разплута длан, напомняща на грейка.

— Грях ти на душата, братле, ако ми откажеш да пием още по едно. И слепец ще види, че…

— Аз викам да си махнеш ръката — прекъсва го Ейвъри и може би Пениман не е чак такова перде, защото дланта му моментално се отдръпва от рамото на слепеца.

В следващия миг Хенри усеща допира на друга длан, само че малко по-високо. Тя с ледени пръсти погалва тила му и изчезва. Той вдишва дълбоко. Уханието на парфюма идва от ръката. Човек обикновено усеща една миризма известно време, след което рецепторите, с които я възприема, временно се притъпяват. Но не и този път. Не и тази миризма.

— Значи не усещаш парфюм? — едва ли не умоляващо се обръща към бармана. Да речем, че докосването на парфюмираната женска ръка е било халюцинация. Но обонянието му никога не го лъже.

Поне не го е лъгало до този момент.

— Съжалявам. Мирише на бира… на фъстъци… на джин… усещам и одеколона на този човек…

Хенри кимва. Грациозно се смъква от високото столче, светлината на лампите над бара се отразява от тъмните стъкла на очилата му.

— Слушай, братле, ти май все пак искаш още едно — подмята Пениман, несъмнено въобразявайки си, че тонът му изразява вежлива заплаха. — Още по едно, колкото да отпразнуваме, после те качвам на автомобила и те карам право у вас.

Хенри долавя парфюма на жена си. Сигурен е. Може би почувства на тила си и допира на ръката й. Ненадейно осъзнава, че мисли за младока Морис Розен — Морис, който искаше Хенри да изслуша „Къде отиде нашата любов“ в изпълнение на „Дъртиспърм“. И, разбира се, да я пусне по радиото от името на Уисконсинския плъх. Морис Розен, в чието кутре с изгризан нокът се крие повече почтеност отколкото в телесата на този клоун.

Хваща ръката на Пениман. Усмихва се на невидимото му лице и чувства как мускулите на другия се отпускат под пръстите му. Онзи решава, че ще стане неговото. За кой ли път.

— Ти вземи и моето питие — любезно го съветва Хенри, — прибави го към своето, след което си го заври в тлъстия, пъпчасал задник. Ако ти дотрябва запушалка, хм, използвай предложението, което се опитваш да ми пробуташ.

Обръща се и бързо тръгва към вратата с обичайната си безупречна прецизност, но за всеки случай протяга ръка. Ник Ейвъри изръкоплясква спонтанно, но Хенри почти не му обръща внимание, а Пениман вече е напълно заличен от съзнанието му. Вниманието му е изцяло съсредоточено върху парфюма „Май Син“. Ароматът сякаш се разсейва в следобедната жега… но не беше ли сластна въздишка онова, което изшумоля в ухото му? Така въздишаше понякога на заспиване съпругата му, след като се любеха. Неговата Роуда! Неговата Чучулига!

Застава на бордюра под платнения навес и се провиква: — Хей, такси!

— Тук съм, бе, братле… ти какво, да не си сляп?

— Като кърт — потвърждава Хенри и се запътва по посока на гласа. Ще се прибере у дома, ще си отпочине, ще изпие чаша чай и най-сетне ще прослуша проклетия запис от 911. Може би настоящият му пристъп на безпокойство се дължи именно на неизпълнената задача — разтреперва се само при мисълта, че ще бъде сам в мрака и ще слуша гласа на канибал-детеубиец. Да, сигурно това е причината, понеже от своята Чучулига няма защо да се страхува. Ако тя наистина започне да го навестява, несъмнено ще го прави с обич.

Нали така?

„Да“ — отвръща си мислено и се настанява на задната седалка в задушното купе.

— За къде си, братле?

— Карай към Норуей Вали Роуд. Бяла къща със сини первази, намира се малко встрани от пътя. Ще я видиш почти веднага, щом прекосиш моста.

Хенри се обляга назад и извръща тревожното си лице към сваленото стъкло. Днес Френч Ландинг му се струва толкова необичаен… някак си напрегнат. Като предмет, който бавно се е плъзгал към ръба на масата и вече е на косъм да падне на пода и да се разбие на парчета.

Да речем, че се е върнала. Просто да предположим. Ако е дошла с любов, защо парфюмът и толкова ме тревожи? И едва ли не ме отвращава? И защо докосването („въображаетото докосване“ — бърза да се поправи) беше толкова неприятно?

Защо бе толкова вледеняващо?

* * *

След ослепителното слънце навън дневната в къщата на Клюна се струва на Джак толкова тъмна, че отначало не различава нищо. Когато очите му попривикват със сумрака, разбира каква е причината: и двата прозореца на дневната са закрити с одеяла — както изглежда, сгънати на две — а вратата към другата стая на същия етаж, най-вероятно кухня, е затворена.

— Светлината не му понася — пояснява Клюна. Говори тихо, за да не достига гласът му до канапето в отсрещния край на дневната, на което лежи някой. Друг е коленичил отстрани.

— Кучето може да е бясно — подхвърля Джак. Но не вярва това да е причината.

Клюна енергично клати глава:

— Не е фобия. Доктора смята, че реакцията е физиологична. При пряк контакт със светлината кожата започва да се разлага. Да си чувал за такова чудо?

— Не. — Но и с воня като тази не се е сблъсквал. В стаята бръмчат не един, а два настолни вентилатора и той усеща насрещните течения, ала смрадта е толкова лепкава, че въздухът въобще не помръдва. Вони на развалено месо — на гангренясала разкъсана плът — но тази миризма му е позната. Повече го дразни другата, в която се смесват дъх на кръв, погребални венци и фекалии. Повдига му се и неволно се задавя, а Клюна го поглежда едновременно съчувствено и нетърпеливо:

— Гадно е, знам. Няма страшно, то е като вонята от клетката на маймуните в зоопарка — след малко се свиква.

Летящата врата към съседната стая се отваря и в дневната влиза стройна, дребна жена с руса коса до раменете. Носи легенче. Светлината попада върху канапето и Мишока надава писък. Гласът му е ужасяващо задавен, сякаш белите му дробове са започнали да се втечняват. Над челото му се извива струйка дим или може би пара.

— Дръж се, Мишок! — окуражава го коленичилият на пода. Изглежда, е Доктора. Преди вратата на кухнята да се затръшне, Джак успява да разчете надписа върху протритата черна чанта. Някъде в Америка може би живее друг лекар, върху чиято чанта се мъдри лепенка с надпис „ЗАКОНИТЕ НА СТЕПНИЯ ВЪЛК“, но надали в Уисконсин има втори.

Жената коленичи на пода до него; Доктора изважда от легенчето кърпата, изцежда я и я поставя на челото на болния. Той простенва немощно и целият се разтреперва. По лицето му се стичат реки от пот и се събират в брадата му, която е някак проскубана, сякаш е крастав.

Джак пристъпва напред, повтаряйки си, че ще свикне с миризмата, неминуемо ще свикне. Което може би дори е вярно. Във всеки случай нямаше да е зле да му се намира малко камфорова мас, каквато държи в жабката на колата си почти всеки криминален детектив от ЛАДП.

Забелязва аудиосистема (разнебитена) и тонколони (огромни) в ъглите на стаята, но не и телевизор. Край всички стени без врати и прозорци са наредени дървени палета, натъпкани с книги, които още повече смаляват помещението, придавайки му вид на крипта. Джак има известно предразположение към клаустрофобия, поради което още повече му призлява. Повечето книги са в областта на религията и Философията — Декарт, К. С. Луис, Бхагавад-Гита, „Постулати на битието“ на Стивън Ейвъри — но има и много художествена литература, както и заглавия, свързани с пивоварството, а върху едната тонколона се мъдри биографичната книга на Албърт Голдман за живота на Елвис Пресли, която е съвършен образец на булевардна литература. На другата колона е поставен портрет на момиченце с пленителна усмивка, лунички и водопади черве-никаворуса коса. Като вижда образа на детето, начертало „дамата“ пред входа, го жегват болка и гняв. Да, може и да са замесени причини и създания от други светове, но наоколо дебне ненормален стар изверг, който трябва да бъде спрян. Няма да е зле от време на време да си го напомня.

Мецана прави място на Джак пред канапето, като се отмества грациозно, въпреки неудобната си поза — коленичила на пода, продължава да стиска легенчето. Във водата плуват две кърпи и шепа топящи се ледени кубчета. При вида им на Джак буквално му прималява от жажда. Грабва едно, пъхва го в устата си и насочва цялото си внимание към Мишока.

Карираното одеяло му стига чак до брадичката. Челото и скулите му, които не са покрити от разлагащата се брада — са пепелносиви. Очите му са затворени. Разтеглените му устни разкриват изумително бели зъби.

— Да не е… — прошепва Джак, в този момент Мишока отваря очи. Сойер мигновено забравя какво е възнамерявал да каже. Бялото около лешниковокафявите ириси на болния е станало Аленочервено, но най-страшното е, че цветът непрекъснато придобива различен оттенък. Все едно Мишока се е втренчил в ужасяващ радиоактивен залез. От ъгълчетата на очите му се стича някаква черна гадост.

— „Книгата на Философската трансформация“ разглежда най-съвременните проблеми в диалектика — казва той с мелодичен, ясен глас, — същите въпроси третира и Макиавели.

„Все едно говори пред аудитория, пълна със студенти“ — казва си Джак, в следващия миг обаче го втриса от страх.

— Мишок, Джак Сойер е тук. — Странните лешниковочервени очи остават безизразни. Но черната слуз в ъгълчетата им трепва, сякаш е съзнателно същество. Което слуша.

— Холивуд — промърморва Клюна. — Ченгето. Помниш ли?

Едната ръка на Мишока е отпусната върху карираното одеяло. Джак я взема и сподавя вик на изненада, когато пръстите на болния с изумителна сила стисват дланта му. Кожата пари като току-що изпечена курабийка. Мишока надава продължително, задавено стенание, придружено с миризма на гнилоч — вмирисано месо, вехнещи цветя. „Започва да гние — мислено отбелязва Джак. — Отвътре навън. Господи, помогни ми в това изпитание!“

Господ може и да не му се притече на помощ, но споменът за Софи ще го крепи. Той се насилва да мисли само за погледа й — този очарователен, спокоен, ясен син поглед.

— Слушай… — започва Мишока.

— Слушам те.

Болният се опитва да се вземе в ръце. Тялото му неконтролируемо трепери под одеялото, което подсказва на Джак, че следва нещо като епилептичен пристъп. Някъде трака часовник. Лае куче. Откъм Мисисипи долита вой на параходна сирена. Но иначе цари пълна тишина. В живота му е имало само един подобен случай, когато светът беше спрял своя ход — в болницата в Бевърли Хилс, докато чакаше майка си да приключи дългата си борба със смъртта. Някъде Тай Маршал чака да бъде спасен. Най-малкото се надява. Някъде Разрушителите се трудят неуморно и се мъчат да срутят оста, на която се върти цялото мироздание. Настоящето е сведено до тази застинала във вечността стая с лекия полъх от вентилаторите и противните изпарения.

Очите на Мишока се затварят, сетне отново се отварят. Заковават се върху новодошлия и Джак внезапно разбира, че сега положително ще му бъде доверена голяма тайна. Не усеща леденото кубче в устата си — сигурно го е схрускал и глътнал, без въобще да забележи, но не смее да си вземе второ.

— Хайде, братко — прошепва Доктора. — Кажи каквото имаш за казване, после пак ще те боцна с хубавата дрога. Може пък да заспиш.

Мишока въобще не му обръща внимание. Мутиращите му очи не се откъсват от Джак. Не изпуска дланта му, дори я стиска по-силно.

— Не… не се купува най-модното и най-скъпото… — започва и изпуска поредната неописуемо вонлива въздишка, свидетелстваща за загниването на белите му дробове. — Моля?

— Повечето хора се отказват от пивоварството след… година-две. Дори най-ревностните… най-ревностните любители[2]. Правенето на бира не е… не е за всеки.

Джак вдига очи към Клюна, който невъзмутимо отговаря: — От време на време откача. Имай търпение. Дай му малко време.

Мишока стисва дланта му още по-силно, но тъкмо когато Джак решава, че не издържа повече, онзи изведнъж разхлабва хватката и продължава:

— Взема се голям съд… — Изцъклените му очи сякаш всеки миг ще експлодират. Алените отблясъци ту чезнат, ту се появяват, чезнат и се появяват, прелитат по роговицата и Джак си казва: „Това е неговата сянка. Сянката на Пурпурния крал. Мишока вече е с единия крак в двора на Пурпурния крал.“ — Минимум… двайсет литра. Най-хубавите се намират в магазините, дето продават морски дарове. А за ферментацията… пластмасовите кани за охлаждане на вода вършат добра работа… по-леки са от стъклото й… Изгарям! Господи, Клюн, изгарям!

— Не ме интересува, ще го инжектирам! — отсича Док и енергично отваря чантата.

Клюна го сграбчва за ръката:

— Недей още.

От очите на Мишока рукват кървави сълзи. Гъстата черна слуз изведнъж се проточва по лицето му като тънки ластари на лозница. Те се протягат лакомо, сякаш да догонят солената течност и да я изпият.

— Запушалка за ферментация — шепне Мишока. — Не слушай какво ти приказват, Томас Мъртън е пълен тъпак — празна му е главата. Трябва да внимаваш при отделянето на газовете в съда да не влиза прах. Джери Гарсия не беше бог. Кърт Кобейн не беше бог. Онова, което надушва, не е парфюмът на мъртвата му съпруга. Кралят му е хвърлил око. Горг-тен-абала, ий-лий-лий. Опопанаксът умря, да живее опопанаксът.

Джак се привежда към Мишока, гмурвайки се още по-дълбоко в гнусната воня:

— Кой надушва парфюм? На кого е хвърлил око Кралят? Доктора се намесва:

— Мислех, че се интересуваш от…

— Кой? — Струва му се много важно да научи отговора, макар да не знае причината. Дали е свързано с наскоро проведен разговор? С кого — с Дсйл ли? С Танси? Пази Боже, да не би пък с Уендъл Грийн?

— След ферментацията ще ти трябва само маркуч — уверено заявява Мишока. — Нищо повече! И да знаеш, че бира в бутилки с капачки на винт не се налива! Трябва…

Той обръща глава, подпира брадичка на рамото си и повръща. Мецана изпищява. Бълвочът е жълт като гной, осеян с мърдащи черни частици, напомнящи на слузта, стичаща се от очите му. При това черните точки са живи.

Клюна излиза от стаята почти на бегом, а Джак се опитва доколкото може да заслони Мишока от силната светлина на слънцето, която за миг нахлува през отворената врата. Пръстите на болния, вкопчени в дланта му, леко отслабват хватката си.

Джак прошепва на Доктора:

— Отива ли си? Онзи клати глава:

— Не, пак припадна. Бедният, няма да се предаде толкова лесно. — Взира се в Джак с мрачна настойчивост и добавя: — Дано си струва, господин Полицай. Защото иначе ще ти сменя физиономията.

Клюна се връща с куп парцали и чифт зелени домакински ръкавици. Без да обели и дума, избърсва повръщаното, попаднало върху облегалката на канапето. Черните точки вече не мърдат, което е добър признак. Обаче много по-добре би било въобще да не ги бяха виждали. Джак с ужас открива, че бълвочът като киселина прояжда протритата тапицерия.

— Сега за малко ще отметна одеялото — предупреждава ги Доктора и Мецана тутакси се изправя, продължавайки да стиска легенчето с топящия се лед. Цялата разтреперана, застава до една от лавиците и се обръща с гръб към канапето.

— Док, налага ли се да гледам? — прошепва Джак.

— Мисля, че да. Май още не си наясно в какво си се забъркал. — Доктора хваща одеялото и внимателно го измъква изпод безжизнено увисналата ръка на Мишока. Черната гадост вече избива изпод ноктите на болния. — Имай предвид, че той изпадна в това състояние само за няколко часа.

Отмята одеялото. С гръб към канапето и с лице към великите трудове на западната Философия, Сузан Осгуд по прякор Мецана тихо заплаква. Джак се мъчи да сподави вика си, но не успява.

* * *

Хенри плаща на таксиметровия шофьор, влиза в дома си и като поема дълбоко хладния въздух от климатика, му олеква. Долавя слабо — нежно — ухание и си казва, че сигурно е от свежия букет, набран от госпожа Мортън — тя има слабост към тези неща. Разбира се, знае, че се самозаблуждава, но му е писнало от тия призраци. Всъщност вече се чувства по-добре и като че ли знае защо — защото каза на онзи тип от ESPN да си завре някъде предложението, дето се опитва да му го пробута. Това е най-сигурният начин човек да си осигури добро настроение за цял ден, особено ако въпросният човек получава солидно възнаграждение, притежава две почти неизразходвани кредитни карти и има кана студен чай в хладилника.

Запътва се към кухнята, прекосявайки антрето с протегната ръка, в случай че се натъкне на препятствия и разместени вещи. В къщата цари гробна тишина, като се изключи тихият шепот на климатика, жуженето на хладилника, чаткането на токовете му по дъсчения под…

… и една въздишка.

Сластна въздишка.

Той се вкаменява, после предпазливо се обръща. Дали пък нежното ухание не се усеща по-силно, особено като се извърне към дневната и входната врата? Като че ли да. И не ухае на цветя — няма смисъл да се заблуждава. Както обикновено обонянието му не го лъже. Мирише на „Май Син“.

— Роуда? — подвиква, после добавя, но по-тихо: — Чучулиго? Не получава отговор, което е съвсем в реда на нещата. Въображението му е изиграло лоша шега, това е всичко.

Няма никакви миризми. И никакви сладострастни стенания. Но не може да отпъди натрапчивата мисъл, че съпругата му е тук — обвита в парфюмиран погребален покров стои насред дневната и мълчаливо наблюдава как Хенри влиза и я подминава. Неговата Чучулига се е върнала от гробището „Ногин Маунд“ да го навести. Или да изслуша новия диск на „Слобър-боун“.

— Престани! — шепнешком си заповядва той. — Престани, глупако!

Влиза в просторната, изрядно подредена кухня, в която знае мястото на всеки предмет. Пътьом машинално натиска бутона на таблото, вградено в касата на вратата. От колоната на тавана проехтява гласът на госпожа Мортън — апаратурата е изключително качествена, поради което се създава илюзията, че икономката е в стаята:

— Джак Сойер се отби и остави още една касета, която иска да прослушаш. Каза, че била… нали се сещаш, с онзи човек. Лошият човек.

— Лошият човек, да — мърмори Хенри, отваря хладилника и се наслаждава на струята хладен въздух, която го лъхва отвътре. Ръката му безпогрешно се насочва към трите кутии „Кингсланд“ в поставката на вратата. Тъкмо сега не му се пие студен чай.

— И двете касети са в студиото, на пулта — продължава механичният глас. — Освен това Джак поръча да му се обадиш на мобилния телефон. — И допълва с леко назидателна нотка: — Ако се чуете, му кажи да внимава. И ти внимавай. — Мълчание. — Освен това не забравяй да вечеряш. Приготвила съм всичко. Ще го намериш вляво на втората полица в хладилника.

— Дърта досадница — изсумтява Хенри, но се усмихва, като отваря бирата. Застава до телефона и избира номера на Джак.

* * *

Мобилният телефон на задната седалка на дожда, паркиран пред дома на Нейлхаус Роу №1, иззвънява. Този път няма кой да се подразни от тихото, но пронизително писукане.

* * *

— Телефонът на абоната не отговаря. Моля, опитайте по-късно.

Хенри затваря, връща се при таблото и натиска друг бутон. Гласовете, които съобщават часа и температурата, са все негови превъплъщения, но са програмирани да се сменят произволно, тъй че Хенри никога не знае на кого ще попадне. В случая Уисконсинския плъх се разкрещява истерично в притихналия хлад на къщата, която никога не му се е струвала толкова отдалечена от града:

— Часът е шестнайсет и двайсет и две! Температурата навън е двайсет и осем градуса! Вътре е двайсет и един градуса! Мамка му, какво ти пука! На кого въобще му пука? Яжте, пийте и се веселете, всичкотоо-о…

— … отива на едно място. Точно така. — Хенри натиска бутона повторно и запушва устата на Плъха миг преди онзи отново да нададе истеричния си крясък, който се е превърнал в негова запазена марка. Кога стана никое време? За Бога, та нали току-що беше пладне? Току-що беше на двайсет и преливаше от смелост, която едва ли не бликаше от ушите му! Какво… Въздишката прошумолява отново и накъсва този ред самоиронизиращи мисли. Наистина ли беше въздишка? По-скоро компресорът на климатика тъкмо се е изключил. Ако не друго, поне може да се успокоява с тази мисъл. Стига да иска.

— Има ли някой тук? — Ужасява се от треперливия си глас, който повече подхожда на немощен, парализиран старец. — Има ли някой в къщата?

В продължение на една ужасяваща секунда го дострашава, че ще чуе нечий глас. Никой не отговаря — естествено, че никой няма да отговори — и той на три глътки изпива половината бира. Решава да се върне в дневната и да почете. Може пък Джак да му се обади. Може пък да се постегне, като си влее малко свеж алкохол в кръвта.

„А може и след пет минути да настъпи краят на света. Тъкмо няма да се наложи да се разправяш с ония проклети касети в студиото. Проклетите касети на пулта са като бомби със закъснител.“

Хенри протяга ръка и бавно се насочва към дневната, като си повтаря, че не се страхува, въобще не се страхува, че може да докосне лицето на мъртвата си съпруга.

* * *

Джак Сойер е видял какво ли не, бил е в светове, където няма коли под наем от „Ейвис“ и водата има вкус на вино, но никога не е зървал такова чудо като крака на Мишока Бауман. Гледката сякаш е кадър от апокалиптичен Филм на ужасите. Когато все пак отчасти си възвръща самообладанието, първата му мисъл е да се скара на Доктора, че е свалил панталона на болния. Преследва го натрапчивата мисъл за наденички в тиган, които благодарение на кожичката запазват целостта си Дори когато се пържат. Подобно сравнение безспорно е глупаво, primo stupido, но в напрегната ситуация човешкото съзнание прави най-невероятни подскоци.

Пострадалият крайник все още има формата на крак, но тъканта се е отделила от костта. Кожата почти се е стопила, превръщайки се в лигава течност, наподобяваща смес от мляко и мас от пържен бекон. Мускулната тъкан под жалките останки от кожа също е подложена на катастрофална метаморфоза. Плътта и костите се превръщат в течност, която неумолимо унищожава канапето. Към непоносимата воня на гнилоч се примесва миризмата на изгорял плат.

От кашата, запазила очертанията на човешки крак, стърчи учудващо запазено стъпало. „Стига да исках, спокойно можех да го откъсна… като лозов ластар.“ Това вече му идва в повече — дори гледката на жестоко обезобразения крак не го разстрои толкова. Безпомощно свежда глава и се дави, като отчаяно се мъчи да не повърне.

Спасява го Клюна, който докосва рамото му, опитвайки се да му вдъхне кураж. Въпреки слънчевия загар главатарят на „Гърмящата петорка“ е блед като платно. Прилича на рокер, възкръснал от гроба, досущ като в градска легенда.

— Виждаш ли? — пита Доктора, а Джак чува гласа му сякаш отдалеч. — Това не ти е шарка, драги, макар че в началния стадий малко приличаше на варицела. Червените петна вече са избили по левия му крак… по корема… по тестисите. Като го докарахме, и самата рана изглеждаше така — мястото беше леко зачервено, леко подуто. Тогава си казах: „Глупости, нищо и никакво възпаленийце, имам достатъчно зитрокмакс да му видя сметката до залез слънце.“ Но нали виждаш каква беше ползата от зитромакса. Ясно ти е каква е ползата от каквото и да било. Тая гадост прояжда канапето, но подозирам, че като свърши с него, ще се нахвърли върху пода. Гладна е тя. Струваше ли си, Холивуд? Сигурно само двамата с Мишока знаете отговора на този въпрос.

— Той знае къде се намира къщата — намесва се Клюна. — Аз и хабер си нямам, макар че току-що се върнахме оттам. Ти също, нали, Док?

Доктора поклаща глава и се обръща към Мецана:

— Сузи, донеси друго одеяло, моля те. Това почти е изгризано.

Тя бърза да изпълни молбата му. Джак се изправя. Коленете му се подкосяват, но успява да се задържи прав.

— Пази го, моля те — казва на Доктора. — Ще отскоча до кухнята да пийна нещо, иначе ще пукна от жажда.

* * *

Джак пие на големи глътки направо от кранчето, докато го обзема усещането, че в челото му се забива метален шип. Изправя се, но остава до умивалника и зарейва поглед към задния двор на къщата. Сред буренясалия парцел е монтирана малка люлка. Сърцето му се свива, като я гледа, но нарочно не откъсва поглед. След онази лудост с крака на Мишока му се струва важно да си напомни, че не случайно е тук. И ако това му причинява болка, толкова по-добре.

Слънцето, което се плъзга към Мисисипи, се е превърнало в златист диск и му блести право в очите. Излиза, че времето все пак не е спряло. Във всеки случай не и в света извън малката къща. Всъщност извън нея то сякаш дори е ускорило своя бяг. Джак се измъчва от подозрението, че идването му тук е било напразно също като одевешното безсмислено отклонение до дома на Хенри; терзае го мисълта, че Муншун и неговият господар Абала го разиграват насам-натам като механична играчка на пружинка, а междувременно осъществяват замисъла си. Ако бръмченето в съзнанието му го отведе право в Блак Хаус, защо не се качи на пикапа и не потегли натам?

„Онова, което надушва, не е парфюмът на мъртвата му съпруга.“

Какво означава това? Защо мисълта, че някой надушва парфюм, го влудява и плаши?

Клюна чука на кухненската врата и Джак подскача стреснато. Погледът му попада върху ковьорчето на стената до кухненската маса. Вместо „БОГ ДА БЛАГОСЛОВИ ТОЗИ ДОМ“ избродираният надпис гласи: „ХЕВИ МЕТАЛ ТЪНДЪР“. Отдолу грижливо е извезано „ХАРЛИ ДЕЙВИД СЪН“.

— Ела, приятелю — казва Клюна. — Той пак се събуди.

* * *

Хенри крачи по горска пътека — може и да е алея — а нещо го следва по петите. Всеки път, като се обърне да погледне — сега не е сляп, но му се иска да бъде — нещото придобива все по-плътни очертания. Прилича на мъж с вечерно облекло, но тялото му е странно издължено, а над алената му бърна, разтегната в усмивка, стърчат заострени зъби. Като че има — нима е възможно? — само едно око.

При първото обръщане Хенри зърва сред дърветата белезникаво петно с неясна форма. Втория път различава тъмна горна дреха с малко алено петно, което би могло да е вратовръзка или папийонка. В далечината се вижда бърлогата на съществото — воняща дупка, която по някаква случайност прилича на къща. Появата й е съпътствана със силно бръмчене, което се натрапва в съзнанието на Хенри. Вместо аромат на бор гората, притискаща пътеката от двете страни, излъчва тежък сладникав аромат на „Май Син“.

„То ме тика натам — с ужас открива Хенри. — Не знам какво е, но ме кара като вол към кланицата.“

Обмисля дали да не хукне напряко през дърветата вляво или вдясно от пътеката и възползвайки се от чудодейно придобитото зрение, да потърси спасение в гората. Но там дебнат други същества. Призрачни сенки, подобни на черни шалове. Той дори вижда онова, което се намира най-близо — някакво грамадно куче с дълъг ален език, на цвят досущ като вратовръзката и изцъклените очи на привидението.

„Не бива да му позволя да ме закара в къщата — разсъждава Хенри. — Трябва да се измъкна, преди да е успяло да ме натири там… но как? Как?“

Отговорът е поразително лесен — просто трябва да се събуди. Защото това е сън. Това е само…

— Това е сън! — изкрещява Хенри и конвулсивно потръпва. Открива, че не върви, а седи, при това на собствения си фотьойл, и много скоро панталонът му отпред ще е мокър, защото е задрямал, стискайки между краката си кутийката със студена бира…

Но мокро петно няма, тъй като я няма и самата кутия. Внимателно протяга ръка надясно и я напипва на масичката заедно с отпечатаната на браил книга „Размишления в едно златно око“. Сигурно я е оставил там, докато е задрямвал, преди да засънува онзи отвратителен кошмар.

Само дето е почти сигурен, че въобще не го е направил. Държеше книгата, а кутийката с бира стискаше между бедрата си, за да не му пречи, докато плъзга пръсти по релефните знаци. Явно след като е задрямал, нещо се е погрижило да вземе както книгата, така и бирата, и да ги постави на масата. Нещо, което ухае на „Май Син“.

Което вони на „Май Син“.

Хенри си поема дъх бавно, дълбоко, ноздрите му потрепват леко, устните му са стиснати.

— Не — изрича отчетливо. — Надушвам цветя… и препарат за пране на килими… и пържен лук от снощи. Едва-едва, но се усеща. Обонянието никога не ме е подвело.

Всичко това е напълно вярно. Но миризмата беше действителна. Вече я няма, защото нея я няма, но ще се върне. Изведнъж му се приисква да се върне. Ако нещо го плаши, то това несъмнено е неизвестността, нали? Това и нищо друго. Не му се стои тук сам със спомена за онзи противен сън.

И с касетите.

Трябва да прослуша записите. Обеща на Джак.

Изправя се колебливо и пристъпва към контролния панел в дневната. Този път попада на Чаровника Хенри — най-милата душица на света:

— Здравейте, всички суинги и зози, като чуете сигнала, ще бъде точно деветнайсет часът и четиринайсет минути швейцарско време „Булова“, навън цари приятен хлад, градусите са двайсет и четири, а тук, в нашата въображаема бална зала, се разлива истинска благодат, двайсет и един градуса, майната им на парите, грабвайте жените, време е за някое вълшебство.

Деветнайсет и четиринайсет! Кога за последен път му се е случвало да заспи през деня за цели три часа? А като стана дума, кога за последен път е сънувал, че вижда? Отговорът на втория въпрос, доколкото си спомня, е „никога“.

Къде се намираше тази алея?

Какво беше съществото зад него?

Ами онова пред него?

— Няма значение — осведомява Хенри празната стая… ако изобщо е празна. — В края на краищата беше само сън. За разлика от касетите…

Не иска да ги прослуша, никога не е изпитвал по-голямо нежелание да слуша каквото и да било (освен може би „Знае ли някой колко е часът“ в изпълнение на „Чикаго“), но трябва. Ако това ще помогне за спасяването на живота на Тай Маршал или на друго дете, било то и само едно, трябва да прослуша записите.

Без да бърза, изпитвайки ужас от всяка следваща крачка, Хенри Лейдън опипом се отправя към студиото, където го очакват двете касети.

* * *

— Няма бира в небесата… — пее Мишока с равен, провлечен глас. Страните му вече са покрити с грозни червеникави петна, Носът му сякаш се е килнал на една страна и потъва в лицето му като атол след подводно земетресение. — … затуй я пием на земята. А когато… хвърлим петалата… за приятелите ще остане тя.

Така е от часове: ту Философски премъдрости, ту напътствия за начинаещия пивовар ентусиаст, ту откъси от песни. Светлината, която се процежда през одеялото на прозореца, значително е отслабнала.

Мишока замълчава, очите му са все така затворени. После подхваща нова мелодийка:

— Сто бутилки бира на стената, сто бутилки бира на стената… и ако падне дори само едната…

— Трябва да вървя — заявява Джак. Постара се да остане колкото се може по-дълго, убеден, че Мишока ще му каже нещо, но не може да се бави повече. Тай Маршал го чака някъде.

— Почакай — спира го Доктора. Рови в чантата си и изважда спринцовка. Вдига я в сумрака и я почуква с нокът.

— Какво е това? — пита Клюна. Доктора мрачно се усмихва.

— Метамфетамини — отсича и забива иглата в рамото на Мишока.

Отначало нищо не става. После, тъкмо когато Джак отваря уста да каже, че си тръгва, болният изведнъж се облещва. Очите му са кървавочервени. Но когато се обръщат към Джак, той знае, че Мишока го вижда. Може би дори едва сега го забелязва.

Мецана хуква навън, повтаряйки една и съща фраза, докато накрая гласът й заглъхва:

— Никога вече, никога вече, никога вече, никога вече, никога вече…

— Мамка му — задавено изрича Мишока. — Мамка му, прецакан съм, нали?

Клюна нежно докосва челото му:

— Май е така, приятелю. Можеш ли да ни помогнеш?

— Ухапа ме веднъж. Само веднъж, а сега… сега… — Зловещият червен поглед се насочва към Доктора. — Едва те виждам. Пусти очи, станало им е нещо.

— Отиваш си — отвръща онзи. — Няма да те лъжа.

— Не, имам още малко време. Дайте ми нещо за писане. Да начертая карта. Бързо. Не знам с какво ме инжектира, ама отровата на кучето е по-силна. Няма задълго да остана compos mentis. Побързайте!

Клюна опипва пода под канапето и изважда малка книга с меки корици. Джак неволно го напушва смях, като вижда заглавието „Седемте навика на високоефективните хора“ — книжката е в дисонанс с „тежката артилерия“ по лавиците. Клюна откъсва задната корица и я подава на Мишока.

— Молив — грачи болният. — Побързайте. Всичко е тук. Всичко е тук… горе… — Той докосва челото си. При допира се откъсва парченце кожа с големината на монета от четвърт долар. Мишока избърсва ръката си в одеялото, като че ли я е изцапал със сопол.

Клюна измъква от вътрешния джоб на елека си изгризано моливче. Приятелят му го взима и прави покъртителен опит да се усмихне. Черната слуз, която се стича от ъгълчетата на очите му, полепва по страните му като мухлясало желе. Вече започва да избива и в порите на челото му, напомняйки релефните точки в браиловите книги на Хенри. Така се е съсредоточил, че прехапва долната си устна и крехката тъкан моментално се раздира. В брадата му прокапва кръв. Джак подозира, че миризмата на гнилоч не се е разсеяла, но Клюна се оказа прав: свиква се.

Мишока обръща корицата от книгата напряко и драсва няколко завъртулки, сетне прошепва на Джак:

— Това е Мисисипи, нали така?

— Да. — Като се навежда към него, отново долавя миризмата. Отблизо дори не е миризма, а истинска миазма, която се опитва да пропълзи в гърлото му. Но Джак не помръдва. Съзнава какво коства всичко това на Мишока. Най-малкото, което може да направи, е да играе ролята си докрай.

— Тук е центърът — „Нелсън“, таверната на Лъки, „Ейджин-корт Тиатър“, пивницата… тук Чейс Стрийт се преименува… телевизионната кула…„Голтсис“… Боже Господи…

Мишока започва неистово да се мята. Раните по лицето и горната част на тялото му се отварят, руква кръв. Той вие от болка. Притиска свободната си ръка към лицето си, но напразно.

В този миг в съзнанието на Джак заговаря глас — непоколебим, безапелационен глас, който помни от времето на някогашните си странствания. Подозира, че това е гласът на Талисмана или онова, което е останало от него в съзнанието и душата му.

„То не иска той да говори, опитва се да го убие, преди да е проговорил, намира се в черното вещество, може би дори е самото вещество, трябва да го махнеш…“

Има неща, които човек е в състояние да направи само без намесата на съзнанието, подтикващо към благоразумие и самосъхранение; когато ти предстои нещо много неприятно, често пъти най-добрият съветник е инстинктът. Джак машинално посяга, сграбчва черната слуз, която се стича от очите на Мишока, и я дръпва. Отначало субстанцията само се разтяга, сякаш е от каучук. Същевременно се гърчи и извива в пръстите му, опитвайки се да го ощипе или ухапе. После се отлепва от лицето на нещастника, издавайки звук като от дръпната струна на китара. Джак изкрещява и захвърля на пода конвулсивно гърчещата се чернилка.

Чудовищното образувание пропълзява към канапето, за да се скрие под него — той го забелязва, докато бърше ръце от ризата си, разтреперан от погнуса. Доктора стоварва чантата си върху гадината, Клюна я размазва с тока на тежкия си рокерски ботуш. Тя изцвърчава.

— Каква е тая отврат, мамка му?! — ругае Доктора. Обичайно дрезгавият му глас се извисява почти до фалцет. — Каква е…

— Не е от този свят — пояснява Джак, — но това няма значение. Погледнете го! Вижте Мишока!

Стъкленочервеният блясък в очите на Мишока е помръкнал — в този миг болният изглежда почти нормално. Във всеки случай вижда околните, а болката като че ли е понамаляла.

— Благодаря — въздъхва. — Де да можеше да го махнеш цялото, но то, дявол го взел, вече се връща. Моля за внимание.

— Слушам те.

— Добре правиш. Защото само си въобразяваш, че знаеш. Струва ти се, че ще откриеш мястото без помощта на двамата ми приятели, и може би си прав; няма обаче да се учудя, ако не успееш, защото само си въобразяваш, че знаеш много… ох, мамка му! — Изпод одеялото долита отвратително пукване, сякаш нещо поддава. Мишока се облива в пот, която се смесва с черната отрова, избиваща от порите му, навлажнява брадата му и й придава мръсносив цвят. Извръща очи към Джак — алените отблясъци отново ги прибулват.

— Ама че гадост! — прошепва, задъхвайки се. — И през ум не ми е минавало, че ще си ида по такъв начин. Та виж какво, Холивуд… — Той начертава малък правоъгълник на импровизираната карта: — Това е…

— Закусвалнята на Ед, където намерихме Ърма. Зная.

— Точно така — прошепва Мишока. — Добре. Виж сега… от другата страна… откъм Шубърт и Гейл… като вървиш на запад…

Начертава линия, която се отклонява на север от магистрала №35. От двете страни добавя няколко кръгчета, с които сигурно обозначава дървета. Напреко на линията изписва думите „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“.

— Ами да — въздъхва Док. — Точно там беше, няма грешка. Мишока не му обръща внимание. Гаснещият му поглед е прикован в Джак.

— Слушай ме, ченге! Слушаш ли внимателно?

— Да.

— Дано.

* * *

Както винаги работата увлича Хенри, поглъща го, пренася го в друг свят. Скуката и тъгата никога не са били достоен противник на отколешното му увлечение по звуците от света на зрящите. Очевидно и страхът не може да му устои. Най-трудната част не е самото прослушване на касетите, а да събере кураж да пъхне първата в големия дек марка „Тик“. В този миг на колебание е сигурен, че усеща парфюма на жена си дори тук, в звукоизолираното студио с Филтриран въздух. В този миг на колебание знае с положителност, че не е сам, че някой (или нещо) стои точно пред вратата и го наблюдава през остъклената й горна половина. Което е самата истина. Ние, надарените със зрение, виждаме онова, което Хенри не може. Искаме да го предупредим каквото чака отвън, да му извикаме да заключи вратата на студиото, да я заключи на мига, но ни е отредена ролята на пасивни наблюдатели.

— Ехо? Има ли някой там?

Създанието в дневната го съзерцава така, сякаш наднича в аквариум с една-единствена екзотична риба, но не издава и звук. Последните лъчи на слънцето озаряват къщата от другата страна и в дневната вече е доста тъмно, ала Хенри както обикновено е забравил да включи осветлението, което е напълно разбираемо. Смешните пантофипчели на Елмър Джесперсън (не че при създалите се обстоятелства ни е до смях) са почти най-светлото петно в помещението.

— Ехо? Има ли някой там?

Призрачното същество зад стъклото се хили. В едната си ръка стиска градинарската ножица, която е взело от гаража.

— Последен шанс — провиква се домакинът и след като отново не получава отговор, се превъплъщава в Уисконсинския плъх — закрещява в интеркома, за да стресне натрапника и да го накара да се издаде:

— Я се покажи бе, сладур, покажи се бе, катил, кажи здрасти на плъхчо!

Онзи отскача ужасено — като змия, която се отдръпва, заблудена от измамното движение на жертвата си — но не издава и звук. Сред зъбите, разкрити от ухилената гримаса, щръква старчески език, съсухрен като ощавена кожа, който се гърчи и плези презрително. Чудовището е докопало парфюма, който госпожа Мортън сърце не й даваше да изхвърли от малкия будоар до спалнята, и сега буквално вони на „Май Син“.

Хенри решава, че въображението пак му погажда номера — о, каква грешка, както би казал Морис Розен, ако беше тук — и натиска бутона за възпроизвеждане.

Записът започва с прокашляне, после Арнолд Храбоуски се представя. Рибаря не го чака да довърши и го прекъсва: „Здрасти бе, нещастник.“

Хенри превърта касетата и отново прослушва репликата: „Здрасти бе, нещастник.“ Да, чувал е този глас. Сигурен е. Но къде? Отговорът ще дойде сам — рано или късно отговорите на подобни въпроси винаги изплуват — но половината от удоволствието се състои в самото търсене. Той слуша като омагьосан. Пръстите му танцуват по бутоните на аудиосистемата като ръцете на пианист по клавишите на роял „Стейнуей“. Неусетно се освобождава от чувството, че го наблюдават, макар че силуетът зад стъклото — онова създание с пухкавите раирани пантофи и градинарската ножица в ръка — въобще не помръдва от мястото си. Усмивката му помръква. Старческото му лице се сгърчва в кисела гримаса. Погледът му издава объркване и може би наченки на страх. На старото чудовище никак не му е приятно, че сляпата риба в аквариума е пленила гласа му. Това, разбира се, няма никакво значение, сигурно дори е част от майтапа, но ако е така, значи се забавлява само Муншун. А уж щяха да се веселят заедно… нали така?

„Имате ли нужда от спешна помощ? Не аз, вие имате.“

— Не аз, вие имате — повтаря Хенри. Имитацията е толкова добра, че поражда доста странно усещане, — Какво ще кажеш за малко кисело зеле в салатата, майне фройнде?

Вашият най-страшен кошмар.

Абала.

Аз съм Рибаря.

Хенри се превръща в слух. Известно време оставя лентата да се върти, после четири пъти се връща на една и съща фраза: „Духай ми оная работа, маймуна такава… духай ми оная работа, маймуна такава… маймуна такава… маймуна…“

Не, не казва точно „маймуна“, а някак си го сдъвква. „МЪЙ-муна“.

— Къде си сега не знам, но със сигурност си израснал в Чикаго — мърмори Хенри. — В Саут Сайд. И…

Страните му пламват. В съзнанието му ненадейно изплува спомен за топлина, облъхваща лицето му. И защо така, драги приятели и съседи? Защо така, о, велики мъдреци? Какво се кривиш като маймуна?

Кривиш се като маймуна.

Маймуна…

— Маймуна — повтаря Хенри и заразтрива слепоочията си с връхчетата на пръстите си. — Кривиш се като маймуна. Кривиш се като мъймуна. Чии са тези думи?

Пуска записа от 911: „Духай ми оная работа, маймуна такава.“

Извиква гласа от спомена: „Какво се кривиш като маимуна!“

Облъхва го топлина.

Жега? Светлина?

И двете?

Хенри сменя записа на телефонния разговор с днешната касета.

„Здрасти, Джуди. Днес Джуди ли си или Софи? Абала ти праща искрени благопожелания, а Горг казва «Гра-гра-гра» [дрезгав, храчещ смях]. И Тай ти праща много поздрави. Твоето малко момченце е много самотно…“

Когато в слушалките отеква разплаканият, ужасен глас на Тайлър Маршал, Хенри потръпва и превърта лентата напред.

„Жде има още убийства.“

Тук акцентът става много силен, престорен, почти пародиен: „Хлапетата на Кацънджамърови се запознават с Волфман“[3], но кой знае защо, именно поради това е още по-издайнически.

„Малгите деджидза… Божънади гадо жидо. Гадо жидо. Божънади гадо…“

— Божънади гадо разгривени мъймуни. — МЪЙ-муна. БО-жънади. Кой си ти бе, негодник?

Пак слуша записа от 911.

„Камшици има в ада и окови в Шеол.“ Но звучи малко като „камжидзи има в ада“, „огови в Жеол“.

Камжидзи. Огови. Мъймуна. Гривиж зе гадо мъймуна.

— Какво се кривиш като… — започва Хенри и в съзнанието му неочаквано изплува друга реплика: „«Кошмарът на лейди Магъуон». Това се казва хубава музика.“

Какво ли й се присънва на милейди в този кошмар? Кам-жидзи в ада и огови в Шеол? Разгривени мъймуни?

— Боже мой — немощно възкликва Хенри. — Господи… Боже мой. Вечеринката. Той беше на вечеринката.

Всичко си идва на мястото. Колко глупави са били всички! Велосипедът на малкия… бе пред пансиона, за Бога! Какви слепци са били — всички до един са готови за рефери!

— Но онзи беше толкова стар — шепне Хенри. — И изкуфял! Кой би се досетил, че подобен човек може да е Рибаря?

Въпросът предизвиква куп други въпроси. Например, ако наистина е пансионер в „Макстънс“, къде, по дяволите, е скрил Тай Маршал? И как се придвижва из Френч Ландинг? Може би разполага със скрита кола?

— Както и да е — мърмори Хенри. — Това сега няма никакво значение. Въпросът е кой е той и къде се намира? Ето кое е важното.

Топлината, която облива лицето му — първият опит на съзнанието му да асоциира този човек с конкретно време и място — се излъчваше, разбира се, от прожектора на Симфоничния Стан. Имаше и някаква жена, мила възрастна дама, която…

„Господин Стан, ю-ху, господин Ста-ан?“

… го питаше изпълнява ли желания. Но преди Стан да й отговори, прозвучава студен дрезгав глас, който сякаш излиза измежду стържещи воденични камъни…

„Аз бях пръв, кранта такава.“

… я прекъсва. Студен… и дрезгав… с онзи едва доловим немски акцент, издаващ, че човекът е второ или дори трето поколение емигрант и е прекарал детството си в чикагския квартал Саут Сайд. Издайническият акцент се долавяше само ако човек се вслуша много внимателно, нали? О, да.

— Мъй-муна — повтаря Хенри, загледан право пред себе си. Право в Чарлс Бърнсайд, макар че не го знае. — Гривиж. Божъ-нади. Аста ла виста… малката.

Значи какво излиза? В дъното на всичко е един слабоумен дърт маниак, който говори като Арнолд Шварценегер.

А коя беше жената? Ако си спомни името й, може да се обади на Джак… или на Дейл, ако Сойер продължава да не си вдига телефона… и да сложи край на кошмара на Френч Ландинг.

„«Кошмарът на Лейди Магъуон». Това се казва хубава музика.“

— Кошмар — изрича Хенри и сам се поправя с преправен глас:

— Гожма-ар.

Имитацията е много добра. Ако питаме смахнатия старик зад вратата, дори прекалено добра. Разкривявайки лице в злобна гримаса, той чатка ожесточено с градинарската ножица. Как е възможно слепецът да говори толкова еднакво с него? Това не е редно и дори е крайно непочтено. Дъртото чудовище изгаря от нетърпение да клъцне гласните струни на слепеца и да ги изтръгне от гърлото му. Обещава си да го направи съвсем скоро.

И да ги изяде.

Седнал на въртящия се стол, Хенри нервно барабани по лакираната дъбова повърхност на писалището и си припомня кратката размяна на реплики на подиума. Това се случи съвсем скоро, по време на Празника на ягодите.

„Кажете ми как се казвате и името на песента, която желаете да чуете.“

„Аз съм Алис Уедърс и… «Лунен блясък», ако обичате. На Бени Гудман.“

— Алис Уедърс — повтаря Хенри. — Така се казваше жената! Разгривена мъймуна да стана, уважаеми престъпнико, ако тя не ти знае името.

Понечва да се изправи и в този миг някой — нещо — тихо почуква на остъклената врата.

* * *

Мецана се е приближила почти против волята си — четиримата с Джак, Док и Клюна са се скупчили около канапето. Мишока е пропаднал наполовина в него. Прилича на човек, който умира мъчително, затъвайки в плаващи пясъци.

„Е, плаващи пясъци може и да няма, но наистина умира мъчително. Това май не подлежи на съмнение“ — мислено отбелязва Джак.

— Послушайте — започва Мишока. — В ъгълчетата на очите му отново започва да се събира черна лепкава слуз. Но още по-страшно е, че вече се стича и от устата му. Вътрешностите му почти са се разложили, вонята на гнилоч се усилва непоносимо. Джак искрено се удивлява на издръжливостта му.

— Ти говори — казва Клюна. — Ние те слушаме. Мишока поглежда Доктора:

— Като свърша, искам да ме изпратиш с фойерверки. Ще ми сложиш от дрогата, дето е „кадилакът“ на наркотиците. Ясно ли е?

— Искаш да изпревариш онова, което е в теб, така ли? Мишока кима.

— Нямаш грижа. Ще си отидеш с усмивка.

— Съмнявам се, брато, но ще се опитам. Умиращият отмества червеникавите си очи към Клюна:

— Като свърши всичко, увийте ме в една от найлоновите палатки от гаража. И ме напъхайте във ваната. Бас държа, че до полунощ ще ме отмиете като… бирена пяна. Но не докосвайте… онова, което ще остане.

Мецана избухва в ридания.

— Не плачи, миличка. Аз ще го изпреваря. Док ми обеща. Клюн?

— Тук съм, брато.

— Ще ми направиш ли една малка услуга? Искам да ми прочетеш едно стихотворение… онова от Одън, дето все ти изстиваха топките от него…

— „Недей дружа с таквиз, които Библията за роман четат“ — през сълзи цитира Клюна. — Дадено, Мишок.

— Пуснете ми „Дед“… примерно „Вълничка“… и гледайте да сте прилично напоени с „Кингсланд“, за да ме кръстите в новия живот както подобава. Е, сигурно няма… да има гроб, на който да пикаете, но… вижте какво може да се направи.

Джак неволно прихва. Този път пурпурните очи на Мишока се заковават върху него:

— Обещай ми, че няма да ходиш там преди утре заран, ченге.

— Приятелю, не съм сигурен, че работата търпи отлагане.

— Трябва да изчакаш. Отидеш ли там сега, няма защо да се страхуваш от дяволското куче… защото другите неща в гората около онази къща… другите същества… — Червените очи се извъртат по ужасяващ начин. Черната слуз като катран се стича в брадата му. Той се насилва да продължи: — Другите същества в онази гора ще те схрускат като бонбон.

— Трябва да рискувам — мръщи се Джак. — Някъде там има едно момченце…

— То е в безопасност — прошепва умиращият.

Джак повдига вежди, питайки се дали е чул добре. И така да е, може ли да се осланя на думите му? Мишока се намира под въздействието на могъща, злокобна отрова. Досега успяваше да й устои, но…

— Макар и за кратко, е в безопасност. Е, не съвсем… предполагам, не е застрахован от абсолютно всичко… но по отношение на Мънчинг можеш да бъдеш спокоен. Така ли се казва? Мънчинг?

— Муншун, струва ми се. Как разбра?

Мишока отправя на Джак потресаващо зловеща и тайнствена усмивка. Това е усмивката на умираща сибила. Успява отново да докосне челото си и Джак с ужас открива, че пръстите на умиращия започват да се слепват и да почерняват от ноктите надолу.

— Всичко е тук, братко. Всичко. Нали вече ти казах. И виж какво — по-добре да го изяде някое огромно насекомо или скапан омар отвъд… където се намира сега… отколкото ти да се утрепеш, опитвайки се да го спасиш. Тогава Абала със сигурност ще пипне малкия. Така казва… твоят приятел. — Какъв приятел? — подозрително пита Доктора.

— Няма значение — мърмори Мишока. — Холивуд си знае. Нъл тъй, Холивуд?

Джак кима с неохота. Информаторът е Спийди, разбира се. Или Паркъс, ако предпочитате.

— Изчакай до утре. Иди точно по пладне, когато слънцето е най-силно и в двата свята. Обещай ми.

Отначало Джак не може да продума. Разкъсван е от чувства, които наподобяват агония.

— И без друго не можеш да се добереш до магистрала №35 преди мръкнало — тихо отбелязва Мецана.

— А горите не са пълни, ами гъмжат от страховити същества — допълва Док. — В сравнение с тях оня Филм „Проклятието Блеър“ е като за невинни първолачета. Не съм много сигурен, че държиш да търсиш къщата по тъмно. Освен ако не си намислил предсмъртното си желание, разбира се.

— Като свърши… — шепне Мишока. — Като свърши всичко… ако някой от вас оцелее… да изгори къщата до основи. Тая дупка. Тая гробница. До основи, чувате ли? Затворете вратата.

— А-ха — отвръща Клюна. — Чух те и те разбрах, брато.

— И още нещо. — Обръща се направо към Джак. — Може и да намериш мястото без чужда помощ, но ще ти дам още нещо, което може би ще ти потрябва. Една дума. В твоите уста ще има страшна сила заради онова, което си… докосвал. Някога, много отдавна. Това изобщо не го разбирам, но…

— Не се тревожи. Аз разбирам всичко. И коя е тази дума, Мишка?

За миг го обзема съмнение, че в крайна сметка Мишока няма да успее да му предаде думата. Нещо се бори съвсем отявлено да му попречи да я изрече, но умиращият го надвива. Най-вероятно това е последната победа в живота му.

— Д’ямба. Сега ти го кажи, Холивуд.

— Д’ямба — повтаря Джак; в същия миг от импровизираната библиотека до канапето се измъква цяла редица дебели книги с меки корици. Те увисват в сгъстяващия се здрач… задържат се… сетне с гръм и трясък се стоварват на пода. Мецана изписква тихо.

— Не я забравяй — казва Мишока. — Ще ти потрябва.

— Как? Как ще ми потрябва?

Мишока уморено клати глава:

— Не… зная.

Клюна се пресяга през рамото на Джак и дръпва листчето с драсканиците, играещи ролята на карта.

— Ще се срещнем утре сутрин в бар „Санд“ — казва на Джак — Гледай да си там най-късно в единайсет и половина, за да атакуваме проклетата къща точно по обяд. Междувременно ще задържа това. Малка предохранителна мярка, че ще послушаш Мишока.

— Добре. — Джак не се нуждае от карта, за да издири черната къща на приятелчето Бърнсайд, но Мишока най-вероятно е прав: май не е много разумно да посещава подобно място след залез слънце. Ужасява се от мисълта да остави Тай Маршал в изпепелените земи, дори изпитва мъчително чувство за вина, но не бива да се забравя, че на карта е заложено много повече от живота на едно изгубено момченце.

— Клюн, сигурен ли си, че искаш да се върнеш там?

— Как не! — възкликва Клюна. — Но нещо уби дъщеря ми — моята дъщеря! — и това нещо е дошло от там! И не ми казвай, че греша!

Джак мълчи. Разбира се, че Сейнт Пиер не греши. Разбира се, Джак иска двамата рокери да са с него, като свърне в просеката към Блак Хаус. Естествено, ако им стиска да го придружат.

„Д’ямба — повтаря мислено. — Д’ямба. Не забравяй.“

Отново поглежда към канапето:

— Мишок, ти…

— Не — прекъсва го Доктора. — Май няма да му трябва дрога.

— А? — недоумяващо го зяпва Джак. Чувства се оглупял. Оглупял и съсипан.

— Само часовникът му тиктака — пояснява Доктора и запява. След миг Клюна също затананиква, после и Мецана. Джак се отдръпва от канапето, а в главата му се върти една мисъл, необичайно сходна с онази, която безпокоеше Хенри: „Кога стана никое време? Как, по дяволите, стана така?“

— Няма бира в небесата… затуй я пием на земята… а когато хвърлим петалата…

* * *

Нашият стар приятел Джак излиза на пръсти от стаята. На отсрещната стена виси светещ рекламен часовник на светло пиво „Кингсланд“. Нашият едновремешен приятел — който вече не изглежда прекалено млад за възрастта си и съвсем не прилича на късметлия — недоверчиво се взира в циферблата, сетне сравнява показанията му със собствения си часовник. Наближава осем. Стоял е тук часове наред.

Вече се мръква, а някъде в градчето се крие Рибаря. Да не говорим за другоземните му приятели.

„Д’ямба“ — мислено повтаря Джак и натиска бравата. Като излиза на верандата и захлопва вратата след себе си, спонтанно се провиква в полумрака на гаснещия ден:

— Спийди, ще ми се да ти извия врата!

[1] Букв. „моят грях“. — Б.пр. ↑

[2] Домашното пивоварство е разпространено хоби в САЩ. — Б.пр. ↑

[3] Един от най-старите вестникарски комикси в САЩ, публикуван за пръв път през 1897 г. и вдъхновен от Макс и Мориц (първият комикс, създаден в Германия през 1865 г.); смята се за „етнически“, т.е. героите говорят с немски акцент. — Б.пр. ↑

Глава 24

Д’ЯМБА Е МОГЪЩО заклинание — могъщи нишки оформят мрежа, която обхваща безкрая. Когато Джак Сойер изскубва живата отрова от очите на Мишока, за пръв път д’ямба проблесва в съзнанието на умиращия и за миг той проумява тайната на битието; част от сияйната й сила се разлива по нишките на мрежата и скоро достига до Хенри Лейдън. Пътьом д’ямба докосва Танси Френо, седяща до витрината на бар „Санд“, която изведнъж вижда как в отсрещния край на паркинга сред фонтан ослепителна светлина се появява иронично усмихната млада красавица — миг преди образът да помръкне, Танси осъзнава, че е зърнала своята пораснала Ърма; д’ямба докосва и Дейл Гилбъртсън, който, докато шофира към дома си след работа, внезапно изпитва неудържимо желание да бъде заедно с Джак Сойер — чувството е толкова силно, та чак сърцето му се свива; той се зарича двамата с Джак да преследват Рибаря докрай, независимо от трудностите; д’ямба се спуска като мълния по една от трептящите нишки към Джуди Маршал, открехва пред очите й прозорец към Там някъде, където Тай спи в стоманеносива килия в очакване да бъде спасен; д’ямба достига и Чарлс Бърнсайд, но докосва истинския Рибар — Муншун, известен някога като Мънди Ман — тъкмо в мига, когато Бърни потропва на остъклената врата на студиото. Муншун усеща как в гърдите му като предупреждение прониква студен полъх и буквално се смразява от ярост и омраза при това нагло вмешателство; Чарлс Бърнсайд, който не знае нищичко за д’ямба и следователно не може да я мрази, прихваща настроението на господаря си и си припомня отдавнашна случка в Чикаго, когато едно момче, дето уж беше мъртво, изпълзя от брезентовия чувал на задната седалка на колата, която се просмука с разобличаваща кръв. Дяволски разобличаваща кръв, субстанция, която продължаваше да му се надсмива дълго след като беше заличил видимите следи. Но Хенри Лейдън, с когото започна тази верига от събития, е осенен не от висша благодат или ярост, а от прозрение.

Осъзнава, че появите на Роуда са плод единствено и само на самотата. По стълбите го следваше не друго, а болезнената потребност от присъствието на жена му. А създанието зад вратата е ужасяващият старец от Макстънс, който възнамерява да стори с него същото, което е направил на трите дечица. Кой друг ще чука на остъклената врата в този час? Не Дейл, не Джак, положително не и Елвина Мортън. Всеки от тях би позвънил и изчакал на входната врата.

Няколко секунди са му достатъчни да прецени шансовете си и мислено да нахвърли план за действие. Смята, че е и по-бърз, и за по-силен от Рибаря, който, ако се съди по гласа, е осемдесет и пет — деветдесетгодишен, освен това не знае, че евентуалната му жертва го е разпознала. За да се възползва от предимството си, Хенри трябва да изглежда озадачен, но дружелюбно настроен, сякаш е любопитен да разбере кой е посетителят. А отвори ли онзи вратата на студиото, която за беда е отключена, ще трябва да се действа бързо и решително.

„Способни ли сме на подобно нещо? — пита се и сам си отговаря: — Нямаме избор.“

Лампите светят ли? Не, разбира се — тъй като не очакваше посетители, не си направи труда да изпълнява безсмисления ритуал по включването им. В такъв случай възниква въпросът, дали навън е паднал мрак. Вероятно още не се е мръкнало съвсем — ако събитията се разиграваха след час, щеше незабелязано да прекоси къщата и да се измъкне през задната врата. Сега обаче в най-добрия случай шансовете му са петдесет на петдесет; все пак слънцето вече залязва и всяка секунда забавяне означава една отсянка мрак повече в дневната и кухнята.

Може би са изминали около две секунди, откакто посетителят, притаен зад вратата, потропа на остъклената й горна част, а Хенри, които демонстрира съвършено хладнокръвие, сякаш не е чул и звук, знае, че не може да отлага. Преструвайки се на потънал в размисъл, хваща тежката статуетка, връчена преди няколко години задочно на Джордж Ратбън за забележителни постижения в областта на електронните медии, а с другата си ръка придърпва от плитък поднос автоматичния нож, оставен от един почитател в университетското радио за Уисконсинския плъх в знак на уважение. Използва ножа да разрязва целофановите опаковки на компактдисковете, а неотдавна, чудейки се къде да си дене ръцете, се научи да го точи. С прибрано острие ножът напомня на плоска, малко необичайна писалка. С две оръжия шансовете му се удвояват, смята Хенри, особено ако за едното от тях противникът си въобразява, че е напълно безопасно.

Вече изминаха четири секунди от потропването на стъклото — време, през което и Бърни, и Муншун все повече се изнервят. Муншун се гърчи от погнуса при мисълта, че д ’ямба някак омърси тази иначе прекрасна сцена. Появата на д’ямба означава само едно — че някой, свързан с Хенри, е успял да се доближи до Блак Хаус достатъчно, та да опита отровите на свирепия й пазач. Което на свой ред означава, че омразният Джак Сойер неминуемо е узнал за съществуването на черния дом и възнамерява да го щурмува. Време е да унищожи слепеца и да се прибира.

Тези размишления остават скрити за Бърни, който усеща у господаря си само наченки на ненавист, в която се примесва още някакво чувство, поразително напомнящо на страх. Чарлс Бърнсайд е бесен на Хенри, задето си е присвоил гласа му — знае, че това представлява заплаха; по-силен от инстинкта му за самосъхранение обаче се оказва копнежът по простото, но несравнимо удоволствие от кръвопролитието. След като разфасова Хенри, той иска да вземе още една жертва, преди да се върне в Блак Хаус и да се пренесе в земята, която нарича „Шеол“.

Едрите му, деформирани от ревматизма кокалчета повторно потропват на стъклото.

Хенри извръща глава към вратата, безупречно имитирайки леко учудване:

— Знаех си, че има някой. Кой е там? … Хайде, говори. — Бутва някакво лостче и включва микрофона. — И да казваш нещо, не те чувам. Само момент да приключа тук и идвам. — Отново обръща глава и се привежда над писалището. С лявата си ръка уж най-небрежно докосва престижната статуетка, другата му ръка въобще не се вижда. Дава си вид на човек, потънал в дълбок размисъл. В действителност никога не се е вслушвал толкова напрегнато.

Валчестата дръжка невероятно бавно се завърта по посока на часовниковата стрелка. Вратата се открехва на сантиметър, два, три. В студиото нахлува сладникавото цветно ухание на „Май Син“ и полепва като химически Филм по микрофона, металните кутии за магнетофонни ролки, по индикаторите на апаратурата и по врата на приведения Хенри, сякаш молещ да бъде посечен. Съдейки по шумоленето на стъпките по килима посетителят е обут с пухкави пантофи. Хенри по-здраво стисва оръжията си в очакване на онзи конкретен звук, който ще му послужи като сигнал за действие. Вслушва се в поредната почти безшумна стъпка, последвана от още една, и разбира, че Рибаря стои зад гърба му. И той държи някакво оръжие, от което лъха миризма на трева, окосена от моравите пред къщите, и на машинно масло и прорязва аромата на парфюма. Хенри не се досеща що за оръжие е това, но по движението му във въздуха преценява, че е по-тежко от нож. Това и слепец ще го види. Следващата стъпка — о, колко е тиха! — е малко тромава, което подсказва, че старецът стиска оръжието с две ръце.

Към оформилия се в съзнанието му образ — представя си как противникът зад него се готви за удар — Хенри прибавя вдигнати ръце. Те стискат инструмент, подобен на градинарска ножица. Хенри също е въоръжен — най-ефикасното му оръжие е изненадата, но за да се възползва от нея успешно, трябва да избере подходящия момент. И то безпогрешно, ако иска да избегне бърза и кървава смърт. Навежда се още по-ниско и зачаква сигнала. Изненадан е от собственото си спокойствие.

Нападател, който стои зад седналата си жертва и стиска градинарска или друга тежка ножица, не бърза да замахне, а преди да нанесе удара, си дава време да извие гръб назад и да протегне ръце колкото се може по-високо, за да осигури максимална сила на удара. Докато извършва това движение, я дрехите му ще прошумолят, я коланът му ще проскърца. Нападателят ще поеме дъх. Всеки нормален човек ще пропусне да забележи повечето, ако не и почти всички подобни издайнически знаци, но изостреният слух на Хенри несъмнено ще ги долови.

Онзи най-сетне се раздвижва. Дрехите му прошумоляват, нахлуването на въздух в носната кухина се съпровожда с тихо съскане. Хенри мигновено тласва стола назад, като същевременно се извърта и замахва със статуетката. Планът проработва! Ръцете му изтръпват от силата на удара, чува изръмжаване, изразяващо изненада и болка. Миризмата на „Май Син“ го блъсва в носа.

Столът удря коленете му. Той натиска бутончето на ножа, освобождаващо дългото острие, и замахва право напред. Стоманата потъва в плът. На сантиметри от него проехтява яростен рев. Повторно замахва със статуетката, рязко изважда ножа и отново го забива. Две кльощави ръце се впиват в гърлото и раменете му, изпълвайки го с отвращение; лъхва го вонящ дъх.

Разбира, че е ранен, усеща в лявата плешка пареща болка, която в дълбочина постепенно се притъпява. „Проклетата ножица за плета“ — изпъшква мислено и отново замахва с ножа. Този път острието раздира само въздуха. Мазолеста длан го сграбчва за лакътя, друга се вкопчва в рамото му. Убиецът рязко го дръпва и за да запази равновесие, Хенри се подпира с коляно на стола. Дълъг нос се забива в лицето му и блъсва тъмните очила от носа му. После се случва нещо, което го изпълва с погнуса: два реда зъби, остри като като счупени мидени черупки, се впиват в лявата му страна, врязвайки се в кожата като трион. Лицето му се облива с кръв. Онзи стисва зъби и откъсва овално парче от кожата му; белият писък на неописуема болка, неизмеримо по-силна от болката в гърба, се удавя в плисъка на собствената му кръв, която облива лицето на чудовищния старец. Страхът и погнусата, както и солидната доза адреналин му дават достатъчно сили да замахне с ножа, изплъзвайки се от хватката на нападателя. Острието попада върху движеща се част от тялото на Рибаря — вероятно ръката му.

Хенри не успява да изпита каквото и да било удовлетворение, тъй като острието на тежката градинарска ножица със свистене се забива в ръката, която стиска ножа. Почти не му остава време да проумее случващото се — двойното острие разкъсва кожата, пречупва костите и прерязва безименния пръст и кутрето му.

Изведнъж, сякаш забиващата се ножица е била последният контакт на Рибаря с него, Хенри се оказва свободен. Търси с крак вратата и като я намира, я отваря с ритник и се хвърля през отвора. Просва се на пода, който е толкова лепкав, че докато се мъчи да се изправи, стъпалата му се подхлъзват. Нима е възможно цялата тази кръв да е негова?

През отворената врата на студиото долита същият глас, който през едно друго столетие, през една друга епоха трябваше да изследва:

— Наръга ме, задръстено нищожество такова!

Хенри не се бави да го слуша — докато се движи по коридора, му се иска да не оставя толкова широка и ясна кървава диря. Изглежда, дрехите му са подгизнали от кръв — цялата му риза е напоена, кръв се стича по краката му, продължава да се лее от лицето му; въпреки прилива на адреналин силите започват да го напускат. След този масивен кръвоизлив колко ли време му остава до настъпването на смъртта — двайсет минути?

Стига до края на коридора и тичешком влиза в дневната.

„Няма да ми се размине — казва си. — Изгубих прекалено много кръв. Ако не друго, мога да се добера до входната врата и да изляза навън, та поне да умра на чист въздух.“

От коридора го настига гласът на Рибаря:

— Хапнах си малко от бузката ти, а сега ще схрускам двата ти пръста. Чуваш ли какво ти говоря, задръстен нещастник такъв?

Хенри стига до вратата. Ръката му безпомощно се плъзга по валчестата дръжка, която отказва да се завърти. Търси бутончето за заключване, което явно е натиснато.

— Чуваш ли какво ти говоря? — Рибаря приближава, гласът му трепери от ярост.

Достатъчно е да натисне копчето, което отключва бравата, и да завърти топката. Можеше да е навън само след секунда, но трите пръста, които са му останали, не се подчиняват на заповедите му. „Ясно, ще се мре — мисли си. — Ще отида при Роуда, ще отида при моята Чучулига, при моята красива Чучулига.“

Чува мляскане, придружено с шумно облизване и хрускане.

— Хич не си вкусен, да знаеш! Току-що ти изядох пръстите, бяха адски противни. Знаеш ли какво обичам, а? Знаеш ли кое ми е най-най-любимият деликатес? Крехко детско дупенце. И Албърт Фиш много си е падал по него, о, как си е падал. Ммм-ммм! БЕБЕШКО ДУПЕНЦЕ! На това му викам аз БАНКЕТ!

Хенри осъзнава, че се е свлякъл по затворената врата и се е отпуснал на четири крака на пода, а дишането му е доста затруднено. Изтласква се напред и пропълзява зад канапето, на което, удобно разположен, бе слушал как Джак Сойер чете романа на красноречивия Чарлс Дикенс. Изведнъж му хрумва, че едно от нещата, които никога няма да направи, е да разбере как свършва „Студеният дом“. Няма да види повече и своя приятел Джак.

По стъпките се разбира, че Рибаря е влязъл в дневната, сетне вероятно спира и се озърта.

— Я да видим. Къде си, нещастнико? Не можеш да се скриеш от мен. — Остриетата на ножицата изчаткват.

Или и Рибаря е ослепял като къртица, или в дневната е твърде тъмно. В душата на Хенри като пламъчето на кибритена клечка грейва надеждица. Нападателят може да не забележи ключовете за осветлението.

— Нещастник! — Думата прозвучава като „нежж-дазниг“. „Гъде зи зе згрил, маммгади?“, което в превод означава: „Къде си се скрил, мамка ти?“

Удивително, размишлява Хенри. Колкото е по-ядосан и по-притеснен, толкова по се засилва чудатият му акцент. Това вече не е типичният говор на обитателите на чикагския квартал Саут Сайд, не прилича и на конкретен език. Със сигурност обаче не е немски — не, в никакъв случай. Ако Хенри беше чул формулировката на доктор Спигълман за французина, който се опитва да говори английски с немски акцент, щеше да закима усмихнато. Говорът е като немски от далечния космос или по-скоро диалект, който е мутирал към немски, без говорещият изобщо да е чувал как звучи оригиналният език.

— Ръни ме, звиню мръзнъ. — Рибаря се нахвърля върху фотьойла и го прекатурва. После се обажда с чикагския си акцент: — Аз ще те намеря тебе, братче, и като нищо ще ти отрежа шибаната тиква.

На пода се разбива лампа. Човекът, чиито стъпки донякъде се заглушават от мъхнатите пантофи, тромаво пристъпва надясно.

— Слепец се крие в тъмнината, а? О, това си е направо очарователно, ама наистина очарователно. Ч’ай да ти кажа нещо. Отдавна не съм хапвал език, но мисля да опитам твоя. — Малката маса и поставената отгоре й лампа издрънчават и също се разбиват на пода. — Но трябва да знаеш следното. Странна работа са това, езиците. Езикът на стареца не се различава много на вкус от този на младежа — е, детските езичета, разбира се, са два пъти по-вкусни. Когадо бях Фриц Хааман, ждо езидзи зъм изял, ха ха.

Странно — създава се впечатлението, че Рибаря говори с два гласа, един от които използва извънземната версия на немски език. Върху стената се стоварва юмрук, тежките стъпки се приближават. Помагайки си с лакти, Хенри пълзешком заобикаля канапето и се пъхва под ниска дълга маса, докато се вслушва как онзи шляпа в кръвта. Отпуска глава върху ръцете си, в този миг от раната на лицето му отново руква топла кръв. Агонизиращата болка в пръстите почти заглушава болката в лицето и в гърба.

— Не можещ да се криеш вечно — продължава Рибаря. След което моментално превключва на чудатия акцент: — Здигъ вед-же, Бърн-Бърн. Имъмме бо-важжнъ рабудъ.

Отново се обажда „чикагският“ глас:

— Чакай малко, нали ти сам го нарече „неждаздниг“. Той ме рани и аз страдам!

— Лизидзи в дъмниде бърлоги, охо, и блъхове в дълбогиде зи дубги, и де здрадад. Гледиде залудани деджидза, и де здра-дад, аха, много бо-зилно бо-зилно бо-зилно од деб.

— Ами той?

— Жде му издедже гръвда, издедже гръвта, аха. Оздави го да умре.

В мрака едва различаваме какво става. Чарлс Бърнсайд се държи досущ като двуглавия папагал на Паркъс. Като говори със собствения си глас, извръща глава наляво, като говори с извънземния акцент, се обръща в противоположната посока. Като го гледаме как мята глава насам-натам, все едно наблюдаваме някой комик — примерно Джим Кери или Стив Мартин — пресъздаващ едновременно двете „аз“ на шизофреник… с тази разлика, че той изобщо не е смешен. И двете му превъплъщения са отвратителни и ни заболяват ушите, като го слушаме. Основната им разлика се състои в това, че лявата половина — с гърления извънземен акцент — е тази, която дърпа конците и върти волана, сякаш другият е превозно средство; дясната половина — нашият Бърни — е само един роб. Предвид тази така ясно очертана разлика у нас започва да се оформя впечатлението, че не след дълго Муншун ще се отърве от Чарлс Бърнсайд, ще го захвърли като мърсен чорап.

— Ама аз ИСКАМ да го убия! — изкрещява Бърни.

— Дой е ведже мъррдъв, мъррдъв, мъррдъв. Зърдзето на Жак Зойъ жде зе бръзне од мъга. Жак Зойъ набраво жде зи загуби раззъдъга. Одиваме ли в Магздънз да убием Везеляга? Ди изг-гаж да убиеж Везеляга, дда?

Бърни се киска:

— Аха! Изггам да го убия тоя Веселяк. Искам да го накълцам на парченца и да му схрускам костите. Тъкмо ако оная неговата надута гъска е там, ще й откъсна главата и ще й изпапкам острото езиче.

Докато слуша този „разговор“, Хенри Лейдън си казва, че старецът е слабоумен, обладан от духове или и двете. От гърба и обезобразената му длан продължава да се лее кръв, но той е безсилен да я спре. Повдига му се от миризмата й, но гаденето е най-малкият проблем. Чувства се олекнал като балон, съзнанието му се рее и е приятно притъпено — именно това е сериозният проблем — а най-силното му оръжие срещу него е болката. Не бива да губи съзнание! Трябва да остави съобщение за Джак.

— Знаджи ведже зи дръгваме, Бърн-Бърн, и одиваме да зе позабавляваме с Везеляга, дда? И бозле… охо бозле, бозле бозле одиваме в нажда брегразна брегразна Благ Хуз, мили ми Бърн-Бърн, и в Благ Хуз се здягаме за Бурбурния Грал!

— Как искам да се запозная с Пурпурния крал — казва Бърни. От устата му е провиснала лига, очите му просветват в мрака. — Ще дам на Пурпурния крал копелето на Маршал и той ще ме обикне, защото ще си хапна само мъничко от дупенцето и от ръчичката.

— Дой жде де обиггне заради менн, Бърн-Бърн, заждодо граляд обиджа най-много менн менн менн менн гозбодин Мунн-шунн! И гогадо Гралят влаздва над всиджго, над вси-джго, лизидзите в лизиджите зи бърлоги жде бладжат, жде бладжат, жде зи избладжат оджиде од мъга, заждодо ди и аз, аз, аз, ние с деб жде ядем, жде ядем, жде ядем ядем ядем, догадо взиджги зведове във взиджги бозоги озданат бразни гадо бразни грагхови жужулги!

— Празни грахови шушулки — кикоти се Бърни и шумно преглътва поредната провиснала лига. — Голямо плюскане ще падне.

— Дръгвай.

— Ей-сега. Само да оставя съобщение. Настъпва мълчание.

След това се чува необикновено свистене, придружено от изшляпването на пантофи, подгизнали от кръв, които се отделят от лепкавия под. Вратата на дрешника под стълбището с трясък се отваря, вратата на студиото се затръшва. За миг се усеща миризмата на озон. Рибаря, в който са се вселили двама души, е изчезнал. Хенри не знае как е станало, но е сигурен, че е сам. Кого го е грижа как се е случило? Сега той има по-важна работа.

— Бо-важна рабуда — казва на глас. — Този е германец колкото аз съм кокошка.

Изпълзява изпод масата и се подпира на плота, за да стъпи на крака. Като се изправя, пред очите му причернява, той машинално се вкопчва в поставката на лампата, за да не се строполи на пода.

— Не припадай. Тия с припадането да ги нямаме, в никакъв случай!

Може да ходи, сигурен е. Нали цял живот все е ходил. Като стана дума, и да шофира може — това е по-лесно и от ходенето, само дето на никого никога не му е стискало да му позволи да демонстрира таланта си зад волана. Ама-ха, щом Рей Чарлс умее да шофира — а той можеше и още може, сигурно тъкмо в този миг прави ляв завой на магистралата — защо пък Хенри Лейдън да не умее? Но тъкмо сега няма на разположение автомобил, та ще се наложи да се поразходи пеш. И без друго разходката ще е много, много кратка.

И накъде се е запътил с тази бодра крачка през локвите от кръв на пода на дневната?

— Ами че то е очебийно — отвръща си сам. — Отивам в студиото си. Така ми се иска да се поразходя до прекрасното си студио.

Черната пелена отново заплашва да обгърне съзнанието му, но ние разполагаме с мощен антидот срещу това, нали? Разбира се! Този антидот е порядъчна доза хубава, остра болка. Хенри удря със здравата си ръка чуканчетата на отсечените си пръсти — уха, цялата му ръка пламна. Ръка, обгърната от пламъци — да, това ще свърши работа. Нажежените искри, които хвърчат от горящите пръсти, ще ни помогнат да се доберем до студиото.

А сълзите нека си текат. Мъртвите не плачат.

— Миризмата на кръв е като смеха — казва Хенри. — Откъде беше това? От една книга. „Миризмата на кръв беше като смеха.“ Велика мисъл. А сега стъпи първо с единия крак, после с другия.

Като стига до коридорчето към студиото, за миг се обляга на стената. В гърдите му се надига блажена умора, която се разпростира в цялото му тяло. Рязко вдига глава и стената се изпръсква с кръв:

— Говори, глупако. Да си приказваш сам не е лудост. Напротив, прекрасно е. И знаеш ли какво? Ами че ти така си изкарваш хляба — по цял ден си приказваш сам!

Той се оттласква от стената, пристъпва напред; този път заговаря Джордж Ратбън, използвайки неговите гласни струни:

— Приятели — дайте да се разберем, вие наистина СТЕ мои приятели — тук, в студиото на KDCU, изглежда, са възникнали технически проблеми. Напрежението на електричеството спада, наложени са ограничения в използването му, да, да, действително. Не се плашете, мили мои, само не се плашете! Ето, само докато си приказвам, вече сме на четири нищо и никакви крачки от вратата на студиото и след нула време ще заработим със страшна сила, йессър. Няма дърти канибали, било то и с извънземни съучастници, дето да попречат на тая станция да работи, ъ-ХЪЪ, във всеки случай не и преди да сме излъчили нашето последно предаване.

Като че ли Джордж Ратбън вдъхва живот на Хенри Лейдън, не обратното. Гърбът на слепеца е по-изпънат, брадичката — вирната. На втората крачка се озовава пред затворената врата на студиото.

— Трудно, трудно улавяне, драги слушатели, за да хване Поуки Рийс тази топка, ръкавицата му трябва да блести от чистота. Но какво прави той, приятели мои?! Да не повярва човек на очите си. Възможно ли е да си бърка в джоба? И да вади нещо? Боже Господи, направо свят да ти се завие… Поуки Рийс ЩЕ приложи СТАРИЯ ФИНТ С НОСНАТА КЪРПИЧКА! Точно така! Той ИЗБЪРСВА ръкавицата, ИЗБЪРСВА ръката, с която ще мята, ХВЪРЛЯ кърпата на земята, СГРАБЧВА дръжката… и вратата се ОТВАРЯ! За пореден път Поуки Рийс успя и вече е В СТУДИОТО!

Хенри увива кърпичката около пръстите си и опипом търси стола.

— Но, изглежда, Рафаел Фъркал се лута и търси топката СЛЕПЕШКАТА… чакайте, чакайте, дали пък не я намери? Дали не напипа крайчеца й? ДА! Фъркал докопа ПОДЛАКЪТНИЦИТЕ на топката, а ето я и ОБЛЕГАЛКАТА, той я ИЗПРАВЯ, госпожи и господа, и топката отново е ИЗПРАВЕНА на КОЛЕЛАТА си! Фъркал сяда и се придърпва към пулта. Какво невероятно количество кръв, но бейзболът е доста кървава игра, особено като се нахвърлят върху тебе с БУТОНКИ.

С пръстите на лявата ръка, вече почти почистена от кръвта, Хенри натиска бутона за включване на големия магнетофон и придърпва микрофона. Седи в тъмното, слуша как лентата съска между двете ролки и изпитва странно задоволство от факта, че е тук, че отново прави онова, което е правил нощ след нощ хиляди нощи подред. Изтощението сякаш загръща тялото и съзнанието му с кадифен плащ, който скрива всичко, до което се докосне. Твърде е рано да се предава. Скоро ще капитулира, но първо трябва да си свърши работата. Трябва да говори с Джак Сойер, обръщайки се към себе си, и за тази цел призовава вече познатите ни духове, които му дават глас.

Джордж Ратбън:

— Първа до девета и домакинът вече спринтира към душовете, мой човек. Но играта не СВЪРШВА, докато не ПУКНЕ и последният СЛЕПЕЦ!

Хенри Чаровника:

— Слушай какво ще ти кажа, Джак Сойер, да не вземеш сега Да превъртиш. Запази спокойствие и слушай внимателно какво ще ти каже твоят стар приятел Хенри Чаровника. Рибаря ме навести, сетне се запъти към „Макстънс“. Иска да убие Веселяка, тоест собственика на заведението. Обади се в полицията и го спаси, ако можеш. Ти знаеше ли, че Рибаря живее в „Макстънс“? Той е старец, обладан от демон. Искаше да ми попречи да ти съобщя, че съм разпознал гласа му. Освен това смята да те прецака, като убие мен. Не му доставяй това удоволствие, чу ли? Уисконсинският плъх:

— ЗАЩОТО ТОВА ЩЕ БЪДЕ АДСКИ ТЪПО! РИБЕШКИЯТ МОЗЪК ЩЕ ТЕ ЧАКА НА НЯКАКВО МЯСТО, НАРЕЧЕНО „БЛАК ХАУС“, БЪДИ ГОТОВ ДА СЕ СРЕЩНЕШ С МРЪСНИКА! И ДА МУ ОТКЪСНЕШ ТОПКИТЕ!

Стържещият като трион глас на Уисконсинския плъх секва сред пристъп на кашлица. Хенри Чаровника, задъхано:

— Нашият приятел Плъха беше отзован внезапно. Боя се, че е склонен към превъзбуда.

Джордж Ратбън:

— Слушай какво, СИНКО, ти да не се опитваш да ми КАЖЕШ, че…

Хенри Чаровника:

— Спокойно, спокойно, има право да се вълнува. Но Джак не иска да му крещим. Джак иска информация.

Джордж Ратбън:

— Ами тогава да побързаме да му я дадем. Хенри Чаровника:

— Ето каква е работата, Джак. Рибаря не е особено умен, същото важи и за неговия… да го наречем „демон“, който се казва примерно Мънчинг. Освен това е невъобразимо суетен.

Хенри Лейдън се отпуска на стола и в продължение на секунда-две се взира в нищото. Тялото му е безчувствено от кръста надолу, а кръвта, която изтича от дясната му ръка, образува локвичка около микрофона. Чуканчетата на отсечените пръсти туптят с равномерен пулс, който постепенно се забавя.

Джордж Ратбън:

— Не сега, Смешко!

Хенри Лейдън (поклаща глава):

— А ти лесно ще се справиш със суетата и глупостта, драги. Налага се да приключвам предаването. Не страдай за мен, Джак. Поживях си дяволски добре, а сега отивам при моята скъпоценна Роуда. — Усмихва се в тъмното, усмивката му се разтяга чак до ушите. — А, Чучулиго, здрасти.

Понякога миризмата на кръв наистина е като смеха.

* * *

Какво става там, в края на уличката, наречена „Нейлхаус Роу“? Рояк от едри, жужащи същества кръжат около главата на Джак Сойер и сред падащия мрак греят като сияйните страници на свещен текст. Твърде са малки за колибри, но, пърхайки във въздуха, излъчват собствен, вътрешен блясък. Ако са оси, нашият стар приятел здравата ще загази. Те обаче не жилят — заоблените им телца леко докосват лицето и ръцете му и сляпо се побутват в тялото му като котка, която се отърква в краката на стопанина си, разтушавайки хем него, хем себе си.

За разлика от котката обаче тези създания като че ли само даряват утеха и дори Джак Сойер не може да обясни причината. Те не са нито оси, нито колибри, нито котки, а пчели, медоносни пчели, а при нормални обстоятелства той би се изплашил, ако се озове сред рояк пчели. Особено такива, които явно принадлежат към някакъв особен вид свръхпчели, чиито златни линии са по-златни, а черните им гръбчета — по-искрящо черни. Но Джак не се страхува. Ако имаха намерение да го нападат, досега да са го нажилили. Но той от самото начало си знае, че не му мислят злото. Допирът на мъхестите телца е неизказано нежен, многогласното жужене е тихо и мелодично, благо като протестантски псалм. След първите няколко секунди Джак оставя събитията да следват своя ход.

Пчелите стесняват обръча около него, тихото им жужене пулсира в ушите му. Напомня говор или пеене. За миг вижда само гъстата пелена от пчели, които се стрелкат насам-натам… после изведнъж кацат навсякъде по него с изключение на лицето. Покриват главата му като шлем. Загръщат ръцете, гърдите, гърба, краката му. Така плътно покриват обувките му, че напълно ги скриват. Въпреки огромния си брой са почти безтегловни. Джак има чувството, че откритите части на тялото му — ръцете и врата — са увити в кашмирен шал. Облечен е с лек като перце пчелен костюм в черно и златисто. Вдига ръце, насекомите се вдигат в унисон с движението му.

Виждал е фотографии на пчелари, заобиколени от рояк пчели, но това не е снимка, а той не е пчелар. Удивлението или по-скоро искреното удоволствие от странното преживяване го остава без дъх. Докато се намира в прегръдката на пчелите, забравя за отвратителната, смърт на Мишока и страховитата задача, която му предстои утре. Не забравя обаче Софи — иска му се Клюна и Доктора да излязат да видят какво се случва, но повече от всичко му се иска в този миг да го види Софи. Може би по силата на д’ямба тя дори го вижда. Някой утешава Джак, желае му доброто. Едно любящо, невидимо присъствие му идва на помощ. Тази подкрепа е като Божията благодат. Облечен в своя кадифенозлатен пчелен костюм, Джак чувства, че ако пристъпи към небето, ще полети. Пчелите ще го понесат над долините, над набърчените чела на хълмовете. Като летящите хора в другия свят, с които беше пристигнала Софи — така ще полети и той. Но вместо на две, ще се понесе на две хиляди крила.

Спомня си, че в нашия свят пчелите се прибират в кошера, преди да се мръкне. Тази негова мисъл сякаш напомня на насекомите за обичайния им жизнен ритъм и те се отделят от главата, тялото, ръцете и краката му, но не наведнъж, като жив килим, а една по една, на групички по пет шест; отначало се зарейват безцелно над него, сетне се завъртат, изстрелват се като куршуми на изток и изчезват в една и съща мрачна безкрайност. Джак долавя жуженето им едва когато то заглъхва, след като пчелите вече ги няма.

В секундите преди да си възвърне способността да се движи и да се приближи до пикапа, има чувството че някой бди над него. Току-що му се случи… какво? Точната дума му идва наум, като включва двигателя и натиска педала за газта: някой го прегърна.

Не подозира колко ще му е необходима топлината на тази прегръдка, нито по какъв начин ще се повтори през нощта.

* * *

Първо, силите му са изчерпани. Ден като днешния нямаше как да не завърши с някое сюрреалистично преживяване като прегръдка от пчели: Софи, Уендъл Грийн, Джуди Маршал, Паркъс — какъв катаклизъм, какъв всемирен потоп! — и накрая необикновената смърт на Мишока Бауман — всички тези събития го напрегнаха до краен предел, потресоха го до дън душа. Тялото му жадува за почивка. Като напуска очертанията на Френч Ландинг и навлиза сред необятните мръкнали поля, се изкушава да отбие колата край пътя и да подремне половин час. Сгъстяващият се нощен мрак обещава живителната свежест на съня, но тъкмо в това е бедата — има опасност да проспи цялата нощ в пикапа, в резултат на което утре, тъкмо когато трябва е в блестяща форма, ще бъде кисел и скован от ревматични болки.

Дори в момента далеч не е в блестяща форма — минал е покрай нея, както казваше баща му Фил Сойер. Вече шофира само на бензинови изпарения — друг любим лаф на Фил Сойер — но явно ще трябва да издържи още малко, колкото да се отбие до дома на Хенри Лейдън. Може би приятелят му е сключил споразумение с представителя на ESPN… нищо чудно да направи шеметна кариера и да печели много повече пари. Не че му трябват, защото животът му и сега изглежда идеален, но на Джак много му допада идеята неговият скъп приятел изведнъж да се види червив с пари. Един Хенри с излишни пари за харчене ще му напълни душата. Само като си помисли човек какви фантастични дрехи ще може да си накупи! Джак си представя как ще отиде с него в Ню Йорк, ще отседнат в някой хубав хотел като „Карлайл“ или „Сейнт Риджис“, ще го разходи из пет-шест страхотни магазина за мъжки дрехи и ще му помогне при избора.

На Хенри всичко му стои страхотно, той сякаш облагородява дрехите, при това има подчертано свой, характерен стил. Пада си по класическия, дори малко старомоден шик. Има слабост към платове на райета или карета, туид тип „рибена кост“. Предпочита памучни, ленени, вълнени материи. Понякога се издокарва с папийонка или широка вратовръзка и небрежно бухната кърпичка в горното джобче на сакото. Пада си по плетени мокасини, класически половинки с връзки, трандафори, ниски боти от мека, фина кожа. Никога не обува маратонки или джинси, Джак не помни да го е виждал някога с тениска с надпис. Недоумява как е възможно незрящ да развие такъв специфичен вкус към облеклото.

„Разбира се — изведнъж му просветва отговорът, — от майка си! Придобил е вкуса си от майка си.“

Незнайно защо това „откритие“ го кара да се просълзи. „Като се преуморя, започвам да се разчувствам — си казва. — Не се превъзнасяй много-много, моето момче.“ Но да формулираш проблема е едно, а да го разрешиш — съвсем друго; Джак не може да последва собствения си съвет, фактът, че Хенри Лейдън цял живот се е придържал към представите на майка си за мъжка мода, му се струва поразително красив и трогателен. Говори за определен вид лоялност, която буди у Джак възхищение, а именно — безмълвната лоялност. Хенри може би е наследил много от майка си: бързия ум, любовта към музиката, трезвия разсъдък, липсата на склонност към самосъжаление. Трезвият разсъдък и липсата на склонност към самосъжаление са страхотно съчетание — едно доста точно определение за кураж.

Защото Хенри определено е смел, напомня си Джак. По дяволите, дори безстрашен. Много е забавен, като вземе да го убеждава, че умее да шофира, но е сигурно, че при случай без никакво колебание ще седна зад волана на първата кола, която му попадне, ще включи двигателя и ще потегли към магистралата. Постъпката му ще бъде напълно естествена, не безмозъчно парадиране — подобно поведение е съвсем чуждо на природата му; ще кимне към предното стъкло и ще изтърси нещо от рода на: „Тази година царевицата върви добре, доста е избуяла за сезона“ и „Дуан, разгеле, се накани да си боядиса къщата“. Което напълно отговаря на истината — царевицата е избуяла, а Дуан Ъпхил съвсем наскоро е боядисал къщата си — информация, която той получава чрез загадъчната си система от сетива.

Джак решава, че ако се върне жив от похода до Черния дом, ще разреши на Хенри да направи едно кръгче с пикапа. Какво пък, най-много да се преобърнат в някоя канавка, но си струва дори само заради изражението му. Ще го изведе някой съботен следобед на магистрала № 93 и ще го остави да шофира до бар „Санд“. Ако Клюна и Доктора не бъдат разкъсани от свирепи върколаци и оцелеят след похода до Черния дом, непременно трябва да ги запознае с Хенри, в чието лице, колкото и да е необичайно, ще срещнат достоен събеседник. Той със сигурност много ще им допадне. След някоя и друга седмица току-виж го качили на някой от мощните си мотоциклети, за да отпрашат към Норуей Вали.

Ех, ако можеше той да ги придружи, когато тръгнат към Черния дом! При тази мисъл внезапно го наляга тъга, както се случва, когато ни хрумне гениална, но неосъществима идея. Сигурен е, че слепецът ще бъде смел и непоколебим, ала най го блазни перспективата после да обсъждат преживелицата. Ще бъде фантастично — ще си седят двамата я в едната, я в другата дневна и ще разговарят, а на покрива ще се трупат снежни преспи — ала няма право да изложи Хенри на такава опасност.

— Какви са тия глупости, дето си ги мислиш! — сопва се гласно и си дава сметка, че съжалява, задето не е бил докрай честен и открит с Хенри — упоритото му мълчание е причината за абсурното му безпокойство. Не че няма да му го разкаже — съжалява, задето не го е споделил досега. Трябваше да бъде откровен с него от самото начало. Трябваше да му разкаже за червените перца, за сините яйчица и за растящото си безпокойство. Хенри щеше да му помогне да прогледне, да превъзмогне слепотата си, която е много по-пагубна от физиологичната.

„Край на прикриването — казва си. — Повече никакви тайни!“ Истинско щастие е, че са толкова близки, отсега нататък ясно ще покаже колко много държи на приятелството им. Отсега нататък ще споделя с Хенри абсолютно всичко, ще му разкаже и цялата предистория: Териториите, Спийди Паркър, мъртвеца в Санта Моника, бейзболната шапка на Тайлър Маршал. Джуди Маршал — Софи. Да, непременно трябва да разкаже на приятеля си за Софи — как е възможно досега да го е пазил в тайна? Радостта, споделена с Хенри, ще бъде двойно по-голяма — той ще й придаде деликатност, изтънченост и добросърдечност, които още повече ще стоплят сърцето на Джак. Какъв невероятен, буквално невероятен приятел е Хенри! Ако го опишеш пред някого, който изобщо не го познава, едва ли ще ти повярват. Искате да кажете, че такъв човек живее сам-самичък вдън гори тилилейски?! Не може да бъде! Но Хенри наистина живее в изолираната местност Норуей Вали, близо до Френч Каунти, щата Уисконсин и очаква да му прочетат поредния епизод от „Студеният дом“. Сигурно вече се подготвя за пристигането на Джак и е включил лампите в кухнята и дневната, както прави от години в памет на починалата си многообичана съпруга.

„Сигурно не съм толкова лош, щом имам такъв приятел — мисли си Джак. — Буквално го обожавам този Хенри.“ Сега дори в мрака всичко започва да му се струва красиво. Бар „Санд“, пламнал в неонови светлини сред грамадния паркинг; хилавите дръвчета, които попаднаха в светлините на фаровете, като излезе на магистрала № 93; невидимите полета; блесналите лампички, окачени като коледна украса над входа на магазина на Рой. Изтрополяването на колелата по първия мост и острия завой към сърцето на долината. Отляво на пътя, отдалечена навътре в полето, изниква първата ферма, чиито прозорци светят като църковни свещи. Всичко сякаш е придобило по-дълбоко значение, всичко сякаш говори. Обгърнат от свята тишина, той пътува през свята гора. Спомня си как Дейл за пръв път го доведе тук с колата си, този спомен също е свят. Джак не осъзнава, че по страните му се стичат сълзи. Кръвта пее в жилите му. Бледите очертания на фермерските къщи с осветени прозорци изникват в мрачината, от която се покланят гъсто нацъфтелите кремове, посрещнали го при първото му идване в долината. Оранжевите им цветове припламват под светлината на фаровете, сетне с едва чут шепот изостават от колата. Изгубените им думи пригласят на автомобилните гуми, които нетърпеливо, но плавно се плъзгат към приветливия дом на Хенри Лейдън. Джак знае, че утре ще се изправи пред смъртта и това може би е последната му нощ. Трябва да победи, но това не означава непременно, че ще го стори — историята познава рухването на непобедими империи — възможно е Пурпурният крал да се изплъзне от Кулата и да унищожава свят след свят, докато във вселената настъпи хаос.

Възможно е и тримата да загинат при сблъсъка с Блак Хаус: той, Клюна и Доктора. Ако това се случи, Тайлър Марщал ще бъде не просто Разрушител — роб, прикован към греблата в безвечно Чистилище — а Свръхразрушител, Разрушител с ядрен заряд, когото Абала ще използва да превърне всички светове в пещи, натъпкани с горящи трупове. „Само през трупа ми“ — казва си Джак и се изсмива почти истерично на неволния каламбур.

Какъв необикновен миг — смее се и в същото време бърше сълзите от лицето си. Изведнъж се чувства разкъсан на две. Красота и ужас, красота и болка — главоблъсканицата няма отговор. Изтощен и напрегнат до краен предел, той още по-ясно осъзнава изконната крехкост на света, неговия постоянен, неотменим ход към смъртта, получава и по-дълбокото прозрение, че именно в този неотменим ход към смъртта се корени целият смисъл на битието. Виждате ли тази зашеметяваща красота, от която ви спира дъхът? Вгледайте се внимателно, защото след миг наистина ще престанете да дишате.

В този момент си спомня за рояка златисти пчели, които се спуснаха върху му, и се досеща, че именно от това се опитваха да го предпазят, именно затова го утешаваха. Обичаш ли нещо, трябва да го заобичаш още по-силно, защото някой ден ще го загубиш. Твърдението може би е вярно, но не съдържа цялата истина.

На фона на необятната нощ вижда как исполинът, наречен „Пурпурния крал“, е сграбчил едно момченце, което ще използва като увеличително стъкло, за да подпали световете и да ги превърне в тлееща пустош. Паркъс беше прав: невъзможно е да се изправи срещу този гигант, но поне може да спаси момчето.

Пчелите казаха: „Спаси Тай Маршал.“

Пчелите казаха: „Обичай Хенри Лейдън.“

Пчелите казаха: „Обичай Софи.“

Това вече звучи доста по-близко до истината, по-вярно. За пчелите и трите изречения са означавали едно и също. Пчелите сигурно са казали и „Свърши си работата, стражарю“, но разликата е незначителна. Е, ще си свърши работата, това е ясно. Друго не му остава, особено след като му бе разкрито такова чудо.

Завива по алеята към дома на Хенри и сърцето му се изпълва нежност. Нима приятелят му не е поредното чудо?

Тази вечер, решава Джак, ще възнагради Хенри със зашеметяващ разказ, който приятелят му няма да забрави никога. Тази вечер ще сподели с него цялата история, ще му разкаже за пътуването, което предприе, когато беше дванайсетгодишен, за прокълнатите земи, Здравомислещия Ричард, Ейджинкорт, Талисмана. Няма да пропусне дори кръчмата в Оутли и дома „Слънчева светлина“, защото тези приключения положително ще накарат приятеля му да се развълнува. И да не забрави Вълк! Хенри направо ще се влюби във Вълк; Вълк ще го трогне чак до дъното на шоколадовокафявите му велурени мокасини. Всяка дума, която Джак изрича, ще бъде извинение за дългото мълчание.

А като свърши разказа си, като се старае да представи събитията колкото се може по-правдоподобно — светът, този свят, ще бъде преобразен, понеже и друг освен него ще знае абсолютно всичко. Невъзможно му е да си представи как ще се чувства, когато безмерната му самота бъде заличена, унищожена, но само при мисълта за това вече изпитва облекчение.

Хм, колко странно… Приятелят му не е включил осветлението и къщата изглежда тъмна и пуста. Трябва да е заспал.

Джак се усмихва, изключва двигателя и слиза от пикапа. Опитът му подсказва, че като влезе, Хенри ще го усети още на втората крачка и ще се преструва, че въобще не е задрямвал. Веднъж, като го завари на тъмно, заяви: „Исках да си отморя очите.“ С какво ли ще го изненада тази вечер? Нали се канеше да прави предаване, посветено на рождения ден Лестър Янг и Чарли Паркър — току-виж заяви, че така му било по-лесно да се съсредоточи. Или пък ще каже, че е възнамерявал да пържи риба и е искал да провери дали няма да придобие по-различен вкус, когато е приготвена на тъмно. Каквото и да измисли, сигурно ще е нещо шеговито. Може би пък ще отпразнуват сключването на договор с ESPN!

— Хенри? — Джак потропва на вратата, отваря я и надниква в помещението. — Хенри, мошеник такъв, спиш ли?

Никой не отговаря, въпросът на Джак като че ли увисва в безвъздушното пространство. Тъмно е като в рог. Стаята е като двуизмерна черна плоскост.

— Ехо, Хенри, ето ме и мен. Да знаеш какво имам да ти разправям!

Гробна тишина.

— Хм — недоумява Джак и прекрачва прага. Интуицията му светкавично му изпраща тревожни сигнали да се маха, да изчезва, да се омита на секундата. Но защо се чувства така? В крайна сметка това е домът на Хенри — идвал е тук стотици пъти, при това знае, че онзи или е задрямал на дивана, или е решил да отиде на гости на приятеля си Джак. Като се замисли човек, може би именно това се е случило. Получил е много изгодно предложение от представителя на голямата телевизионна компания и във въодушевлението си — дори Хенри Лейдън може да се въодушеви, просто човек трябва да се вгледа по-внимателно, понеже той не се издава като другите хора — е решил да изненада Джак у дома. А когато Джак не се е появил нито в пет, нито в шест часа, е решил да го изчака. И сега сигурно хърка на дивана само че не в своята къща, а в дома на Джак.

Всичко това е напълно правдоподобно, но ни най-малко не променя оглушителния призив, който тръби от всяко нервно окончание: „Махай се! Тръгвай си! Нямаш работа тук!“

Отново вика името на Хенри, но къщата му отвръща с мълчание, както и очакваше.

Изобщо не забеляза кога се е изпарило възвишеното настроение, което го бе обзело, докато шофираше, прекосявайки долината — знае само, че вече го няма. Ако все още беше детектив от отдел „Убийства“, именно в този момент щеше да извади револвера си. Безшумно пристъпва в дневната. Обонянието му долавя две силни миризми. Миризмата на парфюм. И…

Другата му е добре позната. Наличието й означава, че Хенри е мъртъв. Онази част от съзнанието му, която не принадлежи на ченгето Джак Сойер, възразява, че миризмата на кръв не означава непременно това. Възможно е слепецът да е бил ранен по време на схватка и Рибаря да го е пренесъл в друг свят като Тайлър Маршал. Възможно е да го е скрил някъде в Териториите, за да изнудва Джак, или пък иска да го използва за примамка. Може би в този миг Хенри е при Тайлър и заедно очакват да бъдат спасени.

Джак знае, че нито едно от предположенията не е вярно. Хенри е мъртъв, убит е от Рибаря. Задачата на Джак е да открие трупа. Той е стражар и трябва да си върши работата. Трупът на приятеля му е последното нещо на света, което би искал да види, но е длъжен да изпълни дълга си. Скръбта има много и различни форми, ала онази, която постепенно го завладява, сякаш е от гранит. Той забавя крачка и стисва зъби. Като се извръща наляво и посяга към ключа за осветлението, смразяващата скръб насочва ръката му безпогрешно, сякаш е стопанин на този дом.

При включването на осветлението Джак гледа към стената и стаята попада в периферното му зрение, поради което той остава с впечатлението, че пораженията не са чак толкова страшни. Една прекатурена лампа, преобърнат фотьойл. Но като обръща глава, две неща веднага се набиват на очи. Първото е надпис с червено на кремавата стена отсреща; второто е количеството кръв на пода. Кървавите петна като географска карта очертават пътя, по който Хенри е влязъл и е излязъл от дневната. От коридора започва криволичеща кървава диря, все едно оставена от ранено животно, която води до огромна локва кръв зад дивана. Подобна локва се е образува и под дългата ниска маса, на която понякога Хенри поставяше компактдисковото устройство и натрупваше отстрани купчина дискове, за да ги прослушат вечерта. Изпод масата започва втора диря от съсиреци и кървави пръски, която се връща в коридора. Изглежда, Хенри е загубил твърде много кръв, докато е изчаквал безопасен момент да изпълзи изпод масата. Ако въобще е било така.

Докато е лежал мъртъв, или е берял душа, Рибаря е взел парче плат — от риза? или кърпичка? — и го е използвал вместо четка. Потопил го е в кръвта зад дивана и без да го изцеди, е написал на стената няколко букви. Повтарял е процедурата неколкократно, докато изпише и последната буква.

Здрасти Холивуд Ела ме фаниии

Пк Пк Пк Пк

Ала нито Пурпурният крал, нито Чарлс Бърнсайд са автори на предизвикателното послание. То е дело на господаря на Рибаря, чието име ни звучи като „Муншун“.

„Не се безпокой, ще дойда в най-скоро време“ — мислено отвръща Джак.

Никой не би могъл да го вини, ако в този миг излезе навън, където не вони на парфюм и кръв, и позвъни по клетъчния телефон в участъка на Съмнър Стрийт. Може да е дежурен Боби Дюлак. Възможно е дори самият Дейл още да е на работното си място. Достатъчно е да изрече десетина думи и с това гражданският му дълг се изчерпва. След това може да прибере в джоба си мобилния телефон и да поседне на стълбите пред дома на Хенри, докато воят на сирени оповести пристигането на блюстителите на реда. Патрулните коли ще бъдат най-малко четири, ако не и пет. Дейл е длъжен да позвъни на щатските ченгета, а Браун и Блак вероятно ще информират ФБР. Само след четирийсет и пет минути дневната на Хенри ще бъде претъпкана с хора, които мерят, пишат в бележниците, надписват веществените доказателства и заснемат кървавите петна. Ще пристигнат съдебен лекар и подвижна лаборатория. А когато приключи първият етап от тези дейности, двама мъже с бели престилки ще изнесат през входната врата носилка, която ще натоварят на проклетото превозно средство, с което са дошли.

Този вариант само за секунди се задържа в съзнанието на Джак. Трябва да види какво Рибаря и Муншун са сторили на Хенри… няма избор. Неумолимата скръб го изисква, ако не й се подчини, завинаги ще изгуби целостта на личността си.

Скръбта, която е като стоманена гробница на обичта му към Хенри Лейдън, го кара да пристъпи по-навътре в дневната. Той се движи като човек, който подскача от камък на камък, прекосявайки речен бързей. Старае се да избегне кървавите локви, но не винаги успява. Грамадните алени букви на отсрещната стена, от които сякаш още се стичат капки кръв, като че ли му се подиграват.

Здрасти Холивуд

Струва му се, че мигат като неонова реклама.

Здрасти Холивуд ЕЛА МЕ ФАНИИИ

ЕЛА МЕ ФАНИИИ

Иска му се да изругае, ала бремето на скръбта не му позволява да изрече думите, които му се въртят в главата. В края на коридора, водещ към студиото и кухнята, той прескача поредната локва кръв и загърбва дневната с влудяващите „неонови“ надписи. Светлината от дневната прониква само в началото на тъмния проход. Кухнята е потънала в плътен, безформен мрак. Вратата на студиото е открехната, светлината се отразява в стъклото и хвърля меки отблясъци.

Тук целият под е залят с кръв. Джак пристъпва към студиото, приковал поглед в зеещата врата. Хенри Лейдън никога не я оставяше отворена. Някои биха го обвинил в педантизъм, но за незрящ човек като него спазването на строго определени правила бе задължително — ако оставеше тази врата отворена, имаше опасност да се блъсне в нея на път за кухнята.

Хаосът и безредието, които царят след убийството, тревожат Джак много повече, отколкото му се иска да признае, може би дори отколкото съзнава. Хаосът символизира насилие и намеса, които предизвикват негодуванието му.

Стига до вратата и я побутва. Въздухът е наситен с тежката миризма на парфюм и кръв. В студиото е тъмно почти колкото в кухнята, той различава само неясните очертания на пулта и смътните правоъгълни силуети на тонколоните, монтирани на стената. Прозорецът към кухнята сякаш е надвиснал като невидимо черно платно. Без да изпуска дръжката на вратата, Джак прави още една-две крачки и забелязва — или поне така смята — високата облегалка на стол и очертанията на човек, проснат върху писалището пред пулта. Едва тогава чува съскането на магнетофонната лента, която се е пренавила докрай.

— Милибоже! — изрича на един дъх, сякаш не е очаквал от самото начало именно това. С ужасяващо, непоклатимо упорство съскането на лентата недвусмислено обявява, че Хенри е мъртъв. Скръбта удавя малодушния порив на Джак да се втурне навън и да вдигне на крак всички полицейски служители в щата Уисконсин, заставяйки го вместо това да потърси пипнешком ключа за осветлението. Не може да избяга — трябва да види мъртвеца както ние с вас видяхме трупа на Ърма Френо.

Пръстите му пробягват по пластмасовия панел. В гърлото му се надига кисел металически вкус. Натиска ключа и студиото се облива в светлина.

Мъртвецът седи на високия кожен стол, торсът му е облегнат върху писалището, ръцете му са отпуснати от двете страни на безценния микрофон, лицето му лежи на лявата си страна върху плота. Черните очила като по чудо още са на носа му, но тънката метална дръжка е изкривена. В първия момент на Джак му се струва, че всичко е боядисано в червено, защото кръвта, заливаща бюрото, известно време е продължила да капе в скута на мъртвеца; цялото оборудване е изпръскано с алено. Парче от страната на Хенри е отгризано. Два от пръстите на дясната му ръка липсват. Според Джак, който оглежда стаята и безстрастно отбелязва всички подробности, масивният кръвоизлив е предизвикан от рана на гърба, която е скрита под дрехите, подгизнали от кръв; под стола се е образувала огромна локва като онази върху бюрото. Вероятно Рибаря е разрязал вътрешен орган или е прекъснал артерия.

Магнетофонът почти не е пострадал, като се изключи фината пелена от ситни алени пръски, която покрива командните бутони. Джак е забравил как се борави с подобни машини, но достатъчно често е наблюдавал как Хенри сменя ролките, за да се ориентира какво да прави. Изключва магнетофона и подвива края на лентата в празната ролка. Включва го отново и натиска бутона за пренавиване.

— Запис ли си ми оставил, Хенри? Обзалагам се, че си направил именно това. Дано не си издъхнал, казвайки ми истина която вече знам.

Магнетофонът прещраква, лентата престава да се върти. Джак натиска бутона за възпроизвеждане и затаява дъх.

От колоните еква гласът на Джордж Ратбън в цялото му дебеловрато, червендалесто великолепие: „Първа до девета и домакинът вече спринтира към душовете, мой човек. Но играта не СВЪРШВА, докато не ПУКНЕ и последният СЛЕПЕЦ!“

Джак немощно се подпира на стената.

Появява се Хенри Чаровника и му нарежда да се обади в „Макстънс“. Изведнъж се намесва и Уисконсинският плъх, започвайки да крещи за Блак Хаус. Хенри Чаровника и Джордж Ратбън провеждат кратка словесна схватка, която завършва в полза на Чаровника. На Джак вече му идва твърде много — не може да спре сълзите си, не се и опитва. Последното предаване на Хенри го разтърсва до дън душа. Толкова е красиво, толкова е чисто… толкова типично за Хенри Лейдън. Той се е вкопчвал в живота, призовавайки на помощ различните си превъплъщения и те наистина са му помогнали. Джордж, Чаровника и Плъха бяха сплотен екипаж, ала нямаха избор и потънаха заедно с кораба. Най-сетне отново заговаря Хенри Лейдън, чийто глас отслабва с всяка изречена дума, и казва на приятеля си Сойер, че лесно ще се справи със суетата и глупостта. Прощава се с думите, че си е поживял дяволски добре. Накрая гаснещият глас преминава в шепот и изрича три думи, пропити с радостна изненада: „А, Чучулиго, здрасти.“ Джак все едно вижда усмивката му.

Избухва в ридания и олюлявайки се, излиза от студиото. Идва му да се тръшне на някой стол и да плаче, докато сълзите пресъхнат от само себе си, но няма право да предаде нито Хенри, нито себе си. Крачи по коридорчето, бърше сълзите си и чака смразяващата скръб да му помогне да преодолее болката. Тя ще му помогне да се справи и с Черния дом. Не може да избяга или да се скрие от нея — заседнала е в гръбнака му, сякаш е от стомана.

Призракът на Хенри Чаровника му нашепва: „Джак, наясно ли си, че тази скръб никога няма да те напусне?“

„Не бих приел нищо друго.“

„Стига да го знаеш. Където и да идеш, каквото и да правиш. Тя ще те следва зад всеки праг. С всяка жена. Ако имаш деца — с децата. Ще я чуваш в музиката, която слушаш, ще я виждаш във всяка книга, която разгърнеш. Ще бъде част от храната, която поглъщаш. Ще те следва вечно. Във всички светове. В Блак Хаус.“

„Аз съм скръбта, тя също е част от мен.“

Намесва се Джордж Ратбън, който шепне много по-силно от Чаровника: „По дяволите, синко, искам да чуя как казваш Д’ЯМБА!“

„Д’ямба.“

„Сега вече знаеш защо пчелите те прегърнаха. Не трябва ли да позвъниш по телефона?“

Да, трябва. Но не може повече да понася тази удавена в кръв къща — изпитва необходимост да излезе в топлата лятна нощ. Оставя се краката да го водят сами, прекосява окървавената дневна и прекрачва прага. Скръбта го следва неотлъчно, защото той е скръбта и тя е част от него. Над него се е ширнало необятно небе, украсено със звезди. Той изважда от джоба си верния клетъчен телефон.

Познайте кой вдига слушалката в полицейското управление на Френч Ландинг. Арнолд „Фенерчето“ Храбоуски, разбира се — вече има нов прякор и току-що е възстановен на длъжност в органите на реда. Като чува новината, той едва не изпада в истерия. Какво? Майко мила! О, не! Кой би помислил? Стига, бе! Леле, Боже! Йессър! Веднага ще се погрижа, има си хас.

И докато бившият Луд унгарец набира домашния телефон на полицейския началник и предава двете съобщения от Джак, мъчейки се да овладее треперещите си ръце и треперещия си глас, самият Джак се отдалечава от къщата, от алеята и пикапа, от всичко, което му напомня за хората, и нагазва в ливадата сред избуялите жълтозелени треви. Скръбта го води, защото тя знае по-добре какво му е необходимо.

Преди всичко му трябва почивка. И сън, ако въобще успее Да заспи. Трябва му меко, равно местенце сред тревите, далеч от наближаващите коли с червени сигнални лампи и включени сирени, далеч от разярените, свръхенергични полицаи. Далеч от това отчаяние. Иска му се да бъде на място, на което човек да легне по гръб и да се порадва на местните небеса. На километър навътре в полето открива мястото, което се намира между една царевична нива и каменистото подножие на гористите възвищения. Страдащото съзнание заповядва на страдащото, съсипано тяло да легне и да се настани удобно, тялото се подчинява. Звездите в небесата потреперват и светлината им за миг помръква, макар че истинските звезди на истинското небе не правят така, следователно това е зрителна измама. Джак се изтяга по гръб, меката трева и пръстта са меки като пухен дюшек, макар че и това сигурно е заблуда, понеже, както всички знаят, земята в истинския живот в повечето случаи е корава, неподатлива и камениста. Страдащото съзнание заповядва на страдащото тяло да заспи и колкото и да е невероятно, тялото се подчинява.

След няколко минути спящият Джак Сойер започва да се преобразява. Очертанията на тялото му се смекчават, цветовете — пшениченорусата му коса, жълтокафявото му кожено яке меките кафяви обувки — избледняват. Става почти прозрачен, а на нас ни се струва, че през мъглявината съзираме смачканите зелени стръкове, върху които лежи. Взираме се още по-упорито и все по-ясно виждаме тревата, защото тялото на Джак продължава да избледнява. Накрая се превръща в трепкащо сияние; когато най-сетне тревата, за известно време запазила очертанията на тялото му, се изправя, него вече отдавна го няма.

Глава 25

ТОЧКА ПО ТОЗИ въпрос. Знаем къде отиде Джак Сойер, като изчезна от ливадата, знаем и с кого ще се срещне, като пристигне. Достатъчно внимание му отделихме. Искаме разнообразие, искаме тръпка! За наш късмет старият шегаджия Чарлс Бърнсайд, който все ще измисли нещо — я на банкет ще пъхне пърдяща възглавничка на стола на губернатора, я ще капне лют сос в манджата, я ще пръдне по време на молитва — в този миг тъкмо изплува от клозетната чиния в една от кабинките в мъжката тоалетна в „Маргаритка“. Прави впечатление, че Олд Бърни, нашият Бърн-Бърн, с две ръце притиска към хлътналите си гърди градинарската ножица на Хенри Лейдън, гушнал я е като бебе. От дълбоката рана на кокалестото му рамо струи кръв и се стича към лакътя му. Вдига крак, обут в пантофа на друг обитател на пансиона, стъпва на ръба на тоалетната чиния, изтласква се нагоре и, залитайки, скача на пода. Лицето му е помръкнало, очите му приличат на дупки от куршуми, но и през ум не ни минава, че на плещите му тегне бремето на неизлечима скръб. Панталонът и предницата на ризата му са подгизнали от кръвта, която блика от прободна рана в корема.

Бърни потръпва от болка, отваря вратата на кабинката и излиза в празната тоалетна, флуоресцентните лампи на тавана се отразяват в дългото огледало над редицата мивки; белите плочки на пода блестят от чистота благодарение на Буч Йъркса, който кара двойно дежурство, понеже човекът от нощната смяна се обади, че не може да дойде на работа поради махмурлук. На фона на искрящата белота кръвта по дрехите и тялото на Чарлс Бърнсайд изглежда още по-алена. Той смъква ризата, хвърля я в една от мивките, после, накуцвайки, прекосява помещението и застава пред шкафчето, на което е залепено парче лейкопласт с ръкописен надпис: „ПРЕВРЪЗКИ“. Възрастните хора често се подхлъзват в тоалетната и бащата на Веселяка предвидливо беше поставил аптечка на удобно място. Белите плочки са изпръскани с кръв.

Бърни накъсва цяло кълбо хартиени салфетки, навлажнява ги със студена вода и ги оставя на ръба на най-близката мивка. После отваря шкафчето за превръзки, изважда пакет марля и широк лейкопласт и откъсва парче с дължина петнайсетина сантиметра. Почиства кожата около раната на корема и притиска мокрите салфетки към разреза. След известно време ги маха, поставя марля и несръчно я прикрепва с помощта на лейкопласта. Превързва раната на ръката по същия начин.

По белите плочки вече са се образували локви от кръв.

Застава до мивката и пуска студената вода да тече върху ризата. Водата се обагря в червено. Бърни търка вехтата дреха, докато тя добива бледорозов цвят, с два-три тона по-светъл от тена на кожата му. Доволен от постижението, изцежда ризата, тръсва я веднъж-дваж и отново я надява. Тя прилепва по тялото му, но това ни най-малко не го безпокои. Целта е не да се издокарва, а да не привлича вниманието на обитателите на пансиона и на персонала — иска да остане незабелязан, доколкото изобщо е възможно. Маншетите на панталона му са изцапани с кръв, а пантофите на Елмър Джесперсън са мокри и са придобили тъмночервен цвят, но надали някой ще го заглежда в краката.

В съзнанието му нечий дрезгав глас настойчиво повтаря: „Бо-бърззу, Бърн-Бърн, бо-бърззу!“

Единствената му грешка е, че докато закопчава влажната риза, се поглежда в огледалото. Като се вижда, се вцепенява от ужас. Въпреки грозотата си Чарлс Бърнсайд винаги е харесвал образа си, отразен от огледалото. Смята, че изглежда като човек, който винаги излиза сух от водата — лукав, непредвидим, коварен. Човекът в огледалото няма нищо общо със стария тарикат от спомените на Бърни. Този тук изглежда слабоумен изхабен, тежко болен. Има изпито лице, зачервени очи, страните му са хлътнали като кратери, плешивата му, черепоподобна глава е осеяна с вени… дори носът му изглежда по-съсухрен и по-крив от едно време. Накратко — прилича на грозен старик, който всява ужас в децата.

„Ми ди дрябвва да взяваж ужжаз у дедзада, Бърн-Бърн. Дреме е да зе бозабързаж.“

Не, не е възможно да изглежда толкова зле. Ако беше истина, отдавна да го е забелязал. Неее, Чарлс Бърнсайд не може да се показва пред света в подобен вид. Просто проклетата тоалетна е твърде бяла, това е. Насред подобна белота човек прилича на одран заек. Умиращото старо чудовище в огледалото прави крачка напред и старческите петна по кожата му като че потъмняват. Зъбите му са толкова грозни, че той бързо затваря уста.

Сетне господарят му, заседнал в съзнанието му като рибарска кука, започва да го тегли към вратата, мърморейки: „Дреме е, дреме е.“

Бърни знае защо е „дреме“: господарят Муншун иска да се върне в Блак Хаус. Той обитава някакво неописуемо далечно място и някои крила на черната къща, която построиха заедно, напомнят неговия свят — това са най-отдалечените кътчета, които Чарлс Бърнсайд рядко посещава, но случи ли се да мине оттам, се чувства като хипнотизиран, прималява му от копнеж и го присвива стомахът. Като се опита да си представи какъв е светът, родил Муншун, въображението му рисува мрачен каменист пейзаж, обсипан с черепи. По голите склонове и чукари са накацали къщи като замъци, които, примигнеш ли, променят размерите си или изчезват. В мрачните проходи между скалите проблесват огнени отражения, отеква какофоничен грохот на машини, примесен с писъците на изтезавани дечица.

И Бърнсайд изгаря от нетърпение да се върне в Черния дом, но той копнее за по-простичките удоволствия на своите владения, където може да си почива, да хапва консерви и да прелиства албумите с вестникарски изрезки. Наслаждава се на специфичната миризма, с която са пропити тези помещения — в нея се смесват дъх на гнилоч, пот, засъхнала кръв, плесен, клоаки. Ако можеше да дестилира този аромат, би го носил като одеколон. Освен това в Блак Хаус го очаква апетитно мъниче на име Тайлър Маршал, заключено в килия, намираща се на друго ниво и в друг свят; Бърни изгаря от нетърпение да поиздевателства над малкия Тайлър, да прокара сбръчканите си ръце по гладката му кожа. Тайлър Маршал изпълва Бърни с трепетно вълнение.

Но в този свят има още удоволствия, които предстоят да бъдат изживени, и вече е „дреме“ да се заеме с тях. Надниква през един процеп във вратата на тоалетната и вижда Буч Йъркса, който е надвит от умората и голямата порция руло „Стефани“. Седи на стола като грамадна кукла, подпрял е лакти на бюрото, а странното образувание на мястото, където у нормалните хора се намира шията, завършва с тлъста брадичка. Любимият му изрисуван камък, който свърши такава добра работа на Рибаря, се намира на сантиметри от ръката му, но Бърни вече не се нуждае от него, защото вече разполага с много по-универсален инструмент. Де да беше открил по-рано възможностите на ножицата за плет! Вместо едно острие — две. Едното нагоре, другото надолу, щрак-щрак. При това наточени! Отначало нямаше намерение да ампутира пръстите на слепеца. Тогава още си мислеше, че стригачката е просто по-голяма, по-примитивна разновидност на нож, но когато слепецът го наръга в ръката, ножицата сама подскочи и му отсече пръстите, както едновремешните касапи в Чикаго нарязваха бекона на тънки парчета.

Хубавичко ще се позабавлява с Веселяка Макстън, който напълно си го заслужава. Бърни подозира, че това, дето изглежда съсипан, е по вина на Веселяка. Заставайки пред огледалото, откри, че е отслабнал с десет, ако не и с петнайсет кила — нищо чудно, като се има предвид какви буламачи се сервират в стола. Бърни е сигурен, че почитаемият господин Макстън не само икономисва от храната, ами и от средствата, отпускани от щатската управа, от правителството, от „Медикеър“, от „Медикейд“[1] — краде откъдето му падне. На няколко пъти, убеден, че Чарлс Бърнсайд е твърде слабоумен да разбере какво става, Веселяка го накара да подпише формуляри в уверение на това, че са му правени хирургически манипулации, операция на простата, операция на белите дробове. Бърни смята, че половината от парите за тези фиктивни операции се полагат на него. Та нали на бланката фигурира неговото име?

Измъква се в коридора и се затътря към фоайето, оставяйки след себе си кървави следи от джвакащите пантофи. Тъй като се налага да мине покрай стаята на сестрите, затъква но жицата в колана си и я покрива с ризата. Крадешком надзърта към регистратурата и вижда провисналите бузи, златните очила и бледолилавата коса на една безполезна стара чанта на име Джорджет Портър. Можеше да извади и по-лощ късмет, успокоява се той. Откакто един ден с валсова стъпка влезе в стаята му и го завари съсвсем гол да се опитва да мастурбира, Джорджет Портър изпитва неистов ужас от него.

Сега хвърля поглед към стареца, полага видимо усилие да подтисне полазващите я тръпки и отново свежда поглед, връщайки се на прекъснатото си занимание, каквото и да е то. Или плете, или чете някоя кримка, в която котката залавя престъпника. Бърни пристъпва към стаята, обмисляйки дали да поработи с ножицата върху лицето на Джорджет, но решава че не си струва да си хаби силите. Като се изравнява с регистратурата, надниква отзад и вижда, че дежурната държи книга с меки корици, тъкмо както бе очаквал.

Жената вдига поглед, изпълнен с неописуемо подозрение.

— Тази вечер си много апетитна, Джорджи.

Тя поглежда към коридора, извръща очи към фоайето и разбира, че ще трябва да се справи сама.

— Би следвало да сте в стаята си, господин Бърнсайд. Късно е вече.

— Гледай си работата, Джорджи. Имам право да се поразходя.

— Господин Макстън не одобрява пациентите да се разхождат в чужди отделения, затова ви моля да не излизате от „Маргаритка“.

— Шефът тук ли е?

— Да, мисля, че още не си е тръгнал.

— Много се радвам.

Обръща се и отново поема към фоайето, ала тя се провиква след него:

— Чакайте!

Той се обръща. Изправила се е — сигурен знак, че е силно обезпокоена.

— Нали нямате намерение да безпокоите господин Макстън?

— Само още една дума и ще видиш как ще те обезпокоя. Тя притиска ръка към гърлото си, в този момент забелязва пода. Зяпва от изумление, веждите й се стрелват нагоре:

— Господин Бърнсайд, какво е това по пантофите ви? И по панталона? Цапате навсякъде!

— Не можеш ли да си държиш езика зад зъбите, а?

Той гневно смръщва чело и пристъпва към бюрото. Джорджет притиска, гръб към стената и докато си помисли, че е можела да избяга, Бърни вече се намира пред нея. Тя протяга ръка да го спре.

— Дърта кранта!

Бърнсайд със замах измъква ножицата от колана си, сграбчва за дръжките и без никакво усилие прерязва пръстите на жената, сякаш са вейки.

— Глупачка!

— Джорджет се намира в състояние на вцепеняващо неверие, което напълно я парализира. Втренчено зяпа кръвта, бликаща от четирите чуканчета.

— Проклета тъпачка!

Разтваря ножицата и забива едното острие в гърлото на Джорджет. Тя надава сподавен, гъргорещ стон, посяга към ножицата, но Бърнсайд я измъква от гърлото й и я размахва пред лицето й. Сестрата ужасено размахва ръце, на всички страни хвърчи кръв. Бърни изглежда като човек, който най-сетне се е сетил, че е крайно време да почисти пясъка от „тоалетната“ на котката. С всичка сила забива окървавеното острие в окото на Джорджет, която умира преди още тялото й да се е свлякло по стената и да се е сгърчило на пода.

Десетина метра по-нататък по коридора Буч Йъркса промърморва нещо насън.

— Никога не те слушат — бръщолеви си Бърни. — Човек как ли не се опитва да им го спести, но в крайна сметка те сами си го изпросват. Което доказва, че си го търсят — като дребните келешчета в Чикаго. — Той издърпва ножицата и я избърсва с престилката на Джорджет. При спомена за едно-две от въпросните келешчета по члена му пробягва тръпка, органът започва да се втвърдява. Брей, чак да не повярваш! Ах… магията на нежните спомени. Макар насън да получава по някоя и друга ерекция, както вече видяхме, наяве това се случва толкова рядко — почти никога — че Бърни се изкушава да си смъкне гащите и да види какво ще излезе. Ами ако Буч Йъркса се събуди? Ще си помисли, че отдавна тлеещата похот на Бърни се е възпламенила при вида на Джорджет Портър или при вида на трупа й. Което е недопустимо. Дори чудовищата имат достойнство. Най-добре да побърза към кабинета на Веселяка Макстън и да се надява, че чукът няма да омекне, преди да е заковал гвоздея.

Затъква ножицата отзад на колана си и подръпва мократа риза да не му лепне. Помъква се по коридора на отделение „Маргаритка“, прекосява безлюдното фоайе и стига до полираната врата, отличаваща се още с пиринчена табелка с надпис: „УИЛЯМ МАКСТЪН — ДИРЕКТОР“. Отваря я почтително, извиквайки в съзнанието си образа на отдавна починало десетгодишно момченце на име Хърман Флаглър, известно още като Пухчо, което бе сред първите му завоевания. Пухчо! Крехкият Пухчо! Спомня си сълзите и риданията, предизвикани от болката и осъзнаването на пълното безсилие: спомня си засъхналите струпеи на коленцата и тънките ръчички на момченцето. Спомня си горещите сълзи, гейзера урина от пишлето на ужасения Пухчо.

Разбира се, Веселяка едва ли ще му достави подобни удоволствия, но все нещо ще му предложи. Време е да побърза — в Блак Хаус го очаква истинската наслада в лицето на Тайлър Маршал, който лежи вързан и е абсолютно безпомощен.

Докато влачи нозе, прекосявайки мъничката канцелария на Ребека Вилас, в съзнанието му изниква споменът за бялото пълничко задниче на флаглър Пухчото. Поставя длан върху слепващата брава, дава си секунда време да се успокои и безшумно завърта валчестата дръжка. Вратата се открехва колкото да разкрие Веселяка Макстън — абсолютен господар на своето кралство — който се е привел над писалището, подпрял е с юмрук главата си и нанася с жълт молив бележки по две купчини листа. Извивката на строго свитите му устни е смекчена от едва загатната усмивка; във влажните му очи се таи намек за радостен блясък; неуморният молив се плъзга назад-напред между двете купчини хартия и оставя ситни драскулки. Веселяка така се е задълбочил в заниманието си, та въобще не усеща, че вече не е сам — забелязва посетителя едва когато онзи влиза и с ритник затръшва вратата.

Изненадано вдига поглед, с раздразнение се втренчва в създанието насреща си и набързо надява маската на мазна, неприятна фамилиарност, която намира за обезоръжаваща:

— По вашия край не чукате ли, преди да влезете, господин Бърнсайд? Или направо връхлитате, а?

— Направо връхлитаме — отвръща новодошлият.

— Няма значение. Всъщност идвате тъкмо навреме — имах намерение да разговарям с вас.

— Да разговаряте с мен ли?

— Да. Заповядайте, седнете. Опасявам се, че възникна малък проблем. Бих искал да обсъдим възможните решения.

— О! Проблем. — Бърни подръпва ризата и тромаво пристъпва към бюрото, оставяйки след себе си все по-бледи следи, което за беда собственикът на старческия дом не забелязва.

— Настанявай се и нека да си говорим на „ти“. — Веселяка посочва стола пред бюрото си. — Седни на кнехта и дай отдих на старите кокали. — Фразата е заимствана от Франки Шелбарджър, кредитен инспектор от Първа фермерска банка, който постоянно я пробутва на срещите на Ротарианския клуб; макар да няма представа какво е „кнехт“, Веселяка Макстън намира фразата за изключително изискана. — Виж какво, старче, трябва да проведем един задушевен разговор.

— А! — отвръща Бърни и се настанява на стола, като изпъва гръб заради ножицата. — Зъдужевен, знаджи.

— Н-да, нещо такова. Ей, тая риза мокра ли е? Мокра е! Не можем да допуснем подобно нещо, дядка — може да настинеш и да пукнеш, което не е в ничий интерес, нали? Трябва ти суха риза. Ей-сегичка ще се погрижа…

— Не си давай толкоз зор, скапана маймуна такава.

Веселяка Макстън вече се е изправил и подръпва своята риза, но думите на стареца за миг го изваждат от релси. Бързо се съвзема, ухилва се и отвръща:

— Не мърдай от тук, Чикаго.

Когато Бърни чува името на родния си град, по гръбнака му пропълзява ледена тръпка, но той не се издава, а невъзмутимо наблюдава как Макстън заобикаля бюрото и прекосява кабинета си. Чикаго. Градът, в който флаглър Пухчото, Сами Хутън, фърд Броган и всички останали хлапета се бяха родили и намерили смъртта си, мир на праха им. Дечица, напомнящи на стръкчета трева — толкова мръсни, толкова прелестни, толкова съблазнителни със своите усмивки и писъци. Като при всички бели деца от бордеите под засъхналата нечистотия се крие чиста кожа с цвят на слонова кост — характерният рибешкобял тен на бедняците от големия град, които са обречени на гибел. В съзнанието му изниква споменът за крехките костици на плешките им, щръкнали през прозирната плът, сякаш всеки миг ще я пробият. Старото хоботче на Бърни се раздвижва и се втвърдява, сякаш и то си припомня отколешните лудории. „Тайлър Маршал — припява си наум, — хубавичък, сладък, малък Тайлър Маршал, с теб ще се позабавлявам, преди да те предам на шефа, да да, да да, наистина, да да.“ Вратата зад гърба му се хлопва и шумът го изтръгва от еротичните му мечтания. Но след като вече се е пробудил, малкият Бърни е още по-нагъл и безочлив отколкото в в славното минало. — Във фоайето няма никого — оплаква се Макстън. — Обзалагам се, че оная дърта чанта, как й беше името… Джорджет Портър, сигурно пак се е завряла в кухнята и се тъпче с храна, а Буч Йърк си хърка на стола си като разпран. Какво ми остава — да тършувам из стаите на хората за суха риза ли?!

С енергична крачка подминава Бърнсайд и негодуващо разперва ръце, после се тръшва на стола си. Както обикновено играе роля, но Бърни е виждал далеч по-добри изпълнения Веселяка не може да го сплаши, макар да знае нещичко за Чикаго.

— Не ми трябва друга риза — отвръща и добавя: — Гъзолизец такъв!

Шефът се обляга на стола и сключва ръце на тила си. Ухилва се — този пациент е много забавен, страхотна скица.

— Хайде, хайде. Ще се обиждаме ли сега? Не можеш да ме заблудиш, дядка. Номерът с Алцхаймеровата болест вече не минава. Всъщност вече никой номер не минава.

Държи се любезно, не е напрегнат и излъчва увереността на комарджия, който държи четири аса. Бърни долавя, че му крои някакъв номер или се кани да го изнудва, което прави изживяването още по-вълнуващо.

— Длъжен съм обаче да призная — продължава Веселяка, — че измами всички тук, включително мен. Сигурно се е изисквала нечовешка дисциплина да симулираш Алцхаймер в напреднал стадий. Да седиш като чучело в инвалидната количка, да те хранят като бебе, да се изпускаш в гащите. Да се преструваш, че не разбираш какво говорят хората.

— Не се преструвах, дръвник такъв.

— Та затова не се и учудвам, че реши да разиграеш чудодейно изцеление… кога беше това, преди година ли? На твое място и аз така щях да направя. Едно е да си инкогнито, съвсем друго е да се преструваш на вегетиращ старик, който е с единия крак в гроба. И какво, инсценираш едно малко чудо, а? Тежкото ти заболяване ту се появява, ту изчезва като най-обикновена хрема. Но в общи линии нито една от двете страни не е ощетена. Ти се разкарваш насам-натам и тормозиш хората, за сметка на което създаваш по-малко грижи на персонала. Продължаваш да си един от любимите ми пациенти, Чарли. Или да те наричам Карл? — Дреме ми как ме наричаш.

— Но истинското ти име е Карл, нали?

Бърни дори не свива рамене. Надява се Веселяка да стигне до същината на проблема, преди Буч Йъркса да се събуди, да забележи кървавите стъпки и да открие трупа на Джорджет Портър, защото колкото и да му е любопитно да слуша приказките на Макстън, иска да се върне в Черния дом без твърде големи ексцесии. А Буч Йъркса сигурно ще бъде сериозен противник.

В плен на заблуждението, че играе на котка и мишка, изпълнявайки ролята на котката, Веселяка се усмихва на стареца с розовата риза и продължава:

— Днес ми се обади един детектив от щатската полиция. Каза, че от ФБР са идентифицирали отпечатъците, които са им били изпратени от началника на полицията във Френч Ландинг. Били на един злодей на име Карл Биърстоун, когото издирват вече четирийсет години. През 1964 година бил осъден на смърт за убийство и малтретиране на няколко деца, само че на път към затвора успял да избяга от полицейската кола — с голи ръце удушил двамата си пазачи, след което изчезнал безследно. Сигурно вече е на осемдесет и пет години, а според детектива има вероятност Биърстоун да се окаже някой от нашите питомци. Какво ще кажеш по въпроса, Чарлс? Очевидно нищо.

— Чарлс Биърстоун е доста близко до Карл Биърстоун, не мислиш ли? Дадох си сметка, че всъщност не разполаме с никаква информация за теб. За всички останали имаме едва ли не цяло родословно дърво, а ти се появи… отникъде. Единственото, което знаем за теб, е възрастта ти. Като си цъфнал през 1996 година в общинската болница в Ла Ривиер, си твърдял, че си на седемдесет и осем. Което ще рече, че на възраст си точно колкото беглеца.

Бърнсаид го удостоява със зловеща усмивка:

— Тогава сигурно съм и Рибаря.

— Ти си на осемдесет и пет години. Не мисля, че си в състояние да завлечеш някакви дечица на майната си. Затова пък смятам, че истинското ти име е Карл Биърстоун, когото ченгетата все още изгарят от желание да пипнат. Което пък ме подсеща за писмото, пристигнало преди няколко дни. Исках да го обсъдим, но знаеш как е, буквално не мога да си вдигна главата от работа.

Отваря чекмеджето на бюрото и изважда жълт лист от бележник, на който на машина е напечатано лаконично послание.

— Адресът на изпращача е „Де Пер, Уисконсин“. Няма дата.

Текстът започва с „Да послужи където трябва“ и гласи: „С прискърбие Ви съобщавам, че нямам възможност повече да заплащам месечната такса на моя племенник Чарлс Бърнсаид.“ Това е всичко. Отдолу вместо подпис е напечатано името на Алтия Бърнсайд.

Веселяка оставя жълтия лист пред себе си и скръства ръце отгоре му:

— Какво става, Чарлс? Известно ми е, че няма никаква Алтия Бърнсайд, живееща в Де Пер. Пък и не би могла да ти е леля, иначе би трябвало да е поне на сто години. Даже на сто и десет. Което е невероятно, нали? Вярно е обаче, че от деня на постъпването ти в нашето заведение чековете пристигаха с точността на часовник. Явно някой стар приятел или твой съдружник се грижи за тебе, друже. А ние искаме той да продължи благородното си дело, нали?

— На мене ми е все едно, задник такъв. — Което не е съвсем вярно. Единственото, което Бърни знае за месечните вноски, е, че навремето Муншун уреди да бъдат превеждани… ако бъдат прекратени, хм… на какво ли още идва краят? В края на краищата Муншун са комбина, нали така?

— Хайде, братко — подканя го Веселяка. — Само това ли ще ми кажеш? Очаквам съдействие, да му се не види. Сигурен съм че не изгаряш от желание да те арестуват, да ти вземат отпечатъци и прочие. Ако питаш мен, аз не бих те подложил на подобно мъчение. Защото истинският мръсник е твоят приятел. Струва ми се, че който и да е той, май забравя, че сигурно знаеш нещичко за него, а? И си въобразява, че няма смисъл да ти осигурява минимални удобства. Но греши. Бас държа, че лесно ще го вкараш в правия път и набързо ще му обясниш как стоят нещата.

Малкият Бърни, проклетникът му с проклетник, е омекнал и се е спихнал като спукан балон, което допълнително разваля настроението на стария симпатяга. Откакто влезе в кабинета на тоя мазен мощеник, изгуби нещо жизненоважно: ясно поставената цел, усещането за неуязвимост, решителността. Иска да се върне в Блак Хаус. Там бързо ще се възстанови, защото Блак Хаус е магия, черна магия. При изграждането на къщата е вложена цялата горчивина, насъбрана в душата му; всяка греда е пропита с чернилката на сърцето му.

Муншун му помогна да прозре възможностите на Черния дом и сам направи няколко нововъведения. В тази къща има кътчета, които Чарлс Бърнсайд никога не е разбирал напълно и от които тръпки го побиват — например едно подземие, в което като че ли е заключено миналото му в Чикаго: като се залута в онзи край на къщата, чува умоляващи стонове и пронизителни писъци на стотина обречени момченца; чува и собствения си прекракнал глас как командва и крещи от екстаз. Незнайно защо близостта с някогашните му победи го кара да се чувства незначителен и угнетен — не повелител, а жалка отрепка. Благодарение на Муншун осъзна мащаба на деянията си в Чикаго, но „съдружникът“ е безпомощен да му помогне по отношение на едно малко подземно помещение в Черния Дом, в което е заключено детството на Бърни и до което Рибаря не смее да припари. И при най-малкия намек за подземието се чувства като бебе, захвърлено на студа да се вкочани до смърт.

Новината за предателството на несъществуващата Алтия Бърнсайд му въздейства почти по същия начин. Всъщност не е длъжен да го търпи.

— Ъхъ — измънква. — Предлагам да играем с открити карти. Да се споразумеем.

Става от стола, а звукът, който долита като че ли откъм центъра на Френч Ландинг, го потиква да побърза. В нощта се разнася вой на полицейски сирени, най-малко две, ако не и три. Бърни не е много сигурен, но подозира, че Джак Сойер вече е в дома на своя приятел Хенри, който преди да умре, е успял да му каже, че е разпознал гласа на убиеца. Сойер незабавно е телефонирал на ченгетата и полицейската машина се е задействала.

С една крачка се озовава пред бюрото. Хвърля поглед към бумагите и моментално схваща за какво става дума.

— Двойно счетоводство, а? Не стига, че си гъзолизец, ами на всичкото отгоре си и подъл, гнусен фалшификатор.

За удивително кратък отрязък от време — само за няколко секунди — Веселяка Макстън преминава през изумителен брой състояния. Гняв, изненада, объркване, засегнато достойнство, ярост и недоумение пробягват по лицето му, когато Бърнсайд посяга зад гърба си и изважда ножицата. Тя изглежда много по-голяма и заплашителна отколкото в дневната на Хенри Лейдън.

На Веселяка му се струва, че остриетата са колкото коси. Когато най-сетне съумява да откъсне поглед от тях и да го вдигне към стареца, изправен пред него, вижда лице на демон, не на човек. Очите на Бърнсайд блестят като червени пламъци, разтегнатите му устни разкриват страховити зъби, напомнящи на остри парченца от счупени огледала.

— Да не си посмял да ме докоснеш — изписуква Веселяка. — Ченгетата всеки момент ще бъдат тук.

— Не съм глух. — Бърни забива едното острие в устата му и кръцва потната му буза. Шурва кръв, която облива цялото писалище, очите на Веселяка се изцъклят. Бърни дръпва ножицата, от зейналата рана изхвръкват няколко зъба и късче от езика на жертвата. Веселяка успява да се изправи и посяга да хване остриетата. Бърнсайд отстъпва назад и разсича дланта му.

— Мамка му, бива си я ножицата! — възкликва доволно.

Залитайки, Макстън заобикаля бюрото, пръска кръв на всички страни и мучи като лос. Бърни отскача встрани, отново замахва и забива остриетата в коремчето на Веселяка, издуващо предницата на синята му риза. Като измъква инструмента, собственикът на пансиона се превива надве, изохква и пада на колене. Кръвта се лее от него като от преобърната кана. Полита напред и се подпира на лакти. Веселяка Макстън вече изобщо не е весел — клати глава и ломоти нещо… моли за пощада.

— Боже милостиви — възкликва Бърни, — това ли е краят на Рико? — Какъв майтап, от години не се е сещал за този Филм. Развеселен от собствената си духовитост, се навежда, нагласява остриетата така, че да обхванат шията на Веселяка, и почти успява да му отсече главата.

Мощният вой на сирените вече оглася Куин Стрийт. Полицаите всеки момент ще изтичат по алеята и ще се втурнат във фоайето. Бърнсайд хвърля ножицата върху широкия гръб на Веселяка и с прискърбие отбелязва, че няма време да го опикае или да се изходи върху главата му — Муншун неспирно повтаря проклетото си „дреме, дреме, дреме“.

— Няма защо да ми го пилиш, не съм толкова тъп! — промърморва гневно.

Измъква се на пръсти от кабинета и повторно прекосява малката канцелария на госпожица Вилас. Като излиза във фоайето, отвъд живия плет забелязва въртящите се сигнални лампи на патрулките. Колите спират недалеч от мястото, на което той за пръв път вкопчи пръсти в тънкото вратле на Тайлър Маршал. Бърни ускорява крачка. Като стига до коридора, водещ към „Маргаритка“, двама полицаи, които приличат на хлапаци, се втурват през пролуката в плета.

В другия край на коридора Буч Йъркса се изправя и потърква очи. Вторачва се в Бърни и пита:

— Какво става, бе?

— Бягай навън. Заведи ги в кабинета. Макстън е ранен.

— Ранен?!

Парализиран от изненада, Буч зяпа окървавените дрехи и ръце на Бърнсайд.

— Тичай!

Залитайки, Йъркса хуква, в същия миг двамата млади полицаи се втурват през голямата стъклена врата, от която плакатът на Ребека вече е свален.

— В кабинета! — крещи Буч и посочва надясно, като във вълнението си забива пръст в стената. — Шефът е ранен!

Докато показва на полицаите накъде да вървят, Чарлс Бърнсайд се изнизва покрай него. Миг по-късно вече се намира в мъжката тоалетна на отделение „Маргаритка“ и бърза към една от кабините.

* * *

А какво става с Джак Сойер? Вече знаем, нали? Тоест, знаем, че заспа върху меката трева на ливадата, близо до хълм откъм западната страна на Норуей Вали. Знаем, че тялото му олекна, стана безплътно и прозрачно. Предполагаме, че преди това да се случи, Джак е изкарал един освежителен сън. Да допуснем, че в този сън небе с цвят на яйце от червеношийка внушава на обитателите на красива къща на Роксбъри Драйв, Бевърли Хилс мисълта за безкрайността на пространството; в къщата живее Джаки, който е на шест, шест, шест, или на дванайсет, дванайсет, дванайсет, или и двете едновременно, а татко надува своята тръба, тръба, тръба. (Ако беше жив, Хенри Лейдън щеше да ви обясни, че „Проклет да е този сън“ е последното парче в албума на Декстър Гордън „Татко надува тръбата“.) В този сън всички заминават само на пътешествие и никъде другаде, едно момче-пътешественик печели най-страхотната награда, а Лили Кавано Сойер улавя пчела с чаша. Тя усмихнато застава до летящата врата на бара и пуска на свобода насекомото. И така, пчелата полита към Там някъде, а докато лети, свят след свят, въртящ се по своята тайнствена орбита, потреперва и се разлюлява; Джак също следва своя тайнствен път в безкрайната синева, но придържайки се към дирята, оставена от пчелата, се завръща в Териториите, където легна да спи сред едно притихнало поле. В същия проклет сън Джак Сойер, човек на по-малко от шест и на повече от трийсет години, зашеметен едновременно от любов и скръб, в съня си е навестен от жена с нежен взор. Тя ляга до него върху уханната трева, привлича го в обятията си, а тялото му с благодарност познава омаята на нейните ласки и целувки, нейната благословия. Не ни влиза в работата какво правят двамата сред далечните Територии, но добавяме нашата благословия към тази на Софи и и ги оставяме да се занимават с нещо, което засяга само тях; нещо, изпълващо това момче и това момиче, този мъж и тази жена, тази скъпа нам двойка с онова блаженство, което може би никой не може да им даде — със сигурност не и ние.

* * *

Както обикновено завръщането е съпроводено от чистата, дъхава миризма на чернозем и царевица, и от кукуригането на петела-будилник в двора на братовчедите Гилбъртсън. Блеснала от роса паяжина е „пришила“ лявата обувка на Джак към мъхав камък. Една мравка бърза по дясната му китка и влачи стръкче трева, в чието улейче искри капка вода. Изпълнен с прекрасното усещане за свежест, сякаш е новороден, Джак отмества от кит ката си неуморната баба Мравка, освобождава обувката си от паяжината и се изправя на крака. В косата и веждите му проблесват капчици роса. На около километър се вижда ливадата на Хенри, която заобикаля къщата на Хенри. Оранжевите кремове зъзнат под полъха в хладния утринен ветрец. Оранжевите кремове зъзнат…

Като вижда предния капак на доджа, който се показва зад постройката, Джак си спомня всичко. Къщата на Хенри, студиото на Хенри, предсмъртното му послание. Полицията и разните там следователи сигурно вече са си тръгнали, останали са само кървавите петна. Вероятно Дейл Гилбъртсън и щатските детективи Браун и Блак го издирват. Джак въобще не се интересува от щатските ченгета, но с полицейския началник иска да говори. Време е да му каже истината, от която Дейл Гилбъртсън буквално ще превърти, но не бива да забравяме, че не можеш да приготвиш омлет, без да счупиш яйцата. Все пак на полицейския началник ще се наложи да го изслуша, защото неговата вярна и непоколебима дружина трябва да придружи Джак до Блак Хаус.

Заобикаляйки къщата на Хенри, изпраща въздушна целувка към гората. „Хенри! За всички светове, за Тай Маршал, за Джуди, за Софи и за теб, Хенри Лейдън.“

Клетъчният телефон на седалката в кабината на пикапа е запаметил три съобщения, все от Дейл, които Джак изтрива, без да прослуша. Като се прибира вкъщи, веднага забелязва, че червената лампичка на телефонния секретар мига с безогледната настойчивост на гладно кърмаче. Джак натиска бутона за възпроизвеждане. Четири последователни пъти един все по-нещастен Дейл умолява да научи местонахождението на своя приятел Джак Сойер и споделя огромното си желание да разговаря със същия най-вече по повод убийството на своя чичо и общ приятел Хенри, държи да обсъдят и проклетото клане в „Макстънс“. Дали името Чарлс Бърнсайд му говори нещо?

Джак поглежда часовника си, решава, че се е повредил, и вдига поглед към стенния часовник в кухнята. Значи все пак ръчният му часовник е верен. Часът е 5:42, а петелът зад хамбара на Ранди и Кент Гилбъртсън още кукурига. Умората внезапно го надвива, по-силна от земното притегляне. На Съмър Стрийт някой несъмнено дежури на телефона, но също толкова сигурно е, че Дейл хърка в леглото си, а Джак няма желание да говори с никого друг. Прозява се като котка и мимоходом забелязва, че дори вестникът още не е доставен. Сваля си якето и го захвърля на един стол, после отново се прозява, още по-широко. Затревената полянка май все пак не е била толкова удобна за спане: вратът му е малко схванат, понаболява го гърбът. Едвам се замъква по стълбите до горния етаж, захвърля дрехите на малкото канапе в спалнята и се просва на леглото. На стената над канапето виси лъчезарната миниатюра от Феърфийлд Портър и Джак си спомня как реагира Дейл, като я видя онази вечер, когато разопаковаха и окачваха картините. Влюби се в нея от пръв поглед — сигурно откритието, че може да изпита такова удоволствие от една картина бе новост за него. Джак си казва: „Ако излезем живи от Блак Хаус, ще му подаря миниатюрата. И ще го накарам да я приеме — ще го заплаша, че в противен случай ще я накълцам на парчета и ще я изгоря в печката. Ще му кажа, че ще я дам на Уендъл Грийн!“

Клепачите му вече се затварят; той придърпва върху себе си завивката и напуска нашия свят, но този път само в преносния смисъл.

Сънува, че крачи по хлъзгава горска пътека, виеща се по нанадолнището към пламтяща сграда. От двете му страни се гърчат и надават рев какви ли не зверове и чудовища, повечето от които не се виждат — само от време на време се подава я някоя възлеста ръка, я някоя бодлива опашка, я някое черно, скелетоподобно крило. Той ги посича с тежък меч. Боли го ръката, чувства умора и отпадналост в цялото тяло. Кърви отнякъде, но не може да види или да определи къде е раната — усеща единствено кръвта, която бавно се стича отзад по краката му. Хората, които предприеха това пътуване с него, са мъртви до един, самият той може би е на прага на смъртта. Само да не беше толкова самотен, толкова скован от ужас. Приближава се към горящата сграда, която става все по-голяма. Отвътре се разнасят писъци и плач, наоколо се простира поле, осеяно с мъртви, почернели дървета и димяща пепел, Овъглената пустош се разраства с всяка изминала секунда — постройката сякаш поглъща всичко наоколо и на всяка хапка изгълтва по трийсет сантиметра. Всичко е загубено, пламтящата грамада и бездушното създание — неин затворник и неин господар — тържествуват; световете биват опожарени един след друг, амин. Дин-та, великата пещ, изяжда всико, което се изпречи на пътя й.

Дърветата вдясно се огъват, клоните протестиращо скърцат, тъмните, заострени листа претърпяват странна метаморфоза. Стенейки, грамадните стволове се привеждат, клоните като змии се усукват един в друг, а листата образуват плътна сива стена. От нея ужасяващо бавно изплува мършаво, странно издължено лице и се върти насам-натам, дирейки Джак.

То е олицетворение на всичко, което някога го е ужасявало и наскърбявало, което му е желаело злото, било то в този свят или в Териториите. Огромното лице смътно напомня на едно чудовище с човешки облик на име Елрой, което се опита някога да го насили в една долнопробна кръчма, после заприличва на Морган от Орис, сетне на Сънлайт Гарднър, после на Чарлс Бърнсайд, но докато то сляпо се оглежда, всички зли лица се наслагват едно върху друго и се превръщат в един образ. Джак е скован от неописуем ужас.

Лицето, изпъкващо на фона на гъстия листак, се свежда към пътеката, после се отмята назад и престава да се върти. Гледа право в Джак. Слепите очи го виждат, носът без ноздри го подушва. По листата пробягва тръпка на задоволство, лицето заплашително се навежда към него, увеличавайки размерите си. Джак, чиито крака сякаш са побити в земята, се обръща и вижда как гниещ мъртвец се надига от тясно легло, отваря уста и крещи:

— Д’ЯМБА!

С разтуптяно сърце и сподавен вик той скача от леглото и стъпва на пода, преди да разбере, че е сънувал кошмар. Трепери като лист, по челото му се стича пот и овлажнява гърдите му. Постепенно се успокоява и осъзнава, че вижда насреща си не огромно лице, релефно очертано върху страховита стена от листа, а познатите очертания на собствената си спалня. На отсрещната стена виси картината, която възнамерява да подари на Дейл Гилбъртсън. Избърсва потта от челото си и се поуспокоява. Трябва да вземе душ. Часовникът показва 9:47. Спал е четири часа, време е да се задейства.

Четирийсет и пет минути по-късно, изкъпан, облечен и закусил, телефонира в участъка и моли да го свържат с полицейския началник Гилбъртсън. В 11:25 заедно с недоверчивия Дейл, когото е посветил в тайната си и който настоява да получи доказателство за налудничавите истории на приятеля си, паркират патрулната кола под единственото дърво на паркинга пред бар „Санд“, прекосяват нагорещената асфалтирана площадка, пътьом подминавайки два мотоциклета „Харли Дейвидсън“, подпрени на стойките, и се насочват към задния вход.

[1] Държавни програми за здравно осигуряване на социално слаби граждани. — Б.пр. ↑

ЧЕТВЪРТА ЧАСТ
Блак Хаус и отвъд

Глава 26

ГОВОРИХМЕ за упадъка, пък и не разполагаме с достатъчно време да доразвием тази тема, но ще й отделим още няколко думи — не ви ли се струва, че повечето къщи са опит да се прекрати упадъкът? Да се надене на света маската на здрав разум и сигурност, па макар и илюзорни? Например баналните, но умилителни наименования на улиците в Либъртивил — „Камелот“, „Авалон“ и „Мейд Мариан Уей“. Или пък онази кокетна къщурка, в която някога Фред, Джуди и Тайлър Маршал живееха заедно. Най-подходящото определение за Робин Худ Лейн № 16 е ода за всекидневието, хвалебствен химн за прозаичното. Същото важи и за дома на Дейл Гилбъртсън, на Джак или на Хенри. Всъщност за повечето домове във Френч Ландинг. Разрушителният ураган, връхлетял върху градеца, не променя факта, че къщите като крепост се възправят срещу упадъка — едновременно благородни и смирени. Те са обиталища на здравия разум.

Блак Хаус обаче — като Хил Хаус на Шърли Джаксън[1] и уродливото архитектурно творение в Сиатъл, датиращо от началото на двайсетия век и известно под името „Роуз Ред“[2] — няма нищо общо с разума. Дори не принадлежи изцяло на този свят. Да я гледа човек отвън е трудно — очите непрестанно се поддават на зрителни измами — но ако съумее да задържи погледа си неподвижен за няколко секунди, ще съзре триетажна жилищна сграда с най-обичайни размери. Цветът й обаче наистина е необикновен — фасадата е матовочерна, дори стъклата на прозорците са намазани с черна боя; на пръв поглед изглежда разкривена и леко килната на една страна, като че ли всеки момент ще се срути, но ако човек съумее да я види оголена от блясъка на всички други светове, ще му се стори най-обикновена като дома на Фред и Джуди… макар и не толкова добре поддържана.

Отвътре обаче е различна.

Отвътре е необятна.

Страшно е да попаднеш в нея, макар да се е случвало — я някой скитник, я несретно избягало детенце, както и жертвите на Чарлс Бърнсайд/Карл Биърстоун; тук-там останки бележат техния престой: дрехи, жалостиви надписи по стените на грамадни стаи с необикновени размери, някоя и друга купчинка кости. На места погледът се натъква на череп като онези, които откривали по бреговете на река Хановер в началото на двайсетте години на двайсетия век, когато Фриц Хаарман вилнеел безнаказано.

Страшно е човек да се залута тук.

* * *

Да преминеем през безбройните зали, коридори, ниши и килери, като се успокояваме, че веднага щом пожелаем, можем да се върнем в нормалния свят, в разумния антиупадъчен свят (все пак сме нащрек, докато се спускаме по едва ли не безкрайните стълбища и крачим по коридори, които се губят някъде в далечината). Долавяме непрестанно тихо бучене и глухото подрънкване на чудати машинарии. Чуваме безумното свистене на неспирния вятър навън или под праговете на стаите на горните и долните етажи. Понякога в далечината чуваме и лай — несъмнено лае дяволското куче на Абала, което видя сметката на клетия Мишок. По отекващото от време на време сардонично грачене разбираме, че и Горг е тук… някъде наоколо.

Прекосяваме порутени стаи и салони, които още пазят останки от някогашен разкош. Много от тях със сигурност са по-големи от къщата, в която са скрити. Най-сетне стигаме до скромна дневна, обзаведена с канапе и столове с вехта тапицерия от червено кадифе. Въздухът е пропит с неприятната миризма на Бог знае какви отвратителни ястия. (Наблизо има кухня, в която за нищо на света не бива да попадаме… освен ако не искаме да сънуваме кошмари до края на дните си.) Осветителните тела са отпреди седемдесет години. Питаме се как е възможно, след като Блак Хаус е била построена през 1970 година. Отговорът е лесен: голяма част от черния дом — по-голямата част е изградена много по-рано. Завесите в дневната са плътни и избелели. Като се изключат пожълтелите изрезки от вестници, прикрепени с лепенки към грозните зелени тапети, дневната прилича на занемареното фоайе на хотел „Нелсън“. Помещението е едновременно зловещо и необичайно банално — подобаващо огледало за въображението на старото чудовище, което се е скрило тук и спи на канапето, докато предницата на ризата му постепенно придобива зловещ червен цвят. Блак Хаус никога не му е принадлежала, макар че в патологичната си мегаломания той вижда нещата другояче (а Муншун е пропуснал да разсее това му заблуждение). Тази стая обаче е негова.

Изрезките по стените ни разкриват всичко, което трябва да знаем за смъртоносните забавления на Чарлс Бърнсайд по прякор „Приятелчето“.

ДА, ИЗЯДОХ Я, ЗАЯВЯВА ФИШ — „Ню Йорк Хералд Трибюн“

„СИВИЯ[3] ВЗЕ БИЛИ, ТОРБАЛАН ГО ВЗЕ“ — ПОТВЪРЖДАВА ДРУГАРЧЕТО НА БИЛИ ГАФНИ — „Ню Йорк Уърлд Телеграм“

УЖАСЪТ С ГРЕЙС БЪД ПРОДЪЛЖАВА: ФИШ ПРИЗНАВА! — „Лонг Айланд Стар“

ФИШ ПРИЗНАВА, ЧЕ Е „ОПЕКЪЛ“ И „ИЗЯЛ“ У. ГАФНИ — „Ню Йорк Американ“

ФРИЦ ХААРМАН, Т. НАР. „ХАНОВЕРСКИ КАСАПИН“, Е ЕКЗЕКУТИРАН ЗА УБИЙСТВОТО НА 24 ЖЕРТВИ — „Ню Йорк Уърлд“

„ВОДЕН БЯХ ОТ ЛЮБОВ, НЕ ОТ ПОХОТ“ — ТВЪРДИ ВЪРКОЛАКЪТ. „ХААРМАН УМИРА, БЕЗ ДА СЕ РАЗКАЕ“

„Гардиан“

ПОСЛЕДНОТО ПИСМО НА КАНИБАЛА ОТ ХАНОВЕР: „НЕ МОЖЕТЕ ДА МЕ УБИЕТЕ, ЩЕ БЪДА СРЕД ВАС ВО ВЕК И ВЕКОВ“ — „Ню Йорк Уърлд“

Уендъл Грийн ще изпадне във възторг, не мислите ли? Има и още. Бог да ни е на помощ, има още толкова много. Дори Джефри Дамър е включен в колекцията с изречението: „ИСКАХ ЗОМБИТА“.

Човекът на канапето стене и се размърдва.

— Зъбуди зе, Бърни! — Думите долитат отнякъде, не от устата му… макар че устните му се движат като на второразреден вентролоквист.

Бърни стене. Извръща глава наляво:

— Не… искам да спя. Всичко… ме боли.

В знак на отрицание главата му се завърта надясно и отново заговаря Муншун:

— Зъбуди зе, взеги моменд жде дойдад. Дрябва да идеж одвъд. Главата се завърта на другата страна. Докато спи, Бърни си въобразява, че Муншун още е в безопасност в съзнанието му. Но е забравил, че в Черния дом нещата са се променили. Глупавият Бърни, който скоро ще стане излишен! Но не още.

— Не мога… ост’ии ме… боли ме коремът… слепецът… пустият слепец ме наръга…

Но главата отново се обръща на другата страна, безплътният глас пак заговаря. Старецът упорства, не иска да се събуди и да се сблъска с болката в цялата й жестокост. Слепецът го е ранил много по-тежко, отколкото му се бе сторило във възбудата на момента. Бърни инатливо убеждава додяващия глас, че момчето е на сигурно място, че дори онези да се доберат до Блак Хаус, никога няма да открият малчугана, че ще се лутат из лабиринта от хиляди стаи и коридори, докато обезумеят и умрат. Муншун обаче знае, че единият преследвач се различава от останалата паплач, която се изсипа тук вчера. Джак Сойер познава безкрая, затова е опасен противник. Малкият трябва да бъде изведен през задния вход и откаран в Крайния свят, под самата сянка на Динта, великата пещ. Муншун казва на Бърни, че може би все още има възможност да хапне от момчето, преди да го предаде на Абала, но не и тук. Тук е твърде опасно.

Бърни продължава да протестира, но знаем, че няма шанс да надделее. Застоялият въздух с дъх на варено месо се раздвижва и се завихря — пристига онзи, чийто глас досега чувахме. Отначало забелязваме черен въртоп, после алено петно — широка вратовръзка — и най-сетне очертанията на невъзможно издължено бяло лице, почти изцяло запълнено от едно-единствено око, черно като на акула. Това е истинският Муншун, създанието, което извън Блак Хаус и омагьосаните й околности може да живее само в съзнанието на Бърни. Скоро ще се появи изцяло, грубо ще събуди стареца (ще прибегне дори до мъчения, ако се наложи) и ще го накара да се хваща за работа, докато все още може да свърши нещо. Защото Муншун не може сам да изведе Тай от килията в Блак Хаус.

Но стигнат ли веднъж в Крайния свят — мястото, което Бърни нарича „Шеол“ — всичко ще се промени.

Очите на Бърни най-сетне се отварят. Възлестите му ръце, които са пролели толкова много кръв, посягат към влажната риза, напоена със собствената му кръв. Свежда поглед, вижда грамадното алено петно, разцъфнало на корема му, и изкрещява от ужас и страх. И през ум не му минава, че след като е убил толкова много деца, заслужава да бъде смъртоносно ранен от един слепец — напротив, потресен е от тази грозна, отвратителна несправедливост.

За пръв път му хрумва крайно неприятна мисъл: ами ако тепърва трябва да плаща за чудовищната си „кариера“? Вече е виждал Крайния свят и Конджър Роуд, който се вие през Динта. Опустошените, погълнати в пламъци земи по продълженито на Конджър Роуд приличат на преизподня, а Ан-так — Голямата комбинация — е самият ад. Ами ако и него го чака някое подобно място? Ами ако…

Изведнъж примира от ужасяваща, парализираща болка в корема. Муншун, който почти се е материализирал, е пъхнал призрачната си, но не съвсем прозрачна ръка в раната от автоматичния нож на Хенри.

Старият детеубиец надава вик. По страните му потичат сълзи:

— Не ме мъчи!

— Догава брави гагводо ди газвам.

— Не мога — хленчи Бърни. — Умирам. Погледни, кръвта ми изтича! Да не мислиш, че ще ми мине току-така?! Та аз съм на осемдесет и пет години, мамка му!

— Лож къззмед, Бърн-Бърн… но там оддвъд имаме наджини да де издлегуваме.

Също като Черния дом и Муншун се изплъзва от поглед. Силуетът му постоянно се размива. На уродливо издълженото лице (което закрива по-голямата част от тялото му като несъразмерно раздутата глава на карикатура на страницата с авторски коментари в някой вестник) има ту две очи, ту само едно. На деформирания му череп ту стърчат сплъстени кичури оранжева косица, ту е плешив като Юл Бринър[4]. Относително неизменни остават само червените устни и заострените зъби, които святкат в устата му.

Бърни обнадеждено впива поглед в своя съучастник, но продължава да опипва корема си, който се е втвърдил и е покрит с бучки. Той подозира, че са кървави съсиреци. О, как е възможно да го наранят така жестоко! Това не беше предвиден! Нали уж е под закрила! Нали уж…

— В гранидзите на възможнодо е дори годиниде да бъдад одмахнади од деб — продължава Муншун, — доджно гагдо гамъгът бил одърколен од входа на пеждерада с дялодо на Иизуз Гриздоз.

— Да се подмладя — възкликва Бърни и изпуска тиха, дрезгава въздишка. Дъхът му вони на кръв и гнилоч. — Да, хубаво би било.

— Ама, разбира зе! Дез нежда за възможни — кима господин Муншун с гротескно шаващото си лице. — Абала мож да раздава дагива подаръдзи. Но дой не дава обеждания, Чарлс, мъниджъг мой гризлив гризльо. Виж, аз мога да ди дам едно обеждание.

Създанието с черния смокинг и червената вратовръзка пристъпва напред със зловеща пъргавина. Дългопръстата му ръка се стрелва в ризата на Приятелчето Бърнсайд, този път свита в юмрук, и му причинява такава болка, каквато старото чудовище не е и сънувало… макар да е причинявало на невинните и по-страшни неща.

Муншун завира зловонната си физиономия под носа на Бърни. Единственото му око ядно проблесва:

— Това усеждаш ли го, Бърни? Усеждаш ли го, неждазддна дърта торба с гнуз и згръб? Хо-хо, ха-ха, разбира зе, че узеждаш! Зтизгам джервада ти! И ако и зега не зе помръднеж, скапан schweinehund[5], жде ги издръгна од кървяждодо ди дяло, хо-хо, ха-ха, и жде ди ги намодая на врада! Жде умреш с мизълта, че се задужаваж в собствените си джерва! Тоя номер го научих от замия Фриц, Фриц Хаарман, койдо беже долгова млад и брегразен! Хайде! Какво жде кажеж? Жде го доведеж ли или жде зе обезиж?

— Ще го доведа! — пищи Бърни. — Ще го доведа, само престани, престани, ще ме умориш!

— Доведи го на гарата. На гарата, Бърн-Бърн. Дори не е за блъховиде дубги и лизиджиде бърлоги — не е за Ком-би-на-адзияда. Не са за Дайлър разгървавените граджеда — нему е одредено да работи за своя Абала с дова. — Дълъг пръст, завършващ със свиреп черен нокът, се насочва към гигантското чело и почуква между очите (за миг Бърни вижда две очи, сетне второто за пореден път изчезва). — Язно ли е?

— Да! Да! — Коремът му пламти от болка. А ръката усуква ли, усуква вътрешностите му. Лицето на Муншун се мержелее пред очите му, ужасяващо дълго като магистрала.

— На гарата… където доведе другите зпезиални.

— ДА!

Инквизиторът го пуска. Отдръпва се назад. За радост на Бърни започва да се размива и да се дематериализира. Пожълтелите изрезки се провиждат не зад, а през него. Но единственото око продължава да виси във въздуха над избледняващото алено петно на вратовръзката:

— Непременно да му зложиж жабгада. Този на взяга дзена дрябва да бъде с жабгада.

Бърнсайд кима отривисто. Още понамирисва на „Май Син“.

— Шапката, да, у мен е.

— Внимавай, Бърни. Ди зи здар и ранен. Момжето е младо и отджаяно. И бързоного. Ако го оставиш да се изблъзне…

Бърни се усмихва въпреки болката. Хлапе да му се изплъзне на него! Било то и специално! Ама че хрумване!

— Не се тревожи. Просто… говори с него… с Абала-дун… кажи му, че още не съм за изхвърляне. Ако ме излекува, няма да съжалява. А ако ме подмлади, ще му доведа още хиляда хлапета. Хиляда Разрушители.

Муншун все повече избледнява. Превърнал се е в мътно сияние, млечносивкава пара насред дневната на Бърни, скрита във вътрешността на къщата, която той изостави едва когато в залеза на живота си осъзна, че наистина се нуждае от грижи.

— Ти му доведи дози, Бърн-Бърн. Доведи му дози и дой ще ти зе одблади.

Видението изчезва. Бърни става и се навежда зад канапето. При движението болка прорязва корема му и той изкрещява, но не се отказва. Протяга ръка в тъмнината и измъква износена черна кожена торба. Сграбчва я за връзките и напуска стаята накуцвайки и притискайки кървящия си, подут корем.

* * *

А какво става с Тайлър Маршал, за когото само споменавахме през по-голямата част от многобройните страници дотук? Тежко ли е ранен? Много ли е уплашен? Успял ли е да запази разсъдъка си?

Що се отнася до физическото му състояние, имаше мозъчно сътресение, но вече е по-добре. Иначе Рибаря си позволи само да го опипа по рамото и по задничето (зловещо докосване, което напомни на Тайлър за вещицата от „Хензел и Гретел“). А психически… много ли ще се изненадате, като узнаете че докато Муншун изтезава Бърни, момченцето на Фред и Джуди е щастливо?

Наистина. Щастливо е. И защо не? Намира се на Милър Парк. Тази година „Милуоки Бруърс“ опровергаха всички капацитети и черногледци, които им предричаха, че още на четвърти юли, в самото начало на сезона, ще се намерят на дъното на класацията. Е, още е рано да се каже, но четвърти юли мина и замина, а „Бруърс“ завършиха наравно с отбора на Синсинати и се завърнаха на Милър Парк да се състезават за първото място. Още са в играта най-вече благодарение на бейзболната бухалка на Ричи Сексън, който се прехвърли в отбора, напускайки „Кливланд Индианс“ и „наистина праска яко“ според цветистата терминология на Джордж Ратбън.

Играят за титлата, а Тай е на стадиона! ВЕЛИКО! Не стига, че се намира на Милър Парк, ами има място на първия ред. А до него — дебел, потен, зачервен, с бутилка „Кингсланд“ в ръка (още една е скътал под седалката за всеки случай), седи Божественият Джордж и се дере, напъвайки грамадните си като кожени мехове бели дробове. Джеръми Бърниц от „Бруърс“ вече е на първа база, стадионът кипи от напрежение и макар да няма никакво съмнение, че шортстопът на „Синсинати“ изпраска много яка топка, ясно е също така (поне според Джордж Ратбън), че Бърниц стигна базата! Той се изправя в здрача, плешивото му теме проблесва под нежното бледолилаво небе, по вдигнатата му ръка се стича пенеста струйка бира, сините му очи искрят (личи си, че вижда много нещо с тези очи, едва ли не всичко), а Тай тръпне в очакване, всички тръпнат в очакване, и ето, най-сетне еква онзи мощен рев — истинско въплъщение на лятото в Кули Кънтри — който означава, че всичко е наред, край на ужаса, упадъкът се отлага:

— АЛО, РЕФЕР, Я СЕ СЪВЗЕМИ, БЕ! СЪВЗЕМИ СЕ МАМКА МУ! И СЛЕПЕЦ ЩЕ ВИДИ, ЧЕ ТОЙ СТИГНА БАЗАТА!

Като чуват този вик, зрителите пощуряват, развълнувани не по-малко от четиринайсетте души зад плаката с надпис „МИЛЪР ПАРК ПРИВЕТСТВА С ДОБРЕ ДОШЛИ ДЖОРДЖ РАТБЪН И ПОБЕДИТЕЛИТЕ В ГОЛЯМОТО ДЖАБАЛА НА «БРУЪРС».“

Тай подскача, смее се и размахва бейзболната си шапка с надпис „Бруърс“. Радостта му е двойно по-голяма, тъй като мислеше, че е забравил да участва в тазгодишната томбола. Сигурно баща му (или майка му) са изпратили заявка за участие вместо него… и той взе, че спечели! Не успя да се класира за голямата награда — да бъде батбой на любимия си отбор по време на финалните серии в Синсинати — но спечели (освен билет за превъзходно място, какъвто получиха всички победители) нещо, което според него е сто пъти по-хубаво. Разбира се, Ричи Сексън въобще не може да се мери с Марк Макгуайър — никой не разпердушинва топките като Големия Мак — но този сезон, откакто с в отбора на „Бруърс“, Сексън играе божествено, съвършено божествено, а Тайлър Маршал спечели…

Някой го дърпа за крака.

Тай се опитва да се измъкне, не иска да се отърси от съня (чудесно убежище от ужаса, който го е сполетял), но ръката е неумолима. Дърпа го. Дърпа ли, дърпа. — Зъбуди зе — ръмжи нечий глас. Сънят е на косъм да отлети. Но преди да се е изпарил съвсем, Джордж заговаря на Тай. Гласът му е тих, в пълен разрез с обичайните нахакани крясъци на спортния коментатор:

— Идва помощ. Бъди смел, котараче. Бъ…

— ЗЪБУДИ ЗЕ, келеш такъв!

Хватката буквално премазва глезена му, парализира го от болка. Тай негодуващо възкликва, отваря очи и се завръща в действителността и в нашата история.

* * *

Незабавно си спомня къде се намира. В килия с червеникавосиви решетки, от която се вижда каменен коридор, осветен с електрически крушки, обвити с паяжини. В единия ъгъл на килията е поставена чиния с яхния. В другия стои кофа, в която да пишка (или при необходимост да ходи по голяма нужда… но засега, слава Богу, не му се е наложило). Единствената друга вещ в мъничкото помещение е парцаливият стар дюшек, на който лежеше, когато Бърни вкопчи пръсти в глезена му.

— А така — мърмори старецът. — Събуди се най-после. Хайде ставай! Нямам време да се позанимавам с теб. Тайлър се изправя на крака. Завива му се свят, машинално протяга ръка към главата си. Пръстите му напипват гъбесто образувание със засъхнала коричка. Нетърпима болка пронизва главата му и той стиска зъби, ала изведнъж престава да му се вие свят. Поглежда ръката си. По дланта му са полепнали люспици от засъхнала кръв. „Ето къде ме е ударил с проклетия камък. Ако ме беше фраснал малко по-силно, щях да гушна букета.“

Но явно и старецът е пострадал. Отпред ризата му е окървавена, сбръчканото му людоедско лице е восъчнобледо. Зад гърба му зее отворената врата на килията. Тай измерва на око разстоянието до коридора, надявайки се, че не личи с какво е ангажирано вниманието му. Но Бърни е врял и кипял в тия работи. Неведнъж мъничета за зе обидвали да му избягат на разкървавените зи краджеда.

Бръква в торбата и изважда черно устройство с ръкохватка като пистолет, чието дуло завършва с наконечник от неръждаема стомана.

— Знаеш ли какво е това, Тайлър?

— Електрошокова палка. Нали?

Бърни се ухилва, разтегнатите му устни разкриват почернелите останки от зъбите му.

— Умно момче! Сигурен съм, че гледаш много телевизия. Да, наистина е палка. Но специална — от трийсет метра поваля крава. Ясно ли е? А си се опитал да избягаш, малкия, а ще ти се стъмни. Хайде, навън!

Тай излиза от килията. Няма представа къде ще го заведе този противен старец, но като се озовава извън зарешетеното помещение, изпитва известно облекчение. Най-гаден беше дюшекът. Кой знае защо е сигурен, че не е нито първото, нито десетото дете, което е заспало на него, уморено от ридания и с кървава рана на главата.

Вероятно не е и петдесетото.

— Наляво!

Тай се подчинява. Старецът го следва. След миг кокалестите пръсти се впиват в задничето му. Не го прави за пръв път (всяко докосване неизменно подсеща малчугана за вещицата от „Хензел и Гретел“, която молела изгубените дечица да си подадат ръчичките през решетките), но този път хватката е различна. По-слаба.

„Дано пукнеш по-бързо! — казва си хлапакът и тази мисъл или по-скоро леденото хладнокръвие, с която я изрича в съзнанието си, е толкова типична за Джуди. — Дано пукнеш по-бързо, дядка, че да се избавя.“

— Това си е мое — заявява похитителят… но гласът му пресеква, пък и като че ли вече не е толкова самоуверен. — Половината ще изпека, другата половина ще запържа. С бекон.

— Май няма да ти се удаде да ядеш много-много — отвръща Тай, изненадан от спокойния си тон. — Някой май добре ти е надупчил коре…

Той чува пращене, придружено от пареща болка в лявото му рамо. Изкрещява и се обляга на стената срещу килията си, опитвайки се да се пресегне и да притисне пострадалото място, опитвайки се да не плаче, опитвайки се да задържи поне частица от прекрасния сън, в който гледаше мача с Джордж Ратбън и другите победители от томболата на KDCU. Сигурен е, че тази година забрави да подаде заявка за участие, но най-хубавото на сънищата е, че тези подробности нямат значение.

Обаче болката е жестока. Въпреки усилията си — и всичко, което е наследил от Джуди Маршал — сълзите му рукват.

— Искаш ли да опиташ още веднъж? — задъхва се старецът. Изглежда хем болен, хем истеричен — опасна койбинация, което е видно дори за хлапе на възрастта на Тай. — Да те парна още веднъж — ей-така, за късмет?

— Не, моля те, недей.

— Тогава тръгвай! И не ми хитрей!

Тай се подчинява. Някъде капе вода. В далечината отеква грачене, напомнящо на ироничен смях — сигурно е противният гарван, който го подмами; ех, ако му беше под ръка въздушната пушка на Ъби, та да му разпердушини лъскавите черни пера! Външният свят е сякаш на светлинни години оттук. Но Джордж Ратбън му обеща, че идва помощ, а понякога думите, които чуваме насън, се сбъдват. Това му го е казала собствената му майка, и то много отдавна, още преди да й се разхлопа дъската.

Стигат до вита стълба, което се спуска надолу, но краят й не се вижда. От дълбините вони на сяра и лъха нетърпима жега.

Чуват се слаби, далечни звуци, може би стонове и плач. Тук тракането на машинариите отеква по-силно. Придружено е със зловещо скърцане на ремъци и вериги.

Момчето спира, предполагайки, че старецът няма отново да включи електрошоковата палка, освен ако няма друг избор. Защото пленникът може да падне и да се изтърколи по стълбището. Има опасност раната на главата му отново да се отвори, да си счупи врата или да полети в бездънната яма. Тай не знае защо старият канибал толкова държи на живота му, ала интуитивно го усеща.

— Къде отиваме, господине?

— Ще видиш — задъхано промърморва Бърни. — И ако си въобразяваш, че не смея да те парна, докато сме на стълбището, млади приятелю, жестоко се лъжеш. А сега хо дом марш!

Тайлър Маршал слиза по стълбите покрай грамадни галерии и балкони, надолу, надолу и все надолу. Понякога долавя миризмата на изгнило зеле. Друг път — на горящи свещи. Случва се да го лъхне вонята на мокра гнилоч. На сто и петдесетото стъпало се отказа да брои. Мускулите на бедрата му сякаш са нажежени. Старецът зад него пъхти, спъва се на два пъти, ругае и се подпира на парапета.

„Падни, дядка — нарежда Тай наум, — падни и пукни, падни и пукни.“

Стълбите най-сетне свършват. Старецът и момчето се озо вават в кръгло помещение с мръсен стъклен таван. Сивото не бе виси над тях като мръсен чувал. От счупени делви пропълзяват растения, които проточват лакомите си пипала по пода застлан с натрошени оранжеви тухли. Насреща зеят две врати — Тай предполага, че това са така наречените „френски прозорци“. Те водят към вътрешен двор, обграден с вековни дърветапалми и други дървета с провиснали усукани Филизи, които май са банани. Останалите видове са му непознати. В едно обаче е сигурен — вече не се намират в Уисконсин.

Във вътрешния двор забелязва нещо, което познава много добре. То произхожда от собствения му свят. Тайлър Маршал се просълзява, сякаш среща стар познайник на безнадеждно чуждо място.

— Престани веднага, маймуно! — сопва се Бърни, който вече съвсем е останал без дъх. — Обърни се!

Тай се подчинява и със задоволство установява, че петното върху ризата на стария канибал се е разраснало. Кървавите дири се протягат като пръсти чак до раменете му, а коланът на провисналите му вехти джинси е придобил калночерен цвят. Въпреки това стиска дланта на Тай в желязна хватка.

„Мътните те взели! — пустосва малкият. — Да пукнеш дано!“

Старецът оставя торбата на близката масичка. За миг остава неподвижен, опитвайки се да си поеме дъх. После започва да рови в торбата (отвътре глухо издрънчава нещо метално) и изважда мека кафява шапка като на Шон Конъри, когато играе в някой шпионски Филм. Подава я на момчето и заповядва.

— Сложи си я на главата. И не си помисляй да ме ухапеш, че веднага ще те парна.

Тайлър взима шапката. Очаква да напипа нещо мекичко като велур, но с изненада открива, че шапката е изработена от нещо като алуминиево фолио. Чува зловещо бръмчене, наподобяващо на прашенето на електрошоковата палка, само че потихо. Впива в стареца умоляващ поглед:

— Ама наистина ли трябва?

Бърни вдига оръжието и безмълвно се ухилва.

Тейлър неохотно нахлузва шапката.

Сега бръмченето отеква в съзнанието му. Изгубва за миг способността да мисли… но после усещането преминава и е заменено от странна слабост в мускулите и пулсиране в слепоочията.

— За специалните момченца трябват специални играчки. — „За збедзиалниде мумдженза дрябвад збедзиални играджги.“ Както обикновено това не е чудатият говор на Муншун, а онзи характерен акцент от южните квартали на Чикаго, който Хенри разпозна на записа от 911. — Вече можем да излизаме.

„Защото с шапката съм безопасен“ — казва си Тай, но мисълта се разпада и отлита почти веднага. Опитва се да си спомни второто си име, но открива, че не може. Мъчи се да се досети за името на злия гарван, но и това не успява — не беше ли нещо като Корджи? Не, това е порода кучета. Осъзнава, че шапката го обърква — именно затова е предназначена.

Минават през отворените врати и излизат във вътрешния двор. Въздухът е натежал от аромата на дърветата и храстите, заобикалящи Черния дом, и е някак тленен. Сивото небе е надвиснало съвсем ниско, едва ли не на една ръка разстояние. Вони на сяра и нещо друго — горчиво, електрическо, сочно. Тук тракането на машините се чува по-ясно.

Онова върху натрошените тухли, което Тай преди малко разпозна, е количка за голф. Същият модел като на Тайгър Удс.

— Баща ми продава такива — споделя. — В „Голтсис“, където работи.

— А ти откъде мислиш, се е взела, задник такъв? Качвай се.

Сядай на кормилото.

Тай го зяпа изумено. Сините му очи, може би под въздействието на шапката, са кръвясали и издават доста сериозно обърване.

— Ама аз съм малък да карам. — О, не се притеснявай. Това мъниче и мъниче може да го управлява. На кормилото!

Тай изпълнява нареждането. В действителност е управлявал подобна количка на паркинга на „Голтсис“, но с баща си, който седеше до него и го наблюдаваше внимателно. Сега на същото място се настанява отвратителният старец, пъшка и притиска надупчения си корем.

Но с другата ръка продължава да стиска електрошоковата палка, а стоманеният накрайник остава неизменно насочен към малкия пленник.

Ключът е на таблото. Тай го завърта. Акумулаторът под седалката прещраква. Индикаторът на таблото с надпис „ЗА РЕЖДАНЕ“ се осветява в зелено. Остава само да натисне педала на газта. И да върти волана, разбира се.

— Дотук добре — отбелязва старецът. Снема дясната си ръка от корема си и посочва напред с окървавения пръст От вътрешния двор започва пътека, посипана с посивял чакъл — едно време, преди дърветата и храстите да подивеят, сигурно е била алея, извеждаща от Черния дом. — Карай сега, но бавно А си ускорил, а съм те парнал. Опиташ ли се да преобърнеш количката, ще ти счупя китката. После ще караш с една ръка.

Тай натиска педала. Количката потегля рязко. Старецът полита, ругае и заканително размахва палката.

— Ако си махна шапката, ще ми е по-лесно — обяснява Тай — Моля ти се, сигурен съм, че ако ми позволиш да я сваля…

— Не! Ще стоиш с шапката! Карай!

Тай внимателно натиска педала. Количката плавно прекосява дворчето, натрошените късчета тухли хрущят под новите й гуми. Като слизат на чакълестата алея, количката леко друсва. Месестите листа на дърветата — влажни и някак потни — бръсват Тай по ръцете. Той потръпва. Количката рязко завива. Бърни ръгва с палката хлапака и се озъбва:

— Следващия път ще те изпържа! Обещавам ти!

Недалеч пред тях на буренясалата пътека изпълзява гърчеща се змия и Тай изписква тихо. Никак не обича змии — не пожела да докосне дори безвредния мъничък смок, който госпожа Локър беше донесла в часа по биология — а това чудо е с размерите на питон, има рубиненочервени очи и заострени зъби, които пречат устата му да се затвори.

— Давай! Карай! — Палката се размахва под носа му. Шапката тихо жужи в ушите му. Зад ушите му.

Алеята завива наляво. Някакво дърво, окичено с нещо като пипала, се навежда към тях. Връхчетата докосват раменете на момчето и настръхналите косъмчета на врата му.

Наждо мумдже…

Въпреки шапката думите отекват в съзнанието му. Съвсем слабо и много отдалеч, но все пак ги различава. Нааажждо мумджеее… дааа… нааажждо… Бърни се ухилва:

— Чуваш ли ги? Харесват те. И аз те харесвам. Разбираш ли, тук всички сме приятели. — Усмивката му помръква и се превръща в болезнена гримаса. Бърни отново се превива надве, хваща се за корема и се задъхва: — Проклет, загубен, дърт слепец! Ненадейно дърветата изчезват. Количката се озовава сред мрачно поле, прорязано от пукнатини. Храстите оредяват, накрая отстъпват място на ронлив каменист сипей: под начумереното сиво небе се издигат хълмове. Няколко гигантски птици описват лениви кръгове. Накуцвайки, дрипаво, прегърбено създание се спуска в тясно деФиле и изчезва, преди Тай да го разгледа… не че изгаря от желание. Глухият тътен и тракането на машините се усилват, земята се тресе. Разнася се дрънчене на допотопни трансмисии, писък на зъбчати колела. Тай усеща как воланът на количката вибрира в ръцете му. Нататък пътеката се разширява в отъпкан път. Отсреща се издига стена от кръгли бели камъни.

— Онова, което чуваш, е енергийната централа на Пурпурния крал — обяснява Бърни. Говори с гордост, но момчето интуитивно усеща, че похитителят му се страхува. — Голямата комбинация. Милион деца са умрели, теглейки ремъците, които задвижват машините, и доколкото ми е известно, още три пъти по толкова тепърва ще умрат. Но на теб, Тайлър, ти е отредена друга съдба. Ти може и да имаш бъдеще. Най-напред обаче аз ще си взема своето. Да, да.

Протяга окървавената си ръка и гали задничето на Тайлър.

— Добрият посредник има право на десет процента. Това го знае дори стара кримка като мен.

Ръката се отдръпва. Слава Богу. Тай едва се сдържаше да не се разпищи, спираше го единствено споменът за това как седи на Милър Парк с добрия стар Джордж Ратбън. „Ако наистина се бях записал в голямото джабала на «Бруърс», това въобще нямаше да се случи.“

Но надали е точно така. Някои неща е писано да се случат, това е. Просто е писано.

Дано само онова, за което отвратителното старо чудовище копнее, не е сред тях.

— Завий наляво — ръмжи Бърни и се обляга по-удобно. — Предстои ни да изминем около пет километра.

Вземайки завоя, Тайлър разбира, че тънките струйки, които се вият над земята, не са мъгла. А дим.

— Шеол — пояснява Бърни, сякаш чете мислите му. — А това е единственият път, който го прекосява — Конджър Роуд. Свърнеш ли встрани, край пътя дебнат какви ли не гадини, готови да те разкъсат на парчета, само за да те чуят как пищиш. Моят приятел ми каза къде да те заведа, но току-виж възникнала лееега промяна в плана. — Разкривеното от болка лице застива в сърдита маска, която според Тай придава на Рибаря извънредно глупав вид. — Той ме рани. Дърпаше ми червата. Не му вярвам. — И допълва напевно: — Карл Биърстоун не вярва на Муншун! Не, никога вече! Не, никога вече!

Тай не отвръща. Съсредоточава се върху това да задържи количката по средата на Конджър Роуд. Изкушава се и поглежда назад, но къщата, потънала в ефимерна джунгла от тропическа зеленина, вече не се вижда, скрита зад първия ерозирал хълм, който отминаха.

— Той ще си получи своето, но и аз ще си взема моето. Чуваш ли ме, момче? — Когато Тай не отвръща, Бърни размахва заплашително тейзъра. — Чуваш ли, задръстена маймуно?

— А-ха — отвръща Тай. — Да, естествено. — „Абе що не вземеш да пукнеш? Господи, ако Те има, защо не протегнеш пръст към това прогнило сърце и не спреш туптенето му?“

Когато Бърни се обажда отново, тонът му е закачлив:

— Погледна стената отсреща, но май не я разгледа както трябва. Я й хвърли пак едно оченце.

Тайлър плъзва поглед над прегърбения старец. Отначало не разбира… но изведнъж проумява. Бялата стена оттатък Конджър Роуд, която се губи в безкрайната далечина, въобще не е изградена от камъни… а от човешки черепи.

Какво е това място? Господи, как му се иска да бъде при мама! Как му се иска да си отиде у дома!

Ридаейки и с притъпен разсъдък от бръмченето под шапката, която изглежда платнена, но не е, Тай насочва количката за голф все по-дълбоко във вътрешността на изпепелените земи. На Шеол.

В този миг му се струва, че избавлението никога няма да дойде.

[1] Шърли Джаксън (1919–1965), авторка на готически романи и разкази, в които се третират темите за психологическия тормоз, изолацията и несправедливостта на съдбата. — Б.пр. ↑

[2] Минисериал по сценарий на Стивън Кинг, излъчен по телевизията. — Б.пр. ↑

[3] „Сивия“ — прозвище на Албърт Фиш. — Б.пр. ↑

[4] Юл Бринър (1920–1985), американски киноактьор от швейцарско-руски произход, известен със съвършено избръсната си глава и забуления си в тайна личен живот; носител на Оскар за „Кралят и аз“. — Б.пр. ↑

[5] От verdammter Schweinehund — жарг., рядко, проклета свиня (нем.) — Б.пр. ↑

Глава 27

КОГАТО ДЖАК и Дейл влизат на хлад в бар „Санд“, където работи климатична инсталация, всички маси са незаети, Клюна и Доктора седят на бара и се наливат с безалкохолни напитки — от това по-сигурен знак за свършека на света, здраве му кажи, смята Джак. Сгушен в сенките в дъното на помещението (още една крачка назад и ще озове в кухнята), се спотайва Вонящото сирене. Днес от двамата мотоциклетисти се излъчват странни вибрации — лоши вибрации — и той не иска да се забърква. Първо на първо, никога не е виждал Клюна без Мишока, Съни и Кайзера Бил. Второ… Господи, та това са калифорнийският детектив и проклетият началник на полицията.

Джубоксът е изключен, но телевизорът работи и Джак изобщо не се изненадва, че в днешната рубрика „Филмово матине“ излъчват Филм с участието на майка му и Уди Строуд. Мъчи се да си спомни заглавието и след миг то изплува в съзнанието му „Експрес «Екзекуция»“.

— Не бива да участваш, Беа — казва Уди. В този Филм Лили играе Беатрис Лодж, наследница на богат бостънски род, която заминава на Запад и се присъединява към една банда, преследвана от закона, напук на баща си, суров пуритан. — Това май ще е последният поход на бандата.

— Добре — отвръща Лили. Гласът й е леден, изражението — каменно. Самият Филм е пълен боклук, но както винаги Лили Кавано блестящо пресъздава образа на героинята. Джак неволно се усмихва.

— Какво ти става? — накриво го поглежда Дейл. — Защо се смееш? Целият свят се е побъркал, а ти се хилиш!

В същия миг на екрана Уди Строуд казва: — Какво значи това „добре“? Целият свят се е побъркал, по Дяволите. Джак Сойер прошепва:

— Ще изпозастреляме колкото можем. Ще им дадем да се Разберат! Във Филма Лили отправя същата реплика на Уди. Двамата тъкмо се готвят за наказателна акция — ще хвърчат глави… наред…

Дейл зяпва изумено.

— Знам повечето й реплики — едва ли не се оправдава Джак. — Тя ми е майка, нали разбираш? Без да даде възможност на събеседника си да отговори (в случай, че изобщо му хрумне подходящ отговор), застава на бара при Клюна и Доктора. Рекламният часовник на светло пиво „Кингсланд“, окачен до телевизора, показва единайсет и четирийсет. Ще започнат точно по пладне — това е задължителното условие при подобни ситуации.

— Здрасти, Джак — кима за поздрав Клюна. — Как я караш, приятелю?

— Горе-долу. Какво носите, момчета?

Док вдига елека си и показва ръкохватката на револвер.

— Колт трийсет и осми калибър. Клюна има същия. Яко желязо, надлежно регистрирано и прочие. — После вдига поглед към Дейл. — И ти ще дойдеш, така ли?

— Това е моят град — отвръща Дейл, — а Рибаря уби чичо ми. Джак ми ги наговори едни, дето много-много не ги разбирам, но това ми е ясно. А щом той казва, че има надежда да спасим момчето на Джуди Маршал, смятам, че си струва да опитаме. — Обръща се към Сойер и добавя: — Донесох ти служебно оръжие.

Ругър автоматик. В колата е.

Джак кима разсеяно. Оръжията не го вълнуват особено, защото оттатък сигурно ще се превърнат в нещо друго. Я в копия, я в Бог знае какво. Може би дори в прашки. Че акцията ще е наказателна, е ясно — последният поход на бандата на Сойер — но надали много ще прилича на бандитския набег в архивния Филм от шейсетте години. Все пак ще вземе ругъра. Може да му влезе в работа, докато е в нормалния свят. Човек никога не знае, нали така?

— Ще потегляме ли? — пита го Клюна. Очите му са хлътнали, тревожни. Джак подозира, че нощес почти не е спал. Поглежда отново часовника и решава — от чисто суеверие — че още не му се тръгва. Ще напуснат бара в мига, в който стрелките на рекламния часовник застанат на дванайсет, не по-рано. Магическият час на Гари Купър.

— Ей-сега. Взе ли картата, друже?

— Разбира се, обаче имам усещането, че много-много не ти трябва.

— Може би — признава Джак, — но искам да се презастраховам.

Клюна кима:

— Виж, тук съм съгласен с теб. Дори изпратих жената в Айдахо при майка й. След тая история с клетия Мишок не ми се наложи да я увещавам дълго. Да знаеш, че досега с нея не сме се разделяли. Ама ме е налегнало някакво кофти предчувствие. — Поколебава се, но все пак решава да го сподели: — Имам чувството, че няма да се върнем.

Джак стисва месестата му ръка точно под лакътя.

— Още не е късно да се откажеш. Това с нищо няма да промени мнението ми за теб.

Клюна се замисля над думите му, после клати глава:

— Понякога насън ми се явява Ейми и двамата си говорим. Как ще я погледна в очите, ако не се застъпя за нея? Не, братле, ще участвам.

Джак поглежда Доктора, който бърза да отговори: — Аз съм с Клюна. Има моменти, в които трябва да си отстояваш мнението. Пък и след случилото се с Мишока… — Свива рамене. — Бог знае какво може да сме прихванали от него. Или от оная скапана къща. Току-виж бъдещето се окаже много кратко, независимо от изхода на днешната акция. — Как се разви заболяването на Мишока? Доктора горчиво се усмихва: — Точно както той предрече. Към три часа нощес отмихме стария Мишок в канала на ваната. Остана само пяна и коса. — Бърчи нос, опитвайки се да превъзмогне повдигането, на един дъх изгълтва кока-колата си.

— Ако ще правим нещо, да тръгваме — намесва се Дейл. Джак отново поглежда часовника. Стрелките показват единайсет и петдесет.

— Ей-сега.

— Не ме е страх да умра — отсича Клюна. — Не ме е страх дори от онова дяволско куче. Вече установихме, че ако изпразниш в него достатъчно куршуми, можеш дори да го раниш. Проблемът е, че самото място поражда много особени усещания. Въздухът се сгъстява. Получаваш главоболие, мускулите ти омекват. — После добавя с изненадващо добър британски акцент: — Махмурлукът ряпа да яде, старче.

— Мен най-много ме заболя стомахът — уточнява Доктора. — Освен това… — Внезапно млъква. Не е споделил с никого за Дейзи Темпърли — девойката, която уби с една погрешна драскулка на рецептата, но и до ден-днешен тя е пред очите му, образът й изпъква съвсем отчетливо като каубоите на телевизионния екран в бара. Беше руса. С кафяви очи. Понякога успяваше да я накара да се усмихне (въпреки ужасните й болки), като й пееше оная песен на Ван Морисън за момичето с кафявите очи.

— Аз тръгвам заради Мишока — продължава. — Длъжен съм. Но онова място… онова място е извратено. Сигурно си мислиш, че знаеш какво е, ама всъщност хабер си нямаш. — Знам много повече, отколкото си въобразяваш — отвръща Джак, сетне млъква и се замисля. Спомнят ли си двамата думата, която изрече Мишока, преди да умре? Помнят ли думата д’ямба? Би трябвало, нали бяха там и видяха как когато и той я изрече, книгите се плъзнаха от лавицата и увиснаха във въздуха… но е почти сигурен, че ако им припомни, ще го изгледат слисано, може би недоверчиво. Отчасти защото д’ямба се помни трудно като точното местоположение на алеята, водеща от магистрала №35 към Блак Хаус. Но най-вече защото думата беше предназначена за него, за Джак Сойер, сина на Фил и Лили. Той е главатар на бандата на Сойер, защото е различен. Пътувал е, а пътуването разширява кръгозора.

Доколко да се довери на тези хора? Може би не бива да споделя с тях всички подробности. Но те трябва да повярвят, а за тази цел трябва да прибегне до думата на Мишока. Дълбоко в себе си знае, че трябва да я използва много пестеливо — в това отношение д’ямба е като огнестрелно оръжие, стреля, докато свършат патроните — и макар да му е адски неприятно да я изрича тук, толкова далеч от Блак Хаус, ще го направи. Защото те трябва да повярват. В противен случай смелата акция за спасяването на Тайлър Маршал ще завърши безславно — четиримата ще коленичат пред Черния дом с разкървавени носове и кръвясали очи, ще повръщат и ще плюят зъби в отровния въздух. Джак може да им обясни, че отровата идва най-вече от собствените им мозъци, но приказките са вятър работа. Приятелите му трябва да повярват.

При това е едва единайсет и петдесет и три.

— Лестър — казва.

Напълно забравен, барманът се спотайва до летящата врата към кухнята. Не подслушва — намира се твърде далеч — но не смее да помръдне, за да не привлича вниманието. Ала явно не е успял.

— Имаш ли мед?

— М-мед ли?

— Пчелен мед, Лестър. Далавераджиите правят пари, а медът се прави от пчели.

В очите на Лестър припламва нещо като разбиране.

— Аааа, мед… Разбира се, че имам. Използвам го за коктейла „Бегълци от Кентъки“. И за…

— Дай го тук! — прекъсва го Джак. Дейл нервно пристъпва от крак на крак:

— Ако наистина нямаме време, както предполагаш…

— Важно е. — Проследявайки с поглед как Лестър Мун слага на бара малка пластмасова туба с мед, Джак се улавя, че мисли за Хенри. Как ли щеше да се забавлява с „миничудото“, което приятелят му възнамерява да извърши! Но, разбира се, с него нямаше да се налага да хаби безценната сила на магическата дума. Защото безусловно щеше да повярва, както вярваше, че може да шофира от Тремпло до Френч Ландинг — какво ти до Френч Ландинг, направо до Луната — стига някой да му предостави подобна възможност, както и ключа от колата си.

— Ей сега ще ти го подам — смело заявява Лестър. — Не ме е страх.

— Ти само го сложи в другия край на плота. Това е напълно достатъчно.

Барманът се подчинява. Пластмасовата туба има формата на мече. То седи на бара, озарявано от лъчите на слънцето, до пладне остават само шест минути. На телевизионния екран тъкмо започва епизодът с престрелката. Джак въобще не поглежда към телевизора. Мислено се откъсва от всичко и съсредоточава съзнанието си като светла точка, фокусирана в увеличително стъкло. Отначало го оставя празно, после го изпълва с една-единствена дума:

(Д’ЯМБА)

На секундата долавя тихо жужене, което постепенно се усилва до монотонно бучене. Клюна, Доктора и Дейл се оглеждат. Не забелязват нищо, но изведнъж отворената врата на заведението, през която допреди миг проникваше светлината на обедното слънце, се затулва, сякаш в бара нахлува малък дъждоносен облак…

Вонящото сирене изпищява, размахва ръце и полита назад:

— Оси! Мамка му, оси! Пазете се!

Но това не са оси. Доктора и Лестър Мун може и да не правят разлика между видовете насекоми, но Клюна и Дейл Гилбъртсън са израснали в провинцията. Разпознават пчелите от пръв поглед. Джак не откъсва поглед от рояка. По челото му е избила пот. Съсредоточава цялата си воля върху онова, което иска от пчелите.

Те се скупчват около тубата с меда толкова плътно, че почти я закриват. Жуженето им се усилва, а пластмасовото мече започва да се издига, клатушкайки се наляво-надясно като тържествено се насочва към бандата на Сойер, стъпило върху летящо килимче от пчели.

Джак протяга ръка и разтваря длан. Прозрачната туба се плъзва върху нея. Той я стисва. Скачването е осъществено.

Пчелите закръжават около главата му, жуженето им почти заглушава думите на Лили, която крещи:

— Оставете дългия мръсник на мен! Копелето изнасили Стела!

После роякът насекоми излита през отворената врата и изчезва.

Рекламният часовник показва единайсет и петдесет и седем.

— Пресвета Дево — шепне Клюна. Очите му така са се изблещили, че всеки миг ще изхвръкнат от орбитите.

— Не сме и подозирали що за човек живее сред нас — с треперещ глас отбелязва Дейл.

Нещо тупва зад бара. Лестър Мун по прякор Вонящото сирене за пръв път в живота си припада.

— Сега вече тръгваме — обявява Джак. — Клюна и Доктора, вие водите. Ние с Дейл ще ви следваме с колата. Като стигнете до табелата „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, не завивайте по алеята. Само оставете мотоциклетите. Ще изминем остатъка от пътя с патрулката, но най-напред ще си мазнем под носа от това. — Показва пластмасовата туба с формата на Мечо Пух, която е изцапана от пръстите на Лестър. — Не е зле да си сложим дори в ноздрите. Ще ни лепне, но е за предпочитане, отколкото да дерем лисици.

Дейл явно се досеща за какво става въпрос, защото одобрително се усмихва:

— Аха, нещо като камфорова мас при оглед на местопрестъпление, където е извършено убийство.

Предположението му изобщо не отговаря на истината, но Джак кима. Важното е да повярват.

— Ще подейства ли? — недоверчиво пита Доктора.

— Да. Прилошаването няма да ни се размине, но няма да е толкова тежко. Като влезем, ще се озовем… ъ-ъ, на едно друго място. После, каквото сабя покаже.

— Мислех, че малкият е в къщата — отбелязва Клюна.

— Струва ми се, че са го преместили. А къщата… тя е като дупка, проядена от червей. Води към… — „Друг свят“ е първото, което му идва наум, но някак си няма усещането, че онова, което ги очаква там, наистина е свят като Териториите. — Друго място.

На екрана Лили тъкмо е простреляна от пет-шест куршума. В този Филм героинята й умира — от което като малък Джак много се ядосваше — но поне не се предава и стреля докрай. Най-малкото вижда сметката на доста гадняри, включително на върлинестия, който е изнасилил приятелката й. Джак се надява да бъде храбър докрай като нея. Но повече от всичко се надява да върне Тайлър Маршал на майка му и баща му. Стрелките на часовника до телевизионния екран застават точно на дванайсет. — Хайде, момчета — подканя ги той. — Да яхваме конете.

* * *

Клюна и Доктора яхват мотоциклетите. Джак и Дейл тръгват към патрулната кола, но изведнъж спират, защото в паркинга на бар „Санд“ връхлетява Форд „Експлорър“, който поднася по чакъла и се носи насреща им, вдигайки след себе си облак прах.

— Господи! — мърмори Дейл. Детската бейзболца шапка, нелепо килната на главата на водача, подсказва на Джак, че това е Фред Маршал. Но ако си въобразява, че ще участва в спасителната мисия, не е познал.

— Слава Богу, че ви хванах! — крещи Фред и буквално се изсипва от седалката. — Слава Богу!

— Кого чакаме още? — прошепва Дейл. — Уендъл Грийн или Том Круз? Джордж У. Буш под ръка с проклетата мис Вселена ли?!

Джак почти не го чува. Вниманието му е привлечено от действията на Фред, който се мъчи да измъкне от купето някакъв продълговат пакет. Може да е пушка, ала нещо му подсказва, че не е. Ненадейно изпитва усещането, че е като пластмасовата туба с мед, понесена от рояк пчели — не инициатор, а обект на действието. Запътва се към Фред.

— Ей, брато, да потегляме! — подвиква Клюна. Моторът му се събужда с рев. — Хайде…

В следващия миг изкрещява. Изкрещява и Доктора, който стреснато подскача и едва не се прекатурва от ревящия си мотоциклет. Джак има чувството, че мълния пронизва главата му; олюлявайки се, пристъпва към Фред, който пък ломоти несвързано. За миг двамата сякаш танцуват с дългия опакован предмет или се боричкат за него.

Само Дейл Гилбъртсън, който не е бил в Териториите, не се е доближавал до Блак Хаус и не е баща на Тай Маршал, остава незасегнат. Но дори и той чувства как в съзнанието му се надига нещо като писък. Светът потреперва. Изведнъж като че ли се изпълва с повече цветове, с повече измерения.

— Какво беше това? — изкрещява полицейският началник. — Хубаво или лошо? По дяволите, какво става тук?

Отначало никой не му отговаря. Всички са прекалено замаяни.

* * *

Докато рояк пчели, понесли пластмасова туба с мед, прелитат по цялата дължина на един бар в друг свят, Бърни заповядва на Тай Маршал да се обърне към стената.

Намират се в отвратителна барачка. Дрънченето на машините отеква съвсем наблизо. Чуват се писъци, хлипане, дрезгави крясъци и характерното плющене на бичове. Вече са много близо до Голямата комбинация. Тай дори я видя — безкраен лабиринт от метал над димяща яма, извисяващ се чак до облаците и отдалечен на близо километър в източна посока. Прилича на небостъргач в представите на безумец — странна грамада от шахти, въжета, трансмисии и платформи в стила на Руб Голдбърг[1], управлявани от залитащи дечица, които задвижват трансмисиите и дърпат грамадните лостове. От металната конструкция на талази се носи вонящ червеникав пушек.

Докато пътуваха с количката за голф — Тай зад волана, Бърни на съседната седалка, извит на една страна с насочена електрошокова палка — на два пъти ги задмина цял взвод зловещи зелени човечета с грозновати лица и с люспеста кожа като на влечуги. Носеха туники от недоощавена кожа, от която на места още стърчеше козина. Повечето бяха въоръжени с копия, неколцина имаха камшици.

— Надзиратели — обясни Бърни. — Грижат се за необратимия ход на прогреса.

Избухна в смях, но след миг изстена, сетне нададе дрезгав, задъхан писък на болка.

„Чудесно! — безмилостно си помисли Тай. И за пръв път използва любимата дума на Ъби Уекслър: — Дано пукнеш в най-скоро време, олигофрен такъв.“

На около три километра от задния двор на Блак Хаус, вдясно от пътя се издигаше огромен дървен ешафод. На него бе монтирано нещо като мостик. Най-отгоре стърчеше дълъг прът, който стигаше почти до пътя. На пръта бяха провесени опърпани въжета, които се поклащаха под напора на горещия вятър с дъх на сяра. Мъртвата земя под ешафода, невиждала никога слънце, бе осеяна с кости и купчинки белезникав прахоляк от памтивека. Отстрани се издигаше грамада от обувки. Защо вземат дрехите, а оставят обувките, бе въпрос, на който Тай вероятно не би могъл да си отговори дори да не беше с шапката (збедзиални играджги за збедзиални мумдженза), но в съзнанието му изплува откъслечна фраза: „Така е прието в тази сграна.“ Май я беше чувал от баща си, но не е много сигурен. В момента дори не си спомняше ясно лицето му.

Бесилката бе заобиколена от гарвани, които се обърнаха да изгледат количката. Тай не забеляза сред тях „специалния“ гарван, чието име не можеше да си спомни, но знаеше защо са тук. Чакаха прясна плът за кълване. И очи за изтръгване. Да не говорим за босите стъпала на мъртъвците.

Оттатък грамадата от захвърлени гниещи обувки, започваше лъкатушна пътека, водеща на север, отвъд билото на димящ хълм.

— Пътят за гарата — обяви Бърни. Изглежда, говореше по-скоро на себе си отколкото на Тай, вероятно дори започваше да изпада в делириум. Но все така насочваше електрошоковата палка към врата на пленника си. — Там трябва да закарам специалното момче. — „Да загарам зпедзиалнодо мумдже.“ — Там отиват специалните. Муншун се качи на еднорелсовия влак. Едно време имаше още два такива влака. Патриша… и Блейн. Но вече ги няма. Полудяха. И се самоубиха.

Тай мълчаливо караше количката и си мислеше, че луд е не друг, а самият Бърн-Бърн. Виждал е еднорелсов влак, дори се е возил на такъв в „Дисни Уърлд“ в Орландо, но никога не е чувал за влакове, които се казват „Блейн“ и „Патриша“. Да, старецът очевидно съвсем е превъртял.

Пътят за гарата остана назад. Отпред се издигаше ръждивочервеникавата грамада на Голямата комбинация. Тай забеляза мравки, пъплещи по усукани ремъци. Не, не бяха мравки, а деца. Може би сред тях имаше и хлапета от други светове, съседни на този, но мнозина бяха от неговия свят. Известно време снимките им са били отпечатвани на картонените опаковки за прясно мляко[2], след което са били забравени. Разбира се, те завинаги оставаха в сърцата на родителите си но накрая „прашасваха“ дори там и от ярки спомени се превръщаха в избледнели фотографии. Тук бяха почти всички деца, за които се смяташе, че са мъртви, закопани в плитък гроб от някой извратен маниак, който ги е изнасилил и след това ги е захвърлил. Мъчеха се да натискат лостовете, да въртят колелата, да задвижват трансмисиите, а жълтооките, зеленокожи надзиратели плющяха с бичовете.

Пред очите на Тай една от мравчиците се откъсна от спираловидното здание, обгърнато от облаци пара. Стори му се, че долавя далечен писък… или вик на облекчение.

— Прекрасен ден — с немощен глас отбеляза Бърни. — Като похапна, ще се почувствам още по-добре. Похапването винаги ме… винаги ме ободрява. — Той впери в Тай старческите си очи и замечтано се поусмихна. — Най-вкусно е бебешкото дупенце ама и твоето няма да е никак лошо. Хич даже. Той каза да те закарам в гарата, но не съм сигурен, че ще си получа своето. Искам си комисионата. Може би е почтен… може би все още ми е приятел… но за всеки случай смятам да прибера своя пай предварително. Посредникът обикновено прибира десет процента от горницата. — Протегна ръка и мушна Тай под кръста. Дори през джинсите момчето усети твърдия, притъпен нокът. — Аз обаче ще си взема моя от болницата. — Той прегракнало се изкиска, а Тай с радост забеляза кръвта, която избликна между напуканите старчески устни. — От болницата, схващаш ли? — Нокътят отново се заби в задника на хлапето.

— Схващам.

— После пак ще можеш да си пърдиш. Просто всеки път ще я пускаш по терлщи! — Отново хъхрещ смях. Рибарят наистина се държеше така, сякаш е в делириум, но продължаваше да насочва електрошоковата палка към жертвата си. — Карай, момче. На километър по-нататък по Конджър Роуд ще видиш малка барака с ламаринен покрив, сгушена в една клисура. Пада се отдясно. Това е специално място. Има особено значение за мен. Там завиваш.

Тай нямаше избор освен да се подчини. А сега…

* * *

— Прави каквото ти казвам! Обърни се с лице към скапаната стена! Вдигни си ръцете и ги мушни в халките!

Тай няма представа какво означава думата „евфемизъм“, но знае, че да се наричат металните обръчи „халки“ е пълна дивотия. Железата, прикрепени към задната стена на баракаката са чиста проба окови. Паниката припърхва в съзнанието му като рояк дребни птички, които заплашват да затулят всичките му мисли. С нечовешко усилие той се мъчи да не й се поддаде. Ако й позволи да го надвие, ако се разпищи и закрещи, свършено е с него. Или старецът ще го накълца, или приятелят на стареца ще го заведе на някакво ужасно място, наречено „Дин-та“. И в двата случая никога повече няма да види майка си и баща си. Нито пък Френч Ландинг. Но ако успее да запази самообладание… и да изчака удобен момент…

Ах, толкова е трудно. Всъщност чудатата шапка малко му помага в това отношение — притъпява сетивата и пречи на паниката да се развихри — но въпреки това му е трудно. Защото не е първото дете, което старецът мъкне тук, както не беше и първият малчуган, който броеше дългите, протяжни часове на нощта в онази килия в къщата. В левия ъгъл на бараката е поставена почерняла, мазна скара за барбекю, монтирана под комин, облицован с ламарина. С помощта на маркуч скарата е свързана към няколко газови бутилки с надпис „ЛА РИВИЕР ПРОПАН“. Отстрани са окачени кухненски ръкохватки, лъжици, щипци, готварски четки и вилици за месо. Както и ножици, чукчета за месо и най-малко четири различни ножа с наточени като бръснач остриета. Единият е дълъг почти колкото церемониален меч.

До него е окачена мръсна престилка, на която пише „РАЗРЕШЕНО Е ДА ЦЕЛУНЕТЕ ГОТВАЧА“.

Във въздуха се носи миризма, която напомня на Тай за миналогодишния излет по случай Деня на труда[3], на който го заведоха майка му и баща му. Мероприятието се наричаше „Мауи Уауи“, защото гостите уж трябваше да се чувстват като в Хавай. Насред Ла Фолет Парк, недалеч от речния бряг, беше монтирана грамадна скара, около която се суетяха жени с поли от трева и мъже в крещящи ризи с щамповани птици и палми. Над огън, накладен в яма в земята, се печаха няколко прасета на шиш и миришеше като тук, в бараката. Само че тази миризма е застояла… едновремешна… и…

„И не точно на свинско — казва си момчето. — Това е…“

— Цял ден ли ще те чакам, нещастнико?

Електрошоковата палка изпуква, от накрайника проблесват искри. Сякаш пчела забива жилото си в шията на Тай и го парализира. Пикочният му мехур не издържа, той подмокря гащите, но дори не забелязва. Някъде (в една далечна галактика) една трепереща, но все още ужасяващо силна ръка го тласва към стената и оковите, запоени в стоманени плочи на височина около метър и половина.

— Каквото повикало, такова се обадило! — възкликва Бърни и надава уморен, истеричен кикот. — Знаех си, че рано или късно ще трябва да те парна още веднъж! Хитрец си ти, а? Малък wisenheimer[4]! Пъхай си скапаните ръце в халките и престани да се лигавиш!

Тай е вдигнал ръце да се предпази от удара в стената на бараката. Дървените греди са на една педя от лицето му та има възможност хубавичко да разгледа пластовете засъхнала кръв, напомняща на обков, с които са покрити. От нея се излъчва застоял металически дъх. Земята тук е някак пореста. Подобна на желе. Гнусна. Което може и да е илюзия, ала усещането е съвсем реално. Това е земя, в която са заровени трупове. Вероятно старецът не винаги приготвя тук ужасяващите си блюда — едва ли може да си позволи подобен лукс — но мястото със сигурност му допада. Както сам каза, има особено значение за него.

„Ако се оставя да заключи и двете ми ръце в тия пранги — размишлява Тай, — свършено е с мен. Ще си отреже парченце. А започне ли веднъж да ме кълца, няма гаранция, че ще може да спре — било заради Мънчинг, било заради другиго. Затова бъди готов.“

Последното изречение не прилича на собствените му мисли. В съзнанието му сякаш отеква гласът на майка му. Или на някой като нея. Тай се взема в ръце. Пърхащите птички на паниката изведнъж отлитат и мислите му се избистрят, доколкото шапката позволява. Знае какво трябва да направи. Или поне да се опита.

Електрошоковата палка се промушва между краката му, из виквайки спомена за острозъбата змия, която се гърчеше по обраслата с треволяци алея.

— На секундата си пъхни ръцете в халките, иначе ще ти опържа топките като стриди. — Думата прозвучава като „здриди“.

— Добре — пискливо хленчи Тайлър. Надява се, че създава впечатление на хлапе, изплашено до смърт. Бог му е свидетел, че ролята не го затруднява особено. — Добре, добре, само не ми причинявай болка, ето, слагам ги, виждаш ли? Виждаш ли?

Пъхва китките си в халките, които са прекалено широки.

— По-високо! — настоява в ухото му ръмжащият глас, но за щастие електрошоковата палка вече не е насочена към тестисите му. — Протегни ги колкото се може по-високо!

Тай се подчинява на заповедния тон. В призрачния полумрак на бараката дланите му приличат на морски звезди. Не вижда какво става зад него, но чува познато дрънчене, издаващо, че Бърни рови в торбата. Изведнъж се досеща какво търси Рибаря. Шапката може и да му позамъглява съзнанието, но това вече е твърде очебийно. Старият канибал предвидливо е взел белезници. Използвал ги е много, много пъти. Ще ги щракне на китките на затворника и малчуганът ще си стои тук — или ще виси, ако припадне — докато старото чудовище го разфасова.

— Слушай какво — започва Бърни. Говори запъхтяно, но и доста разпалено. Перспективата да похапне му е подействала ободряващо. — Насочил съм палката право в теб. С другата ръка ще нахлузя белезници на лявата ти китка. Ако мръднеш… само да трепнеш, малкия… ще те парна. Ясно ли е?

Тай кима на окървавената стена.

— Няма да помръдна — бърбори. — Честна дума, няма.

— Първо едната ръка, после другата. Винаги правя така. — Гласът на Рибаря издава отвратително самодоволство. Притиска стоманеното дуло между плешките на хлапето толкова силно, че му причинява болка. Задъхвайки се от болка, се навежда над лявото му рамо. Тай усеща миризма на пот, кръв и старост. Всичко е досущ като в „Хензел и Гретел“, само дето няма пещ, в която да тикне мъчителя си.

„Знаеш какво трябва да направиш — с ледено спокойствие го съветва Джуди. — Може и да не ти се отвори възможност. Като не става — значи не става. Но ако извадиш късмет…“

Бърни нахлузва металната гривна на лявата му китка. Противното му пръхтене отеква право в ухото на малкия. Протяга ръка… палката се отмества… но не достатъчно. Докато Рибаря се занимава с белсзницата, Тай не помръдва. Лявата му ръка вече е прикована към дървената стена. Гривната, която Бърни възнамерява да надене на другата му китка, се полюшва на металната верига, свързваща двете части на приспособлението.

Продължавайки да пуфти мъчително, старецът го заобикаля и застава отдясно. Протяга ръка пред лицето му и се мъчи да улови поклащащата се метална гривна. Палката отново се забива в гърба на пленника. Ако старецът докопа гривната, на Тай му е спукана работата. Онзи почти успява, но изведнъж металната халка му се изплъзва и вместо да я почака сама да се върне на принципа на махалото, Бърни още повече се привежда. Мършавата му страна се притиска към рамото на момчето.

Тъкмо когато се навежда да улови поклащащата се гривна, Тай усеща как натискът на стоманеното дуло отслабва, след което съвсем изчезва.

„Сега! — изкрещява в съзнанието му Джуди. Може и да е Софи. Или двете викат в един глас. — Сега е моментът Тай, сега е моментът, втори шанс няма да имаш!“

Той рязко дръпва дясната си ръка и я освобождава от халката. Безсмислено е да се опита да отблъсне Бърни — старото чудовище е поне с трийсет килограма по-тежко от него — затова не се и опитва. Вместо това се извърта наляво, при което нечовешка болка пронизва рамото и китката му, прикована към халката.

— Какво… — започва Бърни, но в този миг опипващата десница на хлапака намира онова, което търси: провисналите топки на стареца. Стиска ги с все сила. Тестисите на чудовището се смачкват един в друг, единият се спуква и течността изтича. Бърни, който изобщо не е очаквал нападението, изкрещява от болка. Опитва се да се отдръпне, но Тай се е впил в него като харпия. Пръстите му — толкова мънички и напълно неспособни (ще рече човек) на сериозна самоотбрана — са се превърнали в орлови нокти. Сега е моментът да използва палката… но смаяният Бърни неволно я е изпуснал. Оръжието лежи на утъпкания пръстен под на бараката, просмукан с човешка кръв. — Пусни ме! БОЛИ! Бо…

Не успява да довърши, защото Тай дръпва гъбестата, спадаща торбичка, скрита във вехтия памучен панталон; дръпва я с цялата сила, която му дава паниката, и нещо се раздира. Думите на Бърни секват, от гърлото му се изтръгва хриплив, агонизиращ вой. Никога не е предполагал, че такава болка съществува… най-малкото не е очаквал, че ще я изпита, въпреки че я причиняваше на жертвите си.

Но и това наказание не е достатъчно. Гласът на Джуди твър, че не е, а може би Тай го знае. Вярно, причини на стареца болка — направи му нещо, което Ъби Уекслър несъмнено би нарекъл „пробиване на изолацията“ — но това не е достатъчно. Пуска го и се обръща наляво, завъртайки се около прикованата си ръка. Старецът стои пред него и се олюлява. През отворената врата зад него се вижда количката за голф, която се откроява на фона на мрачното небе, прихлупено от облаци и дим от огньове. В изцъклените очи на старото чудовище напират сълзи. Изумено се блещи срещу малчугана, който успя да му причини такова неописуемо страдание.

Скоро способността му да разсъждава ще се възвърне. Тогава сигурно ще грабне я нож, я вилица за месо — и ще го забива в окования пленник, докато го убие, изричайки ругатни и грозни клетви. Споменът за изключителния талант на Тай ще бъде напълно заличен. И помен няма да остане от страха за собствената му кожа, ако Муншун — и Абала — не получат ценната плячка, в действителност Бърни е само един психопат, едно животно; след миг истинската му природа ще вземе връх и той ще изкара гнева си върху прикованото дете.

Тайлър Маршал, син на Фред и безстрашната Джуди, не предоставя на Бърни подобна възможност. По време на последния етап от пътуването насам мислите му бяха изцяло заети с думите на стареца за Муншун — „Той ме рани, дърпаше ми червата, не му вярвам“ — и се надяваше и на него самия да му се удаде подобна възможност. Ето че му се предостави случай. Без да обръща внимание на неистовата болка в изтерзаното си рамо, Тай буквално увисва на китката си, а дясната му ръка се стрелва напред. Право в дупката в ризата на Бърни. И потъва в прореза от автоматичния нож на Хенри. Ненадейно напипва нещо усукано и мокро. Сграбчва го и издърпва кълбо черва. Бърни отмята глава. Конвулсивно стиска зъби, жилите на врата му се опъват като въжета, от гърлото му се изтръъгва атонизиращ рев. Опитва се да се откопчи — възможно най-неуместното хрумване, когато някой ти е бръкнал в корема и едва ли не те стиска за черния дроб. Изпуквайки като тапа, излизаща от гърлото на бутилка шампанско, от прореза изскача още едно сивосинкаво черво.

Последните думи на Чарлс Бърнсайд, по прякор Приятелчето, са:

— ПУСНИ МЕ, МАЛКА СВИНЬООО!

Тайлър обаче не го пуска, а яростно размахва кълбото мокри вътрешности като териер, който е стиснал в зъбите си плъх. От прореза в корема на детеубиеца шурва гейзер от кръв и жълтеникава течност.

— Пукни! — чува собствения си писък Тайлър. — Пукни, дърта гад! ПУКНИ!

Бърни се олюлява и прави още една стъпка назад. Долната му челюст увисва, зъбната му протеза пада на пода. Взира се в собствените си черва, проточени от зейналата червено-черна дупка в ризата му до ръката на проклетото дете. Но забелязва и нещо още по-ужасно: хлапакът е обкръжен от белезникаво сияние, което му дава необикновена сила. Дава му сила да измъкне вътрешностите на Бърни… о, как боли, как боли само, как болиии…

— Пукни! — пискливо крещи малчуганът. — НЯМА ЛИ НАЙ-СЕТНЕ ДА ПУКНЕШ?

Най-сетне… най-най-сетне — Бърни пада на колене. Пред очите му причернява, ала като вижда електрошоковата палка, протяга към нея треперещата си ръка. Но не я достига, защото съзнанието му угасва като пламък на свещ под напора на си лен вятър. Не е изтърпял и една стотна част от страданието, което е причинил на жертвите си, ала немощното му тяло не може да понесе повече. От гърлото му се изтръгва хриплив звук, той пада по гръб, а от прореза в корема му се изсипват още черва. Но Бърни вече не усеща нищо.

Карл Биърстоун, известен още като Чарлс Бърнсайд, наричан още Приятелчето Бърнсайд, е мъртъв.

В продължение на трийсет секунди светът сякаш замира. Тайлър Маршал е жив, но виси вцепенен на лявата си ръка, а в другата продължава да стиска вътрешностите на кръвожадния канибал. Стиска ги в смъртоносна хватка. След малко изражението му подсказва, че мозъкът му отново функционира. Спуска крака на пода и се изправя, облекчавайки донякъде напрежението върху ябълката на рамото си. Ненадейно осъзнава, че дясната му ръка е изцапана с кръв чак до бицепса и че стиска вътрешностите на мъртвеца. Пуска ги и хуква към вратата, забравяйки, че е прикован — рамото му отново се раздира от болка.

„Добре се справи — шепне Джуди-Софи в съзнанието му. — Но трябва да изчезваш оттук, при това бързо.“

По мръсното му пребледняло лице отново се търкулват сълзи, той закрещява с цяло гърло:

— Помощ! Помогнете ми! Аз съм в бараката! АЗ СЪМ В БАРАКАТА!

* * *

Доктора се е вкаменил и сякаш не забелязва ръмженето на мощната машина, която е яхнал. Клюна изключва двигателя на своя мотоциклет, рита стойката с тока на ботуша си, подпира машината и се приближава към Джак, Дейл и Фред. Сойер се е добрал до опакования предмет, но Фред се е вкопчил в него. Дейл се опитва да ги разтърве, ала в този миг за Фред Маршал не съществуват други хора освен него и Холивуд Джак Сойер.

— Той беше, нали? Тай беше. Моето момче беше, чух го!

— Да — отвръща Джак. — Наистина беше той и ти наистина чу гласа му.

Клюна забелязва, че Сойер е доста пребледнял, но е спокоен. Въобще не му прави впечатление, че бащата на изчезналото дете се е вкопчил в ризата му и я е измъкнал от панталона. Цялото му внимание е съсредоточено върху опакования предмет.

— Какво, за Бога, става тук? — изнервено възкликва Дейл и поглежда Клюна: — Ти знаеш ли?

— Хлапето е в някаква барака — отговаря Сейнт Пиер. — Прав ли съм?

— Да — казва Джак. Фред неочаквано го пуска и хлипайки, полита назад. Сойер не му обръща внимание, не посяга да напъха измачканата риза в панталона си. Взира се в предмета, опакован с амбалажна хартия. Страхува се, че ще види „марки“, изрязани от пакетчета захар, но това е най-обикновена пощенска пратка. Каквото и да съдържа, доставена е с „Бърза поща“ на името на господин Тайлър Маршал, Робин Худ Лейн № 16, Френч Ландинг. Адресът на подателя е написан с червено мастило: „Г-н Джордж Ратбън, KDCU, Пенинсюла Драйв № 4, Френч Ландинг“. Отдолу с големи черни букви пише:

И СЛЕПЕЦ ЩЕ ВИДИ

ЧЕ КУЛИ КЪНТРИ ОБИЧА ГОЛЯМОТО ДЖАБАЛА НА ПИЯЧИТЕ!

— Хенри, никога не се предаваш, а? — мърмори Джак. Сълзи парват очите му. Като си представи как ще живее без скъпия си приятел, болката за пореден път го пронизва с цялата си сила, оставяйки го безпомощен, залутан, оглупял и наранен.

— Какво за чичо Хенри? — нетърпеливо пита Дейл. — Джак, чичо Хенри е мъртъв. Но Джак вече не е толкова сигурен.

— Да вървим — подканва ги Клюна. — Трябва да намерим детето. Живо е, но е в опасност. Чух гласа му. Да вървим да го търсим. Останалото ще го изясним после. Но Джак — който не само чу вика на Тай, а за миг дори погледна през неговите очи — няма какво толкова да си изяснява. Всъщност изясняването се свежда само до един факт. Сякаш забравяйки за Клюна и Дейл, пристъпва към ридаещия баща:

— Фред!

Онзи продължава да плаче.

— Ако искаш да видиш сина си, се съвземи и ме слушай внимателно.

Маршал вдига глава, от очите му се леят сълзи. Абсурдно малката шапка продължава да се мъдри на главата му.

— Какво има вътре, Фред?

— Сигурно наградата от онази томбола, дето провежда Джордж Ратбън всяко лято, „Голямото джабала на «Бруърс»“. Но въобще не ми е ясно как е възможно Тай да спечели. Преди няколко седмици се тръшкаше и хленчеше, че е забравил да подаде заявка за участие. Питаше ме дали аз не съм се сетил да подам вместо него, и аз му се… ъ-ъ, поскарах. — При спомена за тази случка брадясалото лице на Фред отново се облива със сълзи. — Беше тъкмо по времето, когато Джуди започна да се държи… странно… и бях притеснен за нея, затуй му се… поскарах. Нали разбираш? — Гърдите му се повдигат, сподавено ридае, адамовата му ябълка подскача. Избърсва сълзите си и добавя: — А Тай… той само каза: „Добре, тате, няма страшно.“ Не ми се разсърди, не ми се нацупи или нещо такова. Такъв си беше той. Такъв си е той.

— Как ти хрумна да донесеш на мен пратката?

— Твоят приятел ми се обади. Каза, че пощальонът ми бил оставил нещо, което незабавно трябвало да ти донеса. Преди да си тръгнал. Нарече те…

— Нарекъл ме е Пътника Джак.

Фред Маршал учудено го поглежда:

— Точно така.

— Добре. — Джак говори любезно, някак разсеяно. — Сега отиваме да приберем твоето момче.

— И аз идвам. Ловната пушка е в багажника…

— Където и ще си остане. Прибери се у дома. Подготви се за завръщането му. Подготви се да посрещнеш жена си. И ни остави да си свършим работа. — Джак поглежда първо Дейл, после Клюна.

— Да тръгваме.

* * *

Пет минути по-късно служебната кола на началника на ПУФЛ вече лети на запад по магистрала № 35. Клюна и Доктора предшестват автомобила като почетен конвой, слънцето се отразява от никелираните повърхности на мотоциклетите им. От двете страни на шосето напират дървета в пищни летни премени. В главата на Джак зазвучава характерното бучене, подсказващо близостта на Блак Хаус. Наскоро откри, че стига да поиска, може да го изолира и да му попречи да заглуши с електрически смущения мисловния му пъроцес, но въпреки това усещането е много неприятно, Дейл му връчи ругър 0.357 — служебното оръжие на полицаите — който вече е затъкнат в колана на джинсите му. Изненадващо бе усещането в мига, в който докосна ръкохватката му — напомняше на завръщане в родния дом. Може би оръжията ще бъдат безполезни в онзи свят отвъд Блак Хаус… но първо трябва да се доберат дотам, нали? Ако се съди по разказа на двамата мотоциклетисти, Черният дом се охранява добре.

— Дейл, имаш ли джобно ножче?

— В жабката е — отвръща полицейският началник и поглежда продълговатия пакет в скута на Сойер. — Искаш да го отвориш, предполагам.

— Точно така.

— Може ли междувременно да ми пообясниш това-онова? Например има ли вероятност, като влезем в онази къща, Чарлс Бърнсайд да изскочи с брадва от някоя тайна врата и да започне…

— Мина му времето на Приятелчето Бърнсайд да се нахвърля върху хората. Той е мъртъв. Тай Маршал го уби. Това беше новината, която ни застигна пред бар „Санд“.

Патрулната кола поднася и навлиза в платното за насрещно движение, а Клюна се обръща, стреснат от видяното в огледалцето. Джак му махва, сякаш да каже: „Карай си, не се безпокой за нас“, и мотоциклетистът отново вперва поглед в платното.

— Какво?! — ахва Дейл.

— Старият мръсник беше ранен, но подозирам, че Тай е постъпил дяволски смело. Хем смело, хем умело. — Джак знае, че Хенри е подготвил почвата за смъртта на Бърнсайд, а Тай е довършил делото. Джордж Ратбън несъмнено би нарекъл тази схема „чудна комбина“.

— Как…

— Изкормил го е. С голи ръце. По-точно ръка. Почти съм сигурен, че другата е прикована към нещо.

Дейл млъква и се заглежда в мотоциклетистите, които тъкмо взимат завоя; дългите им коси се развяват изпод каските, които носят, подчинявайки се на правилника за движение в Уисконсин. Междувременно Джак разрязва кафявата опаковъчна хартия и отдолу се подава продълговата бяла кутия. Като я преобръща, нещо изтрополява вътре.

— Искаш да ми кажеш, че едно десетгодишно момче е изкормило сериен убиец. Сериен канибал. А ти по неведом начин си го разбрал.

— Точно така.

— Много ми е трудно да повярвам.

— Реакцията ти е съвсем естествена, ако решим, че момчето е наследило характера на баща си. Фред е… — „Мухльо“ е първата дума, която му хрумва, но подобно определение е хем нечестно, хем невярно. — Фред е добродушен и милостив човек. Виж Джуди е…

— Куражлийка — допълва Дейл. — Чувал съм, че действително е много храбра.

Джак печално се усмихва. Ограничил е бученето в далечно кътче на съзнанието си, но звукът става все по-пронизителен — пищи като противопожарна аларма. Сигурен признак, че наближават Черния дом.

— Определено — отвръща. — Същото важи и за малкия. Той е… смел. — Едва не изтърси: „Той е принц“

— При това е жив. — Да.

— И е окован в някаква барака.

— Именно.

— Зад къщата на Бърнсайд.

— Ъ-хъ.

— Ако правилно се ориентирам, това сигурно се пада някъде в гората край Шубърт и Гейл.

Джак само се усмихва.

— Добре — въздиша Дейл. — Къде греша?

— Няма значение. И без друго е невъзможно да го обясня. — Дано само мозъчната кутия на Дейл да е здраво завинтена, защото в следващия час й предстои сериозно разхлопване.

Разкъсва тиксото, с което е запечатана кутията. Вдига капака. Предметът е увит с опаковъчен найлон. Джак издърпва опаковката и вижда наградата на Тай Маршал от „Голямото джабала на «Бруърс»“ — награда, която хлапакът е спечелил, макар да не е подал заявка за участие.

Ахва благоговейно. Запазил е детското у себе си дотолкова, че да се развълнува при вида на предмета в кутията, макар да не играе бейзбол откакто надхвърли възрастовата граница за участие в Детската лига. Има нещо особено в бейзболната бухалка, не мислите ли? Нещо, което събужда примитивната ни вяра в непоквареността на състезанието и силата на играчите, сплотени в един отбор. Бърнард Маламъд със сигурност го е знаел — Джак безброй пъти е препрочитал „Самороден талант“ с надеждата книгата да свърши другояче (но когато Филмът предложи различна развръзка, страшно се подразни) и най му харесва названието, което Рой Хобс е дал на бухалката си — „Чудо момче“. Майната им на критиците с тъпите им клишета за легендата за Артур и фалическия символ — понякога пурата си е просто пура, а бухалката — просто бухалка. Голяма тояга. Нещо, с което се удря топката.

— Леле-мале! — възкликва Дейл и се кокори. Изглежда подмладен, все едно отново е хлапак.

— Чия е?

Джак внимателно изважда бухалката от кутията. В удебелената част с черен маркер е написано следното послание:

На Тайлър Маршал Бъхтай Все така здраво!

Твой приятел, Ричи Сексън

— На Ричи Сексън. Кой е Ричи Сексън?

— Един страхотен батър от отбора на „Бруърс“.

— По-добър ли е от Рой Хобс?

— Рой… — Дейл се ухилва. — А, оня от Филма. С Робърт Редфорд, нали? Не, не мисля, че… Ей, какво правиш?

Без да изпуска бухалката (за една бройка да забие дръжката в лицето на Дейл), Сойер се пресяга и натиска клаксона:

— Спри. Тук е. Въпреки че са били тук вчера, тия умници пак щяха да го подминат.

Дейл отбива на банкета, натиска рязко спирачката и премества скоростния лост в положение за паркиране. Като се обръща към спътника си, е пребледнял като мъртвец:

— Божичко, Джак… никак не ми е добре. Сигурно е от закуската. Леле, дано не повърна…

— А бученето в главата ти и то ли е от закуската?

Дейл се облещва:

— Откъде…

— И аз го чувам. Усещам го и в стомаха си. Причината не е закуската, а Блак Хаус. — Подава му тубата с меда и добавя: — Намажи се около носа. Сложи и в ноздрите. Ще се почувстваш по-добре. — Излъчва непоколебима увереност. Защото въпросът не опира до тайни оръжия и формули — работата не е в меда.

Важна е единствено вярата. Напуснали са царството на разума и вече се намират в селенията на упадъка. Уверява се още щом отваря вратата на колата.

Мотоциклетите правят обратен завой и се връщат. Клюна клати глава с раздразнение: „Не, не, не е тук.“

Дейл застава до Джак пред колата. Още е блед, но стъпва уверено, а кожата около и под носа му лъщи от меда.

— Благодаря ти, Джак. Чувствам се значително по-добре. Не знам каква е връзката между носа нушите ми, но и бученето позаглъхна. Премина в едва доловимо бръмчене.

— Не е тук! — гневно въкликва Клюна и заковава мотоциклета пред патрулката.

— Грешиш — спокойно отвръща Джак, взирайки се в гъстата гора. Слънчевите лъчи по зелените листа контрастират с налудничавите криволици на черните сенки. Всичко наоколо вибрира, разбивайки на пух и прах принципите на перспективата, — Тук е. Скривалището на Муншун и бандата на Блак Хаус.

Доктора спира до Сейнт Пиер и се включва в разправията:

— Клюна е прав! Нали вчера бяхме тук, тъпако! Да не мислиш, че не знаем какво говорим?

— Май момчетата имат право — приглася Дейл и посочва жълтата полицейска лента, която се полюшва между две дървета на петдесетина метра по-нататък през шосето. — Ето го отклонението за закусвалнята на Ед. Мястото, което търсим, вероятно се намира по-нататък…

„Много добре знаеш, че е тук — учудено си мисли Джак. — Иначе защо си се намазал с мед като Мечо Пух?“

Отмества очи към двамата мотоциклетисти, които също са пребледнели и едва се сдържат да не повърнат. Понечва да им каже нещо… в този миг забелязва с периферното си зрение някакво припърхване. Подтиска естествения потик да вдигне глава и да определи източника на движението. Нещо в него — да речем, едновремешният Джак Пътникът — му подсказва, че н бива да го прави. Някой вече ги наблюдава. По-добре да не знае, че са го забелязали.

Подпира безболната бухалка на капака на колата, чийто двигател работи на празен ход. Взима меда от Дейл и го подава на Клюна:

— Намажи се хубаво.

— Няма смисъл, проклет глупак такъв! — пени се мотоциклетистът. — Това… не е… мястото!

— Тече ти кръв от носа — спокойно отвръща Джак. — Съвсем слабо. И на теб, Док.

Другият избърсва с пръст носа си и слисано се взира в аленото петно.

— Ама аз си знам, че не е… — започва.

Пак онова пърхане в периферията на полезрението му. Джак не му обръща никакво внимание, гледа право напред. Тримата му спътници се взират в дърветата, но Дейл пръв забелязва онова, което търсят.

— Да пукна дано! — прошепва. — Табела, на която пише „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“. Тук ли беше одеве?

— А-ха. Тук е поне от трийсетина години.

— Мамка му! — отсича Клюна и намазва мед около носа си, налива и в ноздрите си. В червеникавокестенявата му викингска брада проблесват смолисти капки. — Щяхме да го подминем, докторе. Още малко и щяхме да стигнем до града. Ако не и до Рапид Сити, Южна Дакота. — Подава тубата на приятеля си и се обръща към Джак: — Извинявай, братле. Трябваше да се досетим. Съжалявам, задето те обидих.

— Къде е алеята? — пита Дейл. — А. Ето я. Бях готов да се закълна, че…

— Че няма нищо, знам — прекъсва го Джак. Усмихва се. Оглежда приятелите си. Бандата на Сойер. Изобщо не поглежда черните дрипи, които неспокойно припърхват наблизо, нито ръката си, която бавно измъква ругъра от колана. Винаги го е бивало да стреля в движение. Докато работеше в полицията, имаше само една-две награди за стрелба от място, но в състезанията по стрелба в движение неизменно се класираше сред първите петима. Няма представа дали е запазил едновремешните си умения, но тъкмо случай да разбере.

Усмихва се и наблюдавайки как Доктора маже меда около носа си, казва спокойно, сякаш разговаря с приятелите си:

— Нещо ни наблюдава. Не поглеждайте. Ще се опитам да го застрелям.

— Какво е? — пита Дейл и поддържа заблудата, като се усмихва. Не вдига глава, взира се право пред себе си. Вече съвсем ясно вижда сенчестата просека, която води към къщата на Бърнсайд. Готов е да се закълне, че преди малко я нямаше, но ето, че се е появила.

— Един досадник — отвръща Джак, светкавично изважда ругъра, стиска с две ръце ръкохватката. Стреля още преди да се прицели, реакцията му заварва неподготвен грамадния черен гарван, кацнал на най-долния клон на близкия дъб. Птицата стреснато изкрещява „ООООК!“ и и се разхвърча на парчета. Към светлосиньото лятно небе изригва фонтан от кръв. Перата се посипват по земята като мрачни среднощни сенки. Мъртвата птица тупва на банкета в началото на просеката между дърветата. Черното стъклено око слисано се взира в Джак Сойер.

— С колко изстрела го свали, с пет или шест? — с искрено страхопочитание пита Клюна. — Беше толкова бърз, че не успях да ги преброя.

— Изпразних целия пълнител — уточнява Джак и си казва: „Наученото никога не се забравя. Май още не съм загубил уменията си.“

— Ега ти, какъв огромен гарван! — подмята Доктора.

— Не е обикновен гарван. Това е Горг. — Джак пристъпва към мъртвата черна птица. — Как си, братле? Как се чувстваш? — Изхрачва се върху гарвана: — На ти, задето подмамващ деца.

После най-ненадейно го изритва и го запраща в храсталака. Мъртвата птица описва дъга, крилете я загръщат като покров.

— А това е, задето издевателства над майката на Ърма.

Тримата се взират в него едновременно с почуда и благоговение, граничещи със страх. Омръзнало му е от подобни погледи, но явно ще трябва да се примири. Така го зяпаше навремето неговият стар приятел Ричард Слоут, като разбра, че онова, което нарича „измишльотини от типа «Сийбрук Айланд»“, не се ограничава до Сийбрук Айланд.

— Хайде — подканва спътниците си. — Качвайте се на колата. Време е да сложим край на тази гадна история. — Мислено добавя, че при това трябва да действат пъргаво, преди един едноок тип, подвизаващ се под името Муншун, да се втурне да търси Тай, което ще се случи всеки момент. „Окото на Краля — казва си. — Окото на Абала. Ето за кого е говорела Джуди — за този Муншун, каквото и да представлява той.“

— Хич не ми се иска да си оставяме моторите на магистралата, мой човек — мърмори Клюна. — Може да мине някой и да ги…

— Никой няма да ги види — успокоява го Джак. — Откакто сме спрели, минаха поне три-четири коли, но никой не ни погледна. Знаеш защо.

— Защото вече пристъпваме отвъд, нали? — обажда се Доктора. — Тук сме в покрайнините. На границата.

— Опопанакс — изтърсва Джак. Думата сама изскача от устата му.

— Какво?!

Той грабва бухалката на Ричи Сексън и се настанява на предната седалка на патрулката:

— Това означава „да тръгваме“. Крайно време е да приключим този епизод.

И така бандата на Сойер предприема последния си набег — полицейската кола потегля по отровната горска просека, която води към Блак Хаус. Яркото обедно слънце бързо помръква, сред дърветата надвисват мрачни сенки като в ноемврийска вечер. Сред гъсто преплетените клони от двете страни на пътеката се увиват, пълзят и прехвърчат мрачни силуети. Но Джак предполага, че те нямат голямо значение, защото са призраци.

— Ще презаредиш ли револвера? — пита Клюна от задната седалка.

— Тц — отвръща Джак и поглежда оръжието равнодушно. — То май си свърши работата.

— За какво да се подготвим? — с изтънял гласец пита Дейл.

— За какво ли не — кисело се усмихва Сойер. Пред тях се издига къща, която няма определена форма, а се завихря и трепти. Понякога изглежда не по-голяма от скромна лятна виличка; след миг се извисява като назъбен монолит, който скрива цялото небе; още секунда и пред погледа ти се открива ниска, асиметрична конструкция, простираща се под зелените корони на дърветата по протежение на десетки километри. Издава нисък, монотонен звук, все едно се чуват гласове.

— Бъдете готови за абсолютно всичко.

[1] Руб Голдбърг (1883–1970), американски карикатурист, скулптор и писател, носител на наградата „Пулицър“, който се отнасял скептично към постиженията на техниката и сглобявал с примитивни човешки, животински и растителни елементи абсурдно сложни машини за извършване на съвсем прости действия. — Б.пр. ↑

[2] В САЩ снимките на децата, обявени за общонационално издирване, се отпечатват на опаковките за мляко с идеята, че така ще се улесни тахното откриване. — Б.пр. ↑

[3] В САЩ и Канада, първият понеделник на септември. — Б.пр. ↑

[4] Букв. „многознайко“ (нем.). — Б.пр. ↑

Глава 28

НО ОТНАЧАЛО нищо не се случва.

Четиримата слизат от патрулката и застават пред нея, сякаш позират за групова снимка, която след това ще бъде окачена на стената в нечий кабинет. Стоят с лице към верандата на Блак Хаус, където би трябвало да се намира фотографът, само че тя е празна, като изключим втора табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, облегната на колоната, подпираща перилото. Върху нея с черен маркер или пастел е нарисуван човешки череп. Дали е дело на Бърни? Или на безстрашен тинейджър, стигнал до къщата, за да докаже, че е мъж? Когато беше на седемнайсет, Дейл също бе склонен към безразсъдства, включително да рисува по стените с цветен спрей, все пак изобщо не му се вярва изображението да е дело на хлапак. Въздухът е тежък и смълчан като пред буря. Вони ужасно, но пчелният мед като че ли Филтрира миризмата. В гората проехтява странен звук, какъвто Дейл никога не е чувал. Груу-уууу.

— Какво е това? — обръща се към Джак.

— Не зная.

— Аз съм чувал вой на мъжки алигатори — намесва се Доктора. — Издават подобни звуци, като им се приска да се чифтосват.

— Това да не ти е Евърглейдс[1] — сопва се Дейл. Онзи се усмихва ехидно:

— Ама не е и Уисконсин, Тото. Не си ли забелязал?

Забелязал е, разбира се. Например Черният дом няма установена форма — от време на време изглежда грамаден, сякащ представлява множество къщи, наложени една върху друга по неведом начин. Под един-единствен чудноват покрив е натикан цял град, който може би по своята площ е колкото Лондон. В гората също има нещо необичайно: наоколо растат стари дъбове и борове, брезички, напомнящи на призраци, и червен клен — все местни дървесни видове — но тук-там май стърчат сгърчени като коренища израстъци, подобни на мутирали индийски смокини. Движат ли се наистина? Дейл се надява, че му се е привидяло. Но е почти сигурен, че шепнат. Думите им проникват през бученето в главата му и хич не са окуражителни.

Штубия… штизям… штемразя…

— Къде е кучето? — пита Клюна, който стиска ръкохватката на револвера си. — Ела тука, кученце! Донесъл съм ти нещо вкусно! Ела да си го вземеш!

Вместо отговор в гората отново проехтява гърленият рев, но вече много по-близо: „ГРУУ-УУУУ!“ Дърветата продължават да шепнат. Дейл вдига глава — къщата пред очите му се разтяга като хармоника в побелялото, смразено небе и от това видение му се завива свят, сякаш мазна вълна залива съзнанието му. Като в просъница усеща, че Джак го хваща за лакътя, за да му помогне да запази равновесие. От помощта му има известна полза, но недостатъчна — шефът на полицията бързо му обръща гръб и повръща.

— А така — насърчава го Джак. — Изкарай го. Освободи се. А ти, Док? Клюн?

„Гърмящата двойка“ отвръщат, че са добре. Което за момента е вярно, но Клюна не знае докога ще се крепи. В стомаха му като че ли нещо кипи. „Какво пък — мисли си, — най-много да върна усвоените хранителни продукти върху килима на Бърнсайд. Който според Джак е мъртъв, следователно надали ще възрази.“

Сойер повежда групата по стълбите към верандата и спира да подритне украсената с череп ръждясала табела с надпис „ПРЕМИНАВАНЕТО ЗАБРАНЕНО“, запращайки я сред плевелите, които алчно я сграбчват като ненаситна ръка. Дейл си спомня как преди малко приятелят му се изплю върху гарвана. Сойер му се струва доста променен, някак подмладен и по-силен.

— Да, но ние ще преминем — отсича Джак. — Ще преминем, и още как.

Отначало обаче изглежда сякаш няма да успеят. Блак Хаус не само е заключена, а между касата и вратата въобще няма процеп. Като се приближават, виждат, че вратата е като нарисувана — tromp l’oeil[2].

В гората еква писък. Дейл се стряска. Писъкът се извисява до непоносими висини, преминава в налудничав кикот и внезапно замлъкна.

— Местните са много неспокойни — отбелязва Доктора.

— Да опитаме ли през прозореца? — предлага Клюна.

— Не. Ще влезем през парадния вход — отвръща Джак и вдига бухалката на Ричи Сексън.

Но изведнъж я отпуска и озадачено се ослушва. Откъм алеята долита монотонно жужене, което бързо се усилва. Дневната светлина, която и без друго е помръкнала в този странен сенчест валог, съвсем угасва.

— Сега пък какво става? — недоумява Клюна и се обръща към патрулната кола, паркирана пред къщата, като се подготвя да стреля с револвера. — Какво за… — Млъква насред изречението. Отпуска ръка и зяпва от изумление.

— Боже мили! — ахва Доктора.

— Ти ли го направи, Джак? — прошепва Дейл.

Дневната светлина е помръкнала, защото полянката пред Черния дом се е сдобила с балдахин от пчели. По алеята прииждат още — кафеникавозлатиста опашка на комета. Жужат приспивно, някак доброжелателно, и напълно заглушават бученето на къщата. Пресипналият зов на съществото в гората замлъква, а трепкащите силуети между дърветата изчезват.

Съзнанието на Джак ненадейно се изпълва с мисли и спомени за майка му: Лили танцува, Лили крачи зад една от камерите преди началото на ключов епизод и стиска цигара между зъбите си, Лили седи до прозореца на всекидневната и гледа навън, слушайки изпълнението на Патси Клайн.

Разбира се, в друг един свят тя бе кралица, а кралица без свита не може.

Той се взира в грамадния облак от насекоми — събрали са се милиони, ако не и милиарди, сигурно в кошерите в целия Среден запад не е останала и една пчела — и се усмихва. От движението очите му трепват, насъбралите се сълзи рукват по страните му. „Здрасти — мислено поздравява пчелите. — Здравейте, момчета.“

Сякаш в отговор на неизречените думи тихото, мелодично жужене леко нарушава монотонния си ритъм. Или Джак само си въобразява?

— Те пък защо са тук? — благоговейно пита Клюна.

— Не знам точно — отговаря Джак, обръща се към вратата замахва повторно с бухалката и нанася силен удар върху дървената плоскост. — Отвори се! — изкрещява. — Заповядвам ти в името на кралица Лаура де Лосиан! И в името на моята майка!

Разнася се протяжно скърцане, толкова силно и пронизително, че Дейл и Клюна отстъпват назад и потръпват. Клюна дори затулва с длани ушите си. В горния ъгъл на дървения плот зейва пролука, сетне сякаш някой го разрязва с трионче, следвайки очертанията на вратата. През образувалия се процеп става течение и лъха на мухъл. Джак надушва и друга миризма, едновременно противна и позната: вонята на леш, която ги посрещна в закусвалнята на Ед.

Посяга към валчестата дръжка. Тя се завърта без никакво усилие. И разкрива пътя към Блак Хаус.

Но преди Джак да подкани спътниците си да влязат, Док Амбърсън надава писък.

* * *

Някой — я Ъби, я Ти Джей, я възтъпичкият Рони — дърпа Тай за ръката. Болката е нетърпима, но това не е най-страшното. Дърпащият ръката му издава странно монотонно бучене, което отеква в съзнанието му. Чува се и някакво силно дрънчене

(Голямата комбинация, това е Голямата комбинация)

но бученето!… Леле, каква болка му причинява!

— Престани — мърмори Тай. — Престани, Ъби, иначе ще…

През бученето се долавят писъци, идващи отдалеч… Тай Маршал отваря очи. За сетивата му няма отсрочка — например поне за миг да недоумява къде се намира и какво му се е случило. Събитията, разиграли се в бараката, мигновено се открояват в съзнанието му като кошмарна гледка — примерно катастрофирала кола, около която лежат мъртвите пътници — която ти се натрапва, преди да си успял да извърнеш поглед.

Докато пукна старецът, Тай стиска зъби — подчини се на гласа на майка си и запази самообладание. Но щом завика за помощ, паниката се върна и го погълна. А може би е изпаднал в щок. Или и двете. Във всеки случай, докато е крещял за по-мощ, е припаднал. Колко ли време е бил в безсъзнание? Не може да прецени по светлината, която се процежда през отворената врата на бараката, тъй като изобщо не се е променила. Няма промяна и в дрънченето и стоновете, които издава гигантската машина — в този миг Тай разбира, че те отекват вечно, придружавани от писъците на децата и плющенето на камшиците на ужасяващите надзиратели, подканящи ги да работят по-усилено. Голямата комбинация никога не спира. Захранвана с кръв и ужас, тя няма почивен ден.

Но това бучене — това пукащо пращене, все едно издавано от най-голямата електрическа самобръсначка на света — то откъде идва, да му се не види?

„Муншун се качи на еднорелсовия влак — злорадо шепне въображаемият глас на Бърни. — На Еднорелсовия влак за Крайния свят.“

Сърцето на Тай се вледенява от ужас. Няма съмнение, че бученето издава въпросният еднорелсов влак, който в този миг спира в другия край на Стейшън Хаус Роуд. Муншун ще чака своето момче, своето зпедзиално мумдже, и като не го види (а не види и Бърн-Бърн), дали ще тръгне да го търси?

— Естествено, че ще дойде — прегракнало си отговаря Тай. — Бас държа!

Поглежда лявата си ръка. С каква лекота щеше да я измъкне от голямата халка, ако не бяха пустите белезници. За всеки случай прави няколко опита, но стоманената гривна само се удря в желязото и дрънчи. Другата половина — онази, дето Бърни пресягаше да улови, когато Тай го сграбчи за топките — се полюшва, напомняйки за бесилката в началото на Стейшън Хаус Роуд.

Непоносимото бучене, от което те избива на плач и зъбите ти се разклащат, ненадейно секва.

„Спрял е влака. Сега обикаля гарата, за да разбере дали не съм там. А като се увери, че ме няма, какво ще последва? Дали знае за това място? Естествено, че знае.“

Тревогата на Тай прераства в смразяващ ужас. Ако беше жив, Бърни щеше да го успокои, че няма от какво да се страхува, че порутената барака е негово тайно скривалище, в което е прекарал много щастливи мигове. Заслепен от налудничава арогантност, и през ум не му е минавало, че неговият мним приятел се е възползвал от заблудата му.

В съзнанието му отново прозвучава гласът на майка му — този път е почти сигурен, че наистина е тя. „Не бива да се осланяш на никого. Може да стигнат навреме, но може и да не успеят. Приеми, че няма да успеят. Опитай се да се измъкнеш сам.“

Но как?

Тай поглежда сгърчения труп на стареца, проснат на окървавения под — главата му лежи почти на прага. Мисълта за Муншун се опитва да го завладее — тъкмо в този миг приятелят на Бърни бърза по Стейшън Хаус Роуд (или се вози в собствената си количка за голф) с намерението да го грабне и да го предаде на Абала. Тайлър пропъжда видението, защото само отново ще се паникьоса, а не може да си го позволи. Няма никакво време.

— Не мога да стигна до него — разсъждава гласно. — Ако ключовете са в джоба му, свършено е с мен. Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ци…

Погледът му попада върху нещо, захвърлено на пода. Торбата, която носеше старецът. Онази, от която извади шапката. И белезниците.

„Щом белезниците бяха вътре, може пък и ключето да е там.“

Тай протяга левия си крак колкото се може повече. Напразно, торбата е далеч. От нея го делят поне десет сантиметра. Десет сантиметра, а Муншун наближава, наближава.

Тай почти го надушва.

* * *

Доктора продължава да пищи, смътно съзнавайки, че останалите му крещят да престане, всичко е наред, няма от какво да се страхува, ако продължава, гърлото му ще прокърви. Но това няма значение. Важното е, че когато Холивуд отвори входната врата на Блак Хаус, на прага застана икономката на къщата, която посреща официалните гости.

Това е Дейзи Темпърли — момичето с кафявите очи. Облечена е с красива розова рокля. Бледа е като платно, кожата на дясното й слепоочие е разкъсана, а отдолу се вижда кървавочервен череп.

— Заповядай, Докторе — кани го тя. — Ела да си поговорим как ме уби. И да попееш. Да ми попееш. — Усмихва се. Устните й се разтягат в ужасяваща гримаса и разкриват два реда вампирски зъби. — Да ми пееш до безкрай.

Олюлявайки се, Доктора се отдръпва и се обръща да побегне, но Джак го сграбчва и го разтърсва. Амбърсън е здравеняк, без дрехи тежи сто и трийсет кила, а с пълното бойно снаряжение наближава сто и четирийсет, но Джак го разтърсва толкова силно, че главата му се полюшва и дългата му коса се разпилява.

— Това са илюзорни образи — обяснява Сойер. — Представления, предназначени да пропъждат неканени гости като нас. Не знам какво си видял, приятелю, но тук няма нищо.

Док надниква предпазливо зад рамото му. Зърва смаляващ се розов вихър — напомня на появата на дяволското куче, само че в обратна последователност — който бързо изчезва. Вдига поглед към Джак. По опаленото му от слънцето лице бавно се стичат сълзи.

— Не исках да я убия — прошепва. — Обичах я. Но онази нощ бях уморен. Смъртно уморен. Познато ли ти е това усещане, Холивуд?

— Да. И ако се измъкнем живи, възнамерявам да спя най-малко една седмица. Но засега… — Отмества поглед към Клюна, сетне към Дейл. — Ще видим какво ли още не. Къщата ще използва срещу вас най-страшните ви спомени: грешките, които сте допуснали, хората, които сте наранили. Но като цяло съм обнадежден. Струва ми се, че със смъртта на Бърни голяма част от отровата на това място се е изпарила. Само трябва да намерим пътя за отвъд.

— Джак. — Дейл е застанал на прага, точно където преди малко стоеше въображаемата Дейзи, и изумено се взира в нещо.

— Какво?

— Намирането на пътя за отвъд май… няма да е толкова лесно.

Другите се скупчват около него. Виждат грамадно кръгло фоайе — толкова е обширно, че извиква в съзнанието на Джак мимолетен спомен за базиликата „Свети Петър“. Подът е застлан с огромен отртанозелен килим, извезан със сцени, изобразяващи изтезания и скверност. Оттук извеждат хиляди врати. Джак забелязва и четири кръстосващи се стълбища. Примигва… те стават шест. Примигва отново и вече са дузина, измамни за окото като рисунка на Ешър. Долавя приглушеното, налудничаво бучене, което всъщност е гласът на Блак Хаус. Но различава и друг звук: смях.

„Заповядайте — кани ги Черният дом. — Заповядайте да бродите из тези стаи вечно.“

Джак примигва и този път насреща му се изпречват хиляда стълбища — някои се движат, издуват се, свиват се. Вратите водят към галерии с картини, галерии със скулптури, към вихрени водовъртежи, към празнота.

— Какво ще правим сега? — мрачно пита Дейл. — По дяволите, какво ще правим сега?

* * *

Тай никога не е виждал приятеля на Бърни, но както си виси окован в бараката, открива, че лесно може да си го представи. В този свят Муншун е действително създание… макар и не човешко същество. Пред очите на малчугана изниква същество с черен костюм и червена вратовръзка, което бърза по Стейшън Хаус Роуд. Грамадното му бяло лице е запълнено от алена уста и едно мътно око. Във въображението на Тай пратеникът на Абала и негов главен заместник прилича на уродлив Хъмпти-Дъмпти. Вместо копчета на жилетката на костюма му са пришити кости.

„Трябва да се махна оттук. Трябва да се добера до торбата… но как?“

Пак поглежда към Бърни. И отвратителното кълбо вътрешности. Отговорът идва сам. Отново протяга крак, но вече не към торбата. Подпъхва носа на маратонката си под примката, образувана от червата. Поизвръща се и леко замахва с крак. Примката се отделя от маратонката. И се замята върху торбата. Дотук добре. Ако успее и да я примъкне достатъчно близо, за да вкара в нея стъпалото си…

Опитвайки се да не мисли за съществото с уродливо издълженото лице, което бърза по Стейшън Хаус Роуд, отново протяга крак. Подхваща отвратителната примка и с неимоверно старание започва бавно да я придърпва.

* * *

— Изключено! — отсича Клюна. — Не може да е толкова голяма. И сам го знаеш, нали?

Джак поема дълбоко дъх, издиша, поема отново дъх и с нисък, плътен глас изрича една-единствена дума.

— Дий-амбър? — подозрително пита Сейнт Пиер. — Какво, по дяволите, е „дий-амбър“?

Джак не си дава труд да отговори. От грамадния тъмен облак жужащи пчели, надвиснал над полянката (патрулката вече не прилича на автомобил, а на черно-златисто хълмче досами верандата), се отделя едно насекомо. То — тя, защото това несъмнено е пчела-майка — прелита между Дейл и Доктора, спира за миг пред Клюна, сякаш го измерва с поглед (него или меда, с който щедро се е намазал), и започва да кръжи пред Джак. Тлъстата пчела е с антиаеродинамична форма и е едновременно нелепа и прекрасна. Джак вдига пръст като професор, наблягащ на важен момент от лекцията си, или диригент, който дава знак за начало на изпълнението. Пчелата каца на върха на пръста му.

— Тя ли те изпраща? — Задава въпроса толкова тихо, че никой не го чува, дори Клюна, застанал точно до него. Коя е тази „тя“ — майка му? Лаура де Лосиан? Джуди? Софи? Или някоя друга Тя, противопоставяща се на Пурпурния крал? Интуицията му подсказва, че е на верен път, но едва ли някога ще узнае отговора.

Пчелата вперва в него огромните си черни очи и продължава да пърха с крилца. Джак си дава сметка, че не се нуждае от отговор на тези въпроси. Дълго време беше Поспаланчо, но вече се е пробудил. Къщата не само е грамадна, но и бездънна, пропита е със зло и е наслоена с тайни, но какво от това? Нали има бухалката на Тай, има приятели, има д’ямба, а ето я и Кралицата на пчелите. Това му е достатъчно. Има всичко необходимо и може да се захване за работа. Хубавото — може би най-хубавото — е, че го прави с радост.

Доближава пръст към устните си и леко издухва пчелата във фоайето на Черния дом. В продължение на няколко секунди тя кръжи безцелно, после се стрелва наляво и изчезва зад странно раздута врата, която прилича на разплут шишко.

— Хайде — подканва спътниците си Джак. — Да вървим.

Те тревожно се споглеждат, сетне тръгват след него, за да сторят онова, което им е предопределено от съдбата.

* * *

Невъзможно е да се определи колко време остава бандата на Сойер в Блак Хаус — страховитата черна къща, излъчваща отрова, която причинява упадъка на Френч Ландинг и околните градчета. Невъзможно е също така да се даде каквото и да било описание на онова, което видяха там. Обиколката из Черния дом е в буквалния смисъл обиколка из мозъка на умопо-бъркан, а от подобно съзнание не можем да очакваме план за бъдещето или спомен за миналото. В мозъка на умопобъркания съществува само настоящето, което се състои от непрестанни пристъпи на истерия, параноични предположения и грандиозни самозаблуди. Нищо чудно, че всичко, което четиримата смелчаци виждат в Блак Хаус, се заличава от съзнанието им още щом напусне полезрението им, оставяйки след себе си само тревожен шепот — може би далечен отглас от крясъка на опопанакса. И добре, че е милосърдната амнезия, иначе биха се побъркали.

Пчелата-майка ги води, а огромният рояк пчели ги следва — толкова е голям, че обагря въздуха в черно и златисто — изпълвайки с шумолене стаите, застинали в тишина от векове (ние, разбира се, си даваме сметка, било то интуитивно или съзнателно, че Блак Хаус е съществувала много преди Бърни да изгради крилото в близост до Френч Ландинг), На едно място четиримата смелчаци се спускат по стълбище от зелено стъкло. В пропастта под стъпалата кръжат птици, подобни на лешояди с човешки лица — разтегнати в писък личица на отвлечени дечица. Около маса в дълго помещение, подобно на спален вагон, са седнали оживели герои от детски анимационни Филми — два заека, лисица и наглед друсан жабок с бели ръкавици — които ловят някакви насекоми, подобни на бълхи, и тъпчат в устите си. Със сигурност са герои от Филми — черно-бели Филмчета от четирийсетте години на двайсетия век — но изглеждат съвсем истински. Когато бандата на Сойер ги подминава, заекът многозначително намига на Джак, а другото му око е толкова кръвожадно! Прекосяват празен салон, кънтящ от крясъци на чужд език, който наподобява на френски, но не е. В друга зала под нажежено тропическо слънце се простира джунгла със зеления цвят на повръщано. От едно дърво е провиснал грамаден пашкул, в който като че ли има зародиш на драконче.

— Не може да е дракон — заявява Амбърсън с прекалено спокойствие, като че провежда научно наблюдение. — Тези същества се излюпват или от яйца, или от зъба на друг дракон.

Крачат по дълъг коридор, чиито стени постепенно преминават в заоблени сводове, и най-сетне се озовават в тунел, който се спуска стръмно надолу като мазна пързалка, а от невидими тонколони се лее налудничаво барабанно соло. Прилича наизпълнение на Коузи Коул[3] или на Джийн Крупа. Изведнъж стените изчезват, улеят увисва над бездънна бездна.

— Направлявайте се и с ръцете, и с краката! — крещи Клюна. — Иначе ще изхвърчите!

Улеят най-сетне ги запраща в помещение, което Дейл кръщава „Мръсната стая“. Подът е осеян с купчинки пръст, вонящи на леш, а ръждясалият ламаринен таван е окичен с безброй електрически крушки. Цели полкове зеленикаво-бели паячета се стрелкат насам-натам като ята риби. Докато се доберат до отсрещния край, четиримата мъже изплезват език от умора, обувките и дрехите им се изцапват с кал. Насреща им се изпречват три врати. Пчелата, която ги води, жужи и описва лупинги пред средната врата.

— О, не мога да вляза, без да се обзаложа какво ни чака там — подхвърля Дейл.

Джак му отговаря, че от него безсъмнено ще излезе страхотен комик, и отваря вратата, която им посочи пчелата. Озовават се в грамадно перално помещение, на което Клюна мигом лепва наименованието „Алеята на чистотата“. Скупчени един до друг, четиримата следват пчелата по влажния коридор, край чиито стени са наредени перални с бълбукаща пяна и трещящи сушилни. Мирише на печен хляб. Пералните, чиито люкове приличат на злобни очи, са подредени една над друга на височина петнайсет и повече метра. Най-отгоре неспокойните въздушни течения тласкат ята гълъби сред океана от прашен въздух. Четиримата смелчаци постоянно се натъкват на купчинки кости или други доказателства, че тук са идвали (или са били доведени насила) човешки същества. В един коридор намират тротинетка, обвита в паяжини. По-нататък се въргалят чифт момичешки летни кънки, покрити с дебел слой прах. В просторна читалня върху една махагонова маса с човешки кости е изписана думата „СМЯХ“. В пищно обзаведен (макар и занемарен) салон Дейл и Доктора забелязват стенно пано — изглежда, е изработено от човешки лица, които са били одрани, балсамирани и опънати върху квадратни дървени плоскости. В празните очни кухини са изрисувани огромни учудени очи. Поне едно от тях е познато на Дейл — лицето на Милтън Уондърли учител, който преди три-четири години изчезна и повече не се видя. Всички предположиха, че по-малкият брат на Дон Уондърли просто е напуснал града. „Е — отбелязва мислено Дейл — явно наистина го е напуснал.“ Насред каменното гърло на коридор с дълги редици килии от двете страни пчелата се стрелва зад една решетка и кръжи над парцалив дюшек на земята. Никой не проговаря. Едва ли е нужно. Тай е бил тук, и то съвсем скоро. Буквално надушват присъствието му… страха му. Клюна се обръща към Джак. Сините му очи се присвиват яростно над буйната червеникавокестенява брада:

— Дъртото копеле го е изгорило с нещо. Или го е ударило с ток.

Джак кима. И той усеща характерната миризма, но дали чрез обонянието си или в съзнанието си — нито знае, нито се интересува.

— Отсега нататък няма да има тази възможност — отвръща. Пчелата-майка се стрелва между тях и нетърпеливо кръжи в коридора. Наляво, откъдето дойдоха, коридорът е почернял от пчели. Четиримата мъже тръгват надясно, скоро пчелата ги извежда до поредното безкрайно стълбище. На едно място ги обгръща облак дребни пръски като ситен дъждец — може би в невъобразимите подземия на Блак Хаус се е спукала тръба. Пет-шест поредни стъпала са мокри и всички виждат отпечатаните върху тях стъпки. Твърде са неясни, няма да свършат работа на криминалистите (едновременно си помислят Джак и Дейл), но им вдъхват надежда: едните стъпки са големи, а другите — малки, при това и двата чифта отпечатъци са относително пресни. Това вече е нещо, за Бога! Закрачват по-бързо, а пчелите се стелят зад тях като жужащ облак, като старозаветна напаст.

* * *

За бандата на Сойер времето може да е спряло, но за Тай Маршал то се е превърнало в болезнено присъствие. Не е много сигурен дали усещането за приближаването на Муншун е плод на въображението или интуицията му, но много се безпокои, че е второто. Трябва да избяга от тази барака, трябва, но проклетата торба продължава да му се изплъзва. С помощта на слузестата примка съумя да я придърпа по-близо — по ирония на съдбата това беше най-лесната част. Вдигането на проклетата вещ се оказа далеч по-трудно.

Не може да я хване — колкото и да се протяга и безмилостно да изпробва възможностите на лявото си рамо и окованата си лява китка, не му достигат най-малко шейсет сантиметра. Болката е толкова силна, че той се просълзява. Влагата, изхвърлена по този начин, бързо бива заменена от гореща пот, която се стича от мръсното му чело и очите му смъдят.

— Давай с крак — съветва се сам. — Като че ли играеш футбол. — Поглежда към обезобразения труп, проснат на вратата — някогашния му мъчител. — Точно като при футбола, а, Бърн-Бърн?

Притиска торбата с крак, избутва я до стената и бавно я тика нагоре по окървавените дъски. Същевременно се пресяга надолу… трийсет и пет сантиметра… трийсет… пресяга се…

… кожената торба се прекатурва от маратонката му и пада на мръсния под.

— Ти нали гледаш да не дойде, Бърн-Бърн? — пъхти Тай. — Трябва да гледаш, защото аз съм с гръб, нали се сещаш? Ти си съгледвач, ясно ли е? Ти си… Мамка му! — Този път торбата пада от крака му, преди да е успял дори да я повдигне. С все сила той стоварва юмрук върху дървената стена.

„Защо го направи? — хладно се обажда в съзнанието му нечий глас, който напомня гласа на майка му, но не е нейният. — Това ще ти помогне ли?“

— Не — кисело отвръща Тай, — но поне ми олеква.

„Ще ти олекне, като се освободиш. А сега опитай пак.“ Хлапакът отново избутва кожената торба по стената. Притиска я със стъпало, опитвайки се да разгадае какво има вътре — например ключ — но обувката му пречи. Отново започва да приплъзва торбата нагоре. Внимателно… без да бърза… както като водиш топката за гол…

— Не го пускай да влезе, Бърни — пъхтейки, нарежда на мъртвеца зад гърба си. — Дължиш ми го. Не искам да ме качат на влака. Не искам да ходя в Крайния свят. Не искам да бъда Разрушител. Не знам какви са те, но не искам да бъда такъв. Искам да стана изследовател… например на морските дълбини като Жак Кусто… или летец във ВВС… или… МАМКА МУ! — Този път не изпитва раздразнение, задето торбата се изплъзва, а ярост и едва ли не паника.

Муншун бързо приближава. Иска да го отведе. Дин-та. Абала-дун. Завинаги и во веки веков.

— Проклетият ключ сигурно въобще не е вътре — мърмори Тай. Гласът му трепери, той всеки момент ще избухне в плач. — Така ли е, Бърни?

Бърнсайд Приятелчето не благоволява да отговори.

— Бас държа, че вътре няма абсолютно нищо. Освен може би… знам ли и аз… антиацид или нещо от тоя род. Храненето с човешко месо неминуемо затруднява храносмилането.

Въпреки това подхваща торбата с крак и за пореден път се заема с мъчителната задача да я изтика достатъчно високо, та дано този път протегнатите му пръсти успеят да я достигнат.

* * *

Дейл Гилбъртсън е прекарал целия си живот в Кули Кънтри и е свикнал със зеленината наоколо. За него дърветата, ливадите и нивите, които се простират до хоризонта, са нещо съвсем естествено. Може би затова гледа изпепелените, димящи земи от двете страни на Конджър Роуд с такава погнуса и нарастващ ужас.

— Какво представлява това място? — обръща се към Джак. Думите излизат на пресекулки. Членовете на бандата на Сойер не разполагат с количка за голф и се налага да се придвижват пеш. Всъщност благодарение на темпото, наложено от Джак, четиримата се движат по-бързо отколкото количката, управлявана от Тай.

— Не знам точно — отвръща. — Виждал съм само едно подобно място, и то преди много време. Казваше се Прокълнатите земи. И беше…

Иззад купчина грамадни камъни насреща им изскача зеленикав човек с люспеста кожа. Стиска къс камшик — това сигурно е онази разновидност, която се нарича „бич“.

— Бааррр! — изкрещява странното привидение, зловещо напомняйки на смеха на Ричард Слоут.

Джак вдига бухалката и въпросително го поглежда, сякаш пита: „Искаш ли да опиташ дървото?“ Видението явно не иска. Замръзва на място, после се врътва и дим да го няма. Преди да изчезне в лабиринта между камънаците, Джак забелязва, че по ахилесовите му сухожилия растат уродливи бодили.

— Момчето-чудо не им харесва — отбелязва Клюна и със задоволство оглежда бухалката. Тя си е останала бухалка, както и револверите им си останаха оръжия, а те четиримата останаха каквито си бяха: Джак, Дейл, Клюна. Доктора. Джак си казва, че това не е чак толкова странно. Нали като седнаха на раздумка край болничната шатра, Паркъс му каза, че в този случай не става дума за двойници. Тази земя може и да граничи с Териториите, но всъщност не се намира в самите Територии. Просто беше забравил.

„Съвсем нормално е — какво ли не ми мина през главата.“

— Момчета, не зная дали успяхте да разгледате внимателно отсрещната стена — подхвърля Доктора, — но тези заоблени бели камъни ми мязат на черепи.

Клюна хвърля един поглед и отново се втренчва пред себе си:

— Повече ме притеснява ей-онова.

Над скалите, напомнящи на изпотрошени зъби и закриващи хоризонта, се извисява огромна плетеница от стомана, стъкло и машинарии, която се губи в облаците. Някакви миниатюрни фигурки се бъхтят по нея и забързано сноват нагоре-надолу; чува се и плясъкът на камшици. Отдалеч наподобява гърмеж на ловни пушки.

— Какво е това, Джак?

Първата му мисъл е, че това са Разрушителите на Пурпурния крал, но не са — твърде са многобройни. Това здание е нещо като фабрика или електроцентрала, задвижвана от роби. От деца, които не са достатъчно талантливи да станат Разрушители. Обзема го неудържима ярост. Пчелите сякаш долавят промяната в настроението му, жуженето им се усилва.

В съзнанието му шепнешком се обажда Спийди: „Не е моментът да се гневиш, Джак — най-важното е да спасиш малкия. А вече не разполагаш с почти никакво време.“

— За Бога! — възкликва Дейл и посочва нещо: — Наистина ли е онова, на което ми прилича?

Посочва бесилката, надвиснала като скелет над наклонения път.

— Ако питаш дали е бесилка, печелиш комплект прекрасни прибори от неръждаема стомана и се класираш за следващия кръг на състезанието — отвръща Доктора.

— Вижте колко обувки — продължава Гилбъртсън. — Защо ли ги трупат така?

— Един Бог знае — обажда се Клюна. — Сигурно така е прието. Колко ни остава, Джак? Имаш ли представа?

Сойер оглежда пътя напред, после извръща очи към другия път, който се отклонява наляво, покрай допотопната бесилка.

— Малко — отвръща. — Мисля, че вече…

В този момент в далечината проехтяват писъците. Това са Писъците на дете, което е на границата на лудостта. Или може би отвъд.

* * *

Тай Маршал чува усилващото се жужене на пчелите, но е убеден, че звукът е плод на въображението му, че е само гласът на нарастващата му тревога. Няма представа за кой ли път вече се опитва да приплъзне кожената торба на Бърни нагоре по стената на бараката. Съвсем е забравил за чудатата шапка, която прилича на платнена, но е изработена от нещо като метал — и през ум не му минава, че ако я свали, координацията му може да се подобри. Знае само, че е уморен, потен, трепери и може би е в шок, както и че ако и този път не достигне торбата, ще трябва да се откаже.

Казва си: „Още малко и ще тръгна с Муншун, ако ми обещае чаша вода.“ Но храбростта на Джуди му е вродена, както и част от царствената настойчивост на Софи. Пренебрегвайки болката в бедрото, отново започва да приплъзва торбата по стената, като същевременно протяга дясната си ръка.

Двайсет и пет сантиметра… двайсет сантиметра… най-доброто му постижение до момента…

Торбата се накланя наляво. Отново ще се изплъзне от стъпалото му.

— Не! — прошепва той. — Не и този път.

Притиска я още по-плътно към стената и продължава да я примъква нагоре.

Петнайсет сантиметра… десет сантиметра… седем сантиметра, торбата все повече се накланя наляво, още миг и ще падне…

— Не! — крясва Тай и въпреки нетърпимата болка се привежда колкото е възможно повече. Гръбнакът му изпуква, също и изкълченото му рамо. Но докосва торбата… и се вкопчва в нея. Дръпва я, но в последния момент едва не я изпуска.

— Няма начин, Бърни! — изпъшква задъхано и я придърпва с една ръка, после я притиска към гърдите си. — Няма да се хвана на този изтъркан трик, не можеш да ме преметнеш баш с него. — Захапва я със зъби. Кожата вони на гнилоч — одеколон „Бърнсайд“. Но Тай не обръща внимание на вонята, а бързо дръпва връзките. Отначало му се струва, че торбата е празна, и надава тих, плачлив стон. После зърва сребърен отблясък. Плачейки през зъби, протяга ръка, бръква вътре и измъква ключа.

„Не бива да го изпускам — мисли си. — Ако го изпусна, ще обезумея. Наистина ще обезумея.“

Не го изпуска. Пресяга се над главата си, напъхва го в малката ключалка на желязната гривна и го превърта.

Много бавно измъква ръката си от стоманената халка на стената. Белезниците падат на пръстения под на бараката. Внезапно го осенява поразително убедително хрумване: в действителност все още се намира в Блак Хаус, заспал е върху парцаливия дюшек в килията с помийната кофа в единия ъгъл и паница претоплена говежда яхния в другия. То е плод на изтощения му мозък, който се опитва да му вдъхне надежда. Преди сам да стане на яхния.

Отвън долитат тракането на Голямата комбинация и писъците на децата, които я задвижват, крачейки безспирно с разкървавените си крачета. Някъде там се крие и Муншун, който иска да го заведе на още по-ужасно място.

Само че не сънува. Не знае накъде да тръгне или как да се върне в собствения си свят, но като начало трябва да се махне от тази барака и въобще от това място. Залитайки като пострадал при злополука, който за пръв се изправя на крака след дълъг престой на легло, Тай Маршал прескача трупа на Бърни и излиза от бараката. Денят е мрачен, околният пейзаж е безрадостен и дори тук над цялата околност доминира небостъргачът на болката и къртовския труд, но въпреки това Тай изпитва огромно задоволство дори само от факта, че отново е на дневна светлина. И е свободен. Едва когато загърбва бараката, осъзнава как нито за миг не се е съмнявал, че тук ще намери смъртта си. Затваря очи и вдига лице към сивото небе. Въобще не забелязва създанието, което се е присламчило към стената на бараката и изчаква да се увери дали като излезе, Тай ще бъде с шапката. Когато се убеждава, че устройството все още е на главата на малкия, господарят Малшун — това е възможно най-сполучливата имитация на името му — пристъпва напред. Уродливото му лице е като вдлъбнатата част на огромна лъжица за сервиране, облечена в кожа. Единственото му око е изцъклено. Алените устни са разтегнати в ужасяваща усмивка. Като протяга ръце и сграбчва Тай, малкият се разпищява — не само от страх и изненада, а от ярост. Толкова се мъчи да се освободи, положи такива нечовешки усилия!

— Ш-шт — шепне господарят Малшун и тъй като Тай продължава да надава неистови крясъци (на по-горните етажи на Голямата комбинация някои деца се обръщат по посока на шума, Докато свирепите людоеди надзиратели с удари на камщици ги принуждават отново да се захващат за работа), сюзеренът на Абала изрича една-единствена дума на Злата реч: — Пнунг.

Краката на Тай се подкосяват и само желязната хватка на чудовищното същество му попречва да се строполи на земята. Долната му челюст провисва, потичат му лиги, от гърлото му продължават да се изтръгват протестни стонове, но вече не пищи. Господарят Малшун накланя към Голямата комбинация лицето си, което прилича на лъжица, и се ухилва. Животът е прекрасен! После надниква в бараката — съвсем набързо, но с огромно любопитство.

— Видя му сметката — отбелязва. — При това беше под въздействието на шапката. Удивително момче! Чуй какво ще ти кажа — Кралят иска да се запознае с теб, преди да заминеш за Дин-та. Може дори да те почерпи с торта и кафе. Представяш ли си, млади Тайлър! Торта и кафе в компанията на Абала! Торта и кафе с Краля!

— … не искам да ходя… искам вкъщи… при мама-аа… — Думите се отронват тихо, несвързано, бавно, като изтичаща кръв от смъртоносна рана.

„Ловецът на таланти“ докосва с пръст устните му и те мигом се свиват.

— Ш-шт — повтаря. — Да имаш бъбрив спътник е едно от най-досадните неща в живота. А нас ни чака дълъг път заедно. Далеч от дома, приятелите и семейството ти… ама не плачи сега, де. — Забелязва, че очите на малкия се напълват със сълзи, които се търкулват по гладките му страни. — Не плачи, мъничък Тай. Ще си намериш нови приятели. Например Главния разрушител. Него всички момчета го обичат. Нарича се господин Бротиган. Той сигурно ще ти разкаже за многобройните си бягства. Такава смехория! Направо са умопомрачителни! А сега е време да вървим! И не забравяй — торта и кафе с Краля!

Господарят Малшун е набит и кривокрак (в интерес на истината краката му са значително по-къси от уродливо издълженото му лице), но затова пък силен. Пъхва Тай под мишница, сякаш е не по-тежък от вързоп чаршафи. Хвърля последен поглед към мъртвеца, но загубата не го натъжава особено — в северната част на щата Ню Йорк има един многообещаващ младок, а Бърни и без друго вече си изпя песента.

Накланя глава и надава беззвучен, кудкудякащ кикот. После потегля, като не пропуска хубавичко да нахлупи шапката върху главата на малкия. Тай е не просто Разрушител — той е може би най-силният Разрушител, който се е раждал. За щастие още не е осъзнал собствените си сили. Може би нищо няма да се случи, дори шапката да падне, но най-добре да не рискува.

С бодра крачка — дори тананикайки си — господарят Малшун излиза от клисурата, завива наляво по Конджър Роуд, по който му предстои да измине около километър до Стейшън Хаус Роуд, и се вцепенява. На пътя му стоят четирима мъже, на неговия език четирима „тер-та“. Това е жаргонна, доста нецензурна дума. В „Книгата на добрия земеделец“ се казва, че Тер е онзи период от цикъла на пълноземието, в който добитъкът се покрива за разплод. Господарят Малшун гледа на света отвъд Черния дом като на някакво огромно caldo largo, кремсупа от живи същества, от която може да загребва — единствено и само в полза на Абала, разбира се! — когато си пожелае. Четирима мъже от Тер? Малшун презрително свива устни, от което дълбоки бръчки прорязват лицето му. Какво правят тези хора тук? Какво се надяват да постигнат? Усмивката му вече не е толкова победоносна, като забелязва тоягата в ръцете на единия. От нея се излъчва светлина, която непрекъснато променя цвета си, но някак си сърцевината остава бяла. Ослепителна светлина. Малшун е чувал само за един предмет, блестял някога по подобен начин, и това е Кълбото на вечността, познато като Талисмана ако не на друг, поне на едно малко, скитащо момче. Някога това момче докоснало кристалното кълбо и силата, предадена чрез докосването, никога не изчезва.

Усмивката на Малшун съвсем помръква, когато той осъзнава, че мъжът с тоягата е същото онова момче. Пак е дошъл да ги дразни, но ако смята, че ще си тръгне оттук с трофея на трофеите, въобще не е познал. В крайна сметка това е най-обикновена сопа, не самият Талисман — у човека може и да е останала някаква сила, която с времето почти напълно се е изчерпала.

„Пък и моят живот няма да струва и пукната пара, ако му позволя да ми отнеме момчето — размишлява той. — Трябва да…“

Единственото му око е привлечено от градоносния облак, надвиснал зад мъжете от Тер. От облака долита монотонно, лениво жужене. Пчели? Пчели с жила? Пчели с жила между него и Стейшън Хаус Роуд?

Е, някак ще се справи. Като му дойде времето. Първо трябва да се занимае с тези досадници.

— Добър ви ден, господа — подхваща с най-любезен тон. От мнимия му немски акцент няма и помен — сега говори като мним английски аристократ в комедийно представление, поставено в Уест Енд през петдесетте години. — Безкрайно съм поласкан, че пристигнали сте тъй отдалеч да ни навестите, и то в този ужасен ден. Тук, опасявам се, повечето дни са ужасни, пък и грохотът на Крайния свят е само за заблуда на емоционалното вживяване[4], така да се каже, и… Моля за вашето извинение, но нямам възможност да остана. Налага се да доставя стока, която бързо се разваля.

Той грабва Тай и го разтърсва. Очите на малкия са отворени и той, изглежда, е в съзнание, но ръцете и краката му са увиснали безжизнено като на парцалена кукла.

— Пусни го на земята! — заповядва онзи със сопата и господарят Малшун с нарастващ ужас осъзнава, че може да си има неприятности. Сериозни неприятности. Въпреки това усмивката му става още по-широка, разкривайки вампирски зъби — заострени и леко наклонени навътре. Ако между тях попадне живо същество и се опита да се освободи от капана, ще се саморазкъса.

— Муншун? Муншун ли? Нямаме тук такъв. Нито пък господин Мънди. Всички си заминаха — сбогом, сполай ти. Колкото до молбата ви да пусна малкия на земята — не мога, драги младежо, наистина не мога. Поел съм ангажимент, нали разбирате? Вижте какво, уважаеми, трябва да се радвате на късмета си. Край на терора! Ура! Рибаря е мъртъв — всъщност туй момченце му видя сметката, съвършено, възхитително момченце. — Отново разтърсва Тай, като през цялото време внимава главата му да не клюмне. Не иска шапката да падне, о, не, в никакъв случай!

Пчелите го тревожат.

Кой ги е изпратил?

— Майката на момчето е в лудница — заявява мъжът с тоягата. Светлината, излъчваща се от нея, е още по-ярка, забелязва господарят Малшун. Вече примира от страх, който поражда гняв. Възможно ли е да му отнемат малкия? — Тя е в лудница и си иска момчето.

„Ако е така, ще получат труп“ — казва си той и се усмихва още по-широко, за да прикрие страха си. (Дейл Гилбъртсън е споходен от кошмарно видение: едноок Уилям Ф. Бъкли младши[5], чието лице е дълго метър и половина.) Повдига отпуснатото детско телце към устата си и чатка с острите си като игли зъби на сантиметри от беззащитното му вратле. Сетне учтиво съветва:

— Ами заръчайте на съпруга й да й направи друго дете, драги — сигурен съм, че няма да го затрудни. Жените в Тер-та забременяват, както си ходят по улицата.

Този път отговаря единият от брадатите:

— Тя има слабост към това дете.

— Но и аз имам, уважаеми. И аз имам. — За да подчертае изявлението си, той наистина захапва вратлето на Тай, от раната бликва кръв като от порязано при бръснене. Зад тях Голямата комбинация работи с пълна пара, но писъци вече не се чуват. Сякаш децата, които задвижват машинарията, са осъзнали, че нещо се променя или ще се промени, че светът се намира в равновесие.

Мъжът със светещата тояга пристъпва напред. Господарят Малшун неволно се свива и отскача назад. Знае, че допуска грешка, като показва слабост и страх, но е безсилен. Този човек от Тер-та не е обикновен — той е като едновремешните стрелци.

— Ако направиш още една крачка, мило момче, ще му прегриза гърлото. Много ще ми е неприятно, действително безкрайно ще съжалявам, но бъди сигурен, че ще го направя.

— И две секунди по-късно ще бъдеш мъртъв — отвръща мъжът с тоягата. Сякаш въобще не се страхува — нито за Тай, нито за себе си. — Това ли искаш?

Всъщност ако трябва да избира между това да умре и да се върне с празни ръце при Пурпурния крал, Малшун би предпочел смъртта. Но може въобще да не се стигне дотам. Парализиращата дума подейства върху момчето, значи ще подейства поне на трима от тези — на обикновените трима. Натръшка ли ги безчувствени на пътя, лесно ще се справи с четвъртия. Как му беше името? Сойер, разбира се. Колкото до пчелите несъмнено знае достатъчно думи да се защити от тях, за да се добере до железницата. Е, дори да го понажилят, какво толкова?

— Това ли искаш? — настоява Сойер. Господарят Малшун се усмихва.

— Пнунг! — крясва в отговор и Дейл, Клюна и Доктора ре вкаменяват.

Усмивката на дълголикото чудовище прераства в злорада гримаса:

— Какво смяташ да правиш сега, драги ми нахалнико? Какво ще правиш без приятели, които да те подкрепят…

Арманд „Клюна“ Сейнт Пиер пристъпва напред. Първата крачка му коства огромно усилие, но после вече е лесно. На свой ред се усмихва хладно и зъбите му проблесват сред гъстата брада.

— Ти си виновен за смъртта на дъщеря ми — заявява. — Може и да не си го извършил лично, но си насъскал Бърнсайд. Нали? Аз съм й баща, изрод такъв. Да не мислиш, че ще ме спреш с някаква си дума?!

Препъвайки се, Доктора застава до приятеля си.

— Прецака ми града! — изръмжава Дейл Гилбъртсън и застава до съмишлениците си.

Господар Малшун ги зяпа невярващо. Злата реч не ги спря. Не подейства на никого от тях. Препречват му пътя! Осмеляват се да се изпречат на предначертания му път!

— Ще го убия — ръмжи на Джак. — Ще го убия. Какво ще кажеш, слънчице? Е, избирай.

* * *

Най-сетне картите са разкрити. Уви, вече не можем да наблюдаваме от птичи поглед, тъй като враната, на чийто гръб неведнъж пътувахме на автостоп (Горг дори не заподозря какво се случва, уверяваме ви), е мъртва, но въпреки че наблюдаваме от известно разстояние, виждаме, че сцената е като типичен кадър от десетки хиляди Филми, в дузина от които участва Лили Кавано.

Джак насочва удебелената част на бухалката към главата на господаря Малшун:

— Пусни го! Давам ти последен шанс, приятелю.

Дълголикото чудовище вдига момчето още по-високо:

— Хайде, стреляй! Знам какво причинява това чудо! Но ще улучиш и него! Ще улучиш момчето, тъпа…

От бухалката на Ричи Сексън изригва искрящо бяла мълния, тънка като графит на молив. Врязва се в единственото око на Малшун и то се стопява в кухината. Създанието надава писък (и през ум не му е минавало, че Джак ще отговори на предизвикателството — нито един жител на Тер-та, каквато и преходна сила да притежава, не би се осмелил да го стори), полита напред и дори в предсмъртния си час понечва да захапе жертвата си.

Ала не успява, тъй като е застигнато от втора мълния, изригнала от венчалната халка от ковано сребро на Клюна, която го поразява право в устата. Аленият плюш на устните му избухва в пламъци… но залитайки, той отново пристъпва напред, очертавайки се на фона на скелетоподобния небостъргач, и се опитва да прегризе гърлото на необикновения син на Джуди Маршал.

С един скок Дейл се озовава до него, сграбчва момчето през кръста и през раменете, дръпва го силно и полита встрани. На лицето му — огледало на вродената му почтеност — е изписана мрачна решителност.

— Довърши го, Джак! — крещи. — Довърши го тоя кучи син!

Сойер пристъпва до ослепеното, виещо, овъглено създание, което се върти като пумпал, напосоки протяга дългите си бели ръце, а от жилетката му се вие гъст дим. Опира бухалката на дясното си рамо и хваща дръжката почти накрая. Няма да удуши врага си — като му е паднала бухалка, от която изригват бели пламъци, ще бъде глупаво да не се възползва от нея.

— Давай, миличка — промърморва и нанася удар, с който би се гордял самият Ричи Сексън. Или Големия Мак. С приглушено и някак „месесто“ тупване бухалката улучва слепоочието на огромната глава. Тя хлътва като гнила любеница, отвътре избликва пурпурен фонтан. След миг главата експлодира, разпръсквайки парченца плът и капки кръв.

— Кралят май ще трябва да си търси нов слуга — отбелязва Клюна. Избърсва от лицето си алените капки, взира се в кръвта и съсухрящата се плът и най-спокойно прокарва дланта си по избелелите си джинси, за да я почисти. — Хоум ран, Джак. И слепец ще го види.

Дейл, който държи Тайлър на ръце, отсича:

— Точка по въпроса, край, това е, вдигни си ципа.

* * *

Полицейският началник на Френч Ландинг внимателно помага на момчето да се изправи на крака. Тайлър го поглежда, после се обръща към Джак. В замъгления му поглед припламва искрица. Може би изпитва облекчение, а може би осъзнава какво се е случило.

— Бухалка — казва. Толкова е пресипнал, че спасителите му едва разбират какво говори. Той се прокашля и прави втори опит: — Бейзболна бухалка. Сънувах я.

— Така ли? — Джак коленичи и му я подава. Тай не проявява желание да вземе чудодейната бухалка на Ричи Сексън, само я докосва. Приковал е поглед върху Джак. Сякаш се опитва да почувства присъствието му. Да го проумее. Да осъзнае, че наистина спасен.

— Джордж — казва. — Джордж. Ратбън. Всъщност е сляп.

— Да. Понякога слепите разбират повече от зрящите. Но ти това си го знаеш, нали, Тайлър?

Хлапакът кимва. Джак не е виждал по-изнурен, по-потресен и замаян, по-измъчен човек.

— Искам… — казва момчето, навлажнява устни и отново се прокашля. — Искам… пия. Вода. Искам мама. Искам при мама.

— Прекрасна идея — отбелязва Доктора. Хвърля тревожен поглед към разкашканите останки на създанието, което мислено продължава да нарича Муншун. — Да заведем малкия юнак в Уисконсин, преди да е довтасал някой приятел на Едноокия.

— Точно така — подкрепя го Клюна. — Изгарянето на Черния дом е втора точка от плана ми. Настоявам аз да драсна първата клечка. А може и отново да използвам пръстена си. Но като начало предлагам да се омитаме.

— Подкрепям те с две ръце — обажда се Дейл. — Тай едва ли може да стигне много далеч или да ходи много бързо, но ще се редуваме да го носим на конче…

— Не! — отсича Сойер.

Тримата го зяпват — всеки изпитва в различна степен смайване и ужас.

— Джак — с необичайна мекота започва Клюна, — чувал ли си, че не бива да се прекалява с гостоприемството?

— Още не сме свършили — отсича Сойер. После тръсва глава и се поправя: — Тай не е свършил.

* * *

Джак Сойер, който е коленичил насред Конджър Роуд, си мисли: „Не бях много по-голям от това дете, когато прекосих Америка — и Териториите, за да спася живота на майка си.“ Знае, че е самата истина, същевременно е неспособен да повярва. Не помни какво е да си едва на дванайсет години, нито на ден повече, да си изплашен до смърт, почти никой на света да не се интересува от теб, да те преследват всички зли сили в два свята. Крайно време е тази история да приключи — Тай мина през деветте кръга на ада и заслужава да си отиде у дома.

За съжаление одисеята не е приключила. Остава да се извърши едно последно дело.

— Тай.

— Искам. Вкъщи.

Дори преди малко в погледа му и да са проблесвали искрици здрав разум, сега са помръкнали. Лицето му е безизразно като на бежанец на граничен пункт или арестант на портала на концлагер. Чертите му са сковани в каменната маска на човек, който е прекарал твърде много време на опасния опопанаксов терен на упадъка. При това е дете, дявол го взел, още е невинно дете. Не заслужава онова, което му готви Джак Сойер. Но и Джак не заслужаваше онова, което му се случи навремето, затова пък оцеля — живо свидетелство за небивалите си приключения. Това нищо не доказва, разбира се, но поне му дава кураж да се държи като мръсник.

— Тай. — Сграбчва малкия за раменете.

— Вода. Майка. Вкъщи.

— Не — отвръща Джак. — Още не. Завърта детето на сто и осемдесет градуса. Петната от кръвта на Малшун се откроявът върху мъртвешкибледото лице на малчугана. Джак чувства, че другарите му — които заради него изложиха на риск живота и здравия си разум — започват да го гледат накриво. Няма значение. Трябва да изпълни дълга си. Той е стражар, а тук със сигурност се извършва престъпление.

— Тай.

Малчуганът не реагира; продължава да стои с приведени рамене. Опитва се бъде бездушна плът, която не прави друго, освен да диша.

Джак посочва грозната грамада от подпори, каиши, греди и димящи комини. Посочва изнемогващите хлапета, които от това разстояние приличат на мравки. Голямата комбинация се губи нагоре в облаците и надолу в мъртвата земя. Колко е висока, на каква дълбочина се намират основите й? Два километра? Четири? Над облаците също ли има дечица, които треперят от студ и дишат с кислородни маски, но се трудят безспир — задвижват механизмите и дърпат лостовете? А има ли дечица, които се пържат в жегата на подземните огньове? В лисичи бърлоги и дупки на плъхове, където никога не огрява слънце?

— Какво е това? — обръща се към Тай. — Как се нарича? Как го наричаше Бърни? Хлапето не реагира.

Джак го разтърсва. При това не много нежно.

— Как се казва това нещо?

— Слушай, приятел — намесва се Доктора с нескривано неодобрение. — Престани!

— Мълчи! — срязва го Джак, без дори да го погледне. Втренчил се е в Тай. Опитва се да проникне зад каменната безизразност на сините му очи. Малчуганът непременно трябва да види грамадната стенеща машина, която се извисява насреща. Действително да я съзре. Защото как би могъл да я унищожи, без да я види? — Какво е това?

Тай дълго мълчи, сетне отговоря:

— Голяма. Голямата. Голямата комбинация. — Думите се отронват бавно и унесено, сякаш бълнува.

— Добре, Голямата комбинация. А сега я спри.

Клюна ахва. Дейл подхваща: „Джак, май попрека…“ имлъква.

— Не мога. — Малчуганът обидено го поглежда, намеквайки, че Джак би трябвало да го знае.

— Можеш. Можеш и ще я спреш. Какво си въобразяващ? Че ей-така ще им обърнем гръб и ще те заведем при майка ти, тя ще ти приготви горещ шоколад, ще те сложи да спиш и всички ще заживеят честито до края на земните си дни? — Неусетно повишава тон, но изобщо не се старае да се овладее, макар да вижда, че Тай плаче. Отново го разтърсва. Момчето се свива, но не прави опит да се измъкне от хватката му. — Нима е възможно историята да има щастлив край, докато тези деца се бъхтят до смърт, след което са заменени от други? Ще сънуваш лицата им, Тайлър. Лицата им, мръсните им ръчички, разкървавените им крачета ще те преследват в шибаните ти сънища.

— Престани! — гневно го предупреждава Клюна. — Престани веднага, или ще те ритна отзад.

Джак се обръща — като вижда свирепия му поглед, Сейнт Пиер машинално се отдръпва. Да гледаш Джак в подобно състояние е почти като да надзърнеш в самата Дин-та — адската пещ.

— Тайлър.

Устните на малкия треперят. Сълзи се стичат по мръсните му страни, изпръскани с кръв.

— Престани. Искам да си вървя у дома!

— Веднага, щом накараш Голямата комбинация да спре. После се прибираш право у дома. Не и преди това.

— Не мога!

— Можеш, Тайлър. Можеш!

Момчето поглежда грамадната машина, Джак усеща жалките, безуспешни усилия на съзнанието му. Трансмисиите продължават да се въртят, камшиците продължават да плющят, от време на време дете, дребно като точица, с писък пада (или скача) от металната конструкция, разядена от ръжда.

Тайлър извръща глава — Джак се вбесява от апатичния му поглед, отвращава се от мекушавостта му.

— Не мооога — проплаква хлапето, а Сойер се пита как въобще е оцелял тоя лигльо тук. Нима е изчерпал цялата си дарба в едно-единствено налудничаво усилие да избяга? Това ли е причината? Не може да се примири с подобно обяснение. Пламва от гняв и с все сила зашлевя Тай. Дейл хлъцва от изумление, Главата на малкия се накланя, той се ококорва. А шапката отхвърча от главата му.

Джак, който е коленичил пред него, изведнъж полита назад и се просва по гръб насред Конджър Роуд. Хлапето го… какво?

„Блъсна ме. Блъсна ме с мисълта си.“

Да. Изведнъж в това глухо, мрачно място блесва нова, ярка сила, сияен сноп светлина, чиято сила е съизмерима само с лъча от бухалката на Ричи Сексън.

— Ий, мамка му, какво става? — ахва Доктора.

И пчелите го усещат, може би дори по-ясно от хората. Съненото жужене прераства в пронизителен писък и Ъблакът потъмнява, понеже насекомите се скупчват по-нагъсто. Роякът изглежда като гигантски тъмен юмрук под поклащащите се търбуси на ниско надвисналите облаци.

— Защо ме удари? — изкрещява Тайлър; в този миг Джак осъзнава, че малкият може да го убие, стига да поиска. В Уисконсин тази сила е останала скрита (освен за погледа, обучен да я открива). Тук обаче… тук…

— За да те събудя! — изкрещява в отговор. После се изправя и посочва шапката. — В нея ли беше причината?

Хлапакът я поглежда и кимва. „Да. Шапката. Но не знаех, нямаше как да зная колко много ми пречи, докато не я свалих. Докато някой не я свали от умопомрачсната ми глава.“ Отново се взира в Джак. Очите му са широко отворени и спокойни. В тях няма и помен от шока и затъпяването. Не е обкръжен от сияние, но от него струи вътрешна светлина, която всички усещат — толкова е могъща, че в сравнение с нея силата на Малшун е нищожна.

— Какво искаш да направя? — пита. Тайлър Маршал — достойният син на храбрата като лъвица Джуди.

Джак отново посочва Голямата комбинация:

— Всичко, което се случи, е заради теб, Тай. Ти си Разрушител. — После поема дълбоко дъх и прошепва в розовото ушенце на детето: — Разруши я!

Малчуганът се обръща и го поглежда в очите:

— Да я разруша ли?

Сойер кимва, а малкият отново се обръща към страховитата Метална конструкция.

— Добре — казва, но не на Джак, а сякаш на себе си. Примигва, стъпва здраво на земята и вкопчва длани пред себе си. Между веждите му се вкопава тънка бръчка, ъгълчетата на устните му се извиват в лека усмивка. — Добре — повтаря шепнешком. Отначало не се случва нищо.

След секунда обаче от търбуха на грамадната конструкция се надига грохот. Горната й част затрептява като мираж. Надзирателите недоумяват какво да правят, въздухът се раздира от стоновете на скърцащ и пукащ метал. Видимо объркани, децата-роби надигат глави и се оглеждат. Механичният писък се усилва, после се разслоява на стотици звуци, които са изтезание за слуха. Трансмисии се завъртат на заден ход. Зъбчати колела заяждат и блокират сред облаци дим, други ускоряват ход и зъбците им се изпотрошават. Металната кула вибрира и се люлее. Дълбоко в земята се взривяват парни котли, изригват гейзери от пламък и пара, които прегарят ремъците, задвижвани в продължение на хиляди години от милиарди хлапета с разкървавени крачета.

Сякаш гигантска метална кана протича на сто места едновременно. Децата скачат от най-ниските нива и като нескончаеми колони от мравки се спускат по външната част на конструкцията.

Преди зеленокожите надзиратели с бичовете да се организират и да се опитат да задържат робите, пчелите се скупчват около гигантската леярна. Когато зеленокожите понечват да погнат децата, милионите насекоми се спускат върху им като яростен прилив от жужащи крила и остри жила. Част от силата на Тайлър се е преляла в тях и ужилването им е смъртоносно. Някои душегубци падат от неподвижните трансмисии и люлеещите се колони. Други обезумяват — размахвайки камшици, се нахвърлят върху колегите си и на свой ред получават камшични удари, докато полетят в почернелия въздух.

Бандата на Сойер не изчаква края на клането. Кралицата на пчелите се отделя от гъмжащия хаос, описва няколко кръга над нашите приятели, които смаяно я наблюдават, и ги повежда право към Черния дом.

В свят след свят, скрепени един с друг във вечността чрез многобройни измерения — злото се съсухря и се разпръсва: деспоти се задавят с костица от пиле, тирани умират от куршумите на наемни убийци и отровните сладкиши, поднесени от продажните им любовници; забулени с качулки инквизитори падат мъртви на окървавени каменни подове. Делото на Тай се разпростира в необозримия наниз от вселени и отмъщава на злото. В три свята през нашия, в голям град на име Лондинориум някой си Търнър Тофам, уважаван депутат в продължение на две десетилетия и садистичен педоФил в продължение на три, ненадейно избухва в пламъци, както си крачи сред тълпата по огромен булевард на име „Пик-а-Дери“. Два свята по-надолу оксиженист с приятна външност на име Фреди Гарвър — малко по-неопитен последовател на Тофам — насочва горелката към лявата си ръка, изпепелявайки плътта чак до костта. Нагоре, нагоре, в далечния си затвор, извисяващ се над облаците, Пурпурният крал е пронизан от силна болка в корема и с болезнена гримаса се строполява на един стол. Знае, че в страховитото му господарство е настъпила коренна промяна.

Кралицата на пчелите предвожда бандата на Сойер, начело на която е Тайлър Маршал, възседнал раменете на Джак като момче-крал, а погледът му блести без капка страх. Следват ги стотици; стотици деца, избягали от рушащата се грамада на Голямата комбинация, които тичат по Конджър Роуд и се пръсват из пустите полета наоколо. Някои са от нашия свят, но мнозина не са. Придвижват се през мрачните, пусти равнини като огромни парцаливи армии от парцаланковци и напредват към вратите за собствените си вселени. Батальони накуцващи деца вървят, залитайки, все едно са колони пияни мравки.

Дрехите на онези, които следват бандата на Сойер, са не по-малко окъсани. Половината са почти или съвсем голи. Лицата им са ни познати от картонените опаковки за прясно мляко, от листовките „ИЗДИРВА СЕ“ и уеб-сайтовете за изгубени деца, от сънищата на съкрушените майки и безутешните бащи. Някои се смеят, други плачат, трети се усмихват през сълзи. По-силните подкрепят по-слабите. Не знаят къде отиват, но пет пари не дават. Достатъчно е, че вървят нанякъде. Знаят едно — че вече не са роби. Огромната машина, която изсмукваше силата, радостта и надеждата им, остана зад гърба им, коприненият балдахин от пчели ги пази и вече са свободни.

* * *

Точно в четири часа и шестнайсет минути бандата на Сойер излиза от Блак Хаус. Тайлър се е прехвърлил на яките рамене на Клюна. Дружината слиза по стъпалата и застава пред патрулката на Дейл Гилбъртсън (покривът е посипан с мъртви пчели, както и улеят под чистачките).

— Погледни къщата, Холивуд — промърморва Доктора.

Джак се обръща. Вече е най-обикновена къща — триетажна постройка, която навремето може да е била внушителна но с течение на времето е започнала да се руши. Като капак от горе до долу е измазана с черна боя, включително прозорците. Изглежда тъжна и ексцентрична, но в никакъв случай зловеща Непостоянните, мержелеещи се очертания са придобили плътност — лишена от мрачния блясък на Абала, постройката е най-обикновен запустял дом на доста налудничав и извънредно опасен старец. Старец, който се нарежда до чудовища в човешки облик като Дамър, Хаарман и Албърт Фиш. Похотливото, необуздано зло, изпълвало някога този дом, е разбито на пух и прах заличено е завинаги, а останалото е най-тривиално — като старец, осъден на смърт, който си ломоти в килията. Джак трябва да направи нещо с това проклето място… нещо, което обеща на умиращия Мишок.

— Докторе — обажда Клюна, — погледни.

По алеята, която извежда на магистрала № 35, се тътри голямо куче — голямо, но не и чудовищно. Прилича на кръстоска между боксер и датски дог. Половината му глава и част от задната му лапа липсват.

— Сатанинското куче. Доктора зяпва:

— Не може да бъде! Същото ли е?

— Същото — потвърждава Сейнт Пиер. Изважда револвера с намерението да отърве животното от страданията му, но преди да стреля, то се строполява на една страна, изхъхря, потреперва и се вцепенява. Клюна се обръща към Джак и Дейл: — След като адската машина е изключена, изглежда доста по-невзрачно, не мислите ли?

— Искам да видя мама — прошепва Тай. — Моля ви, ще ме заведете ли при нея?

— Да — отвръща Джак. — Имаш ли нещо против да отскочим до вас да вземем и баща ти? Струва ми се, че и той ще иска да дойде.

Тайлър изнурено се усмихва:

— Да. Да тръгваме.

— Дадено.

Качват се на патрулката и Дейл прави обратен завой; тъкмо излиза на алеята, Тай се провиква:

— Погледнете! Приятели, погледнете! Идват!

Дейл удря спирачки, надзърта в огледалото за обратно виждане и прошепва:

— О, Джак! Пресвета Богородице! — Превключва в позиция за паркиране и слиза. Спътниците му също слизат и се обръщат към Черния дом. Постройката изглежда съвсем обикновена, но явно не е загубила напълно магическата си сила. Една врата — я в избата, я в някоя спалня или в мръсна и занемарена, но иначе най-обикновена кухня — е останала отворена. От едната страна се намира Кули Кънтри, а от другата — Конджър Роуд, димящата коруба на току-що спряната машина и Дин-та. На верандата на Блак Хаус прииждат пчели. Пчели и деца, водени от тях. Освободените излизат на групи, смеят се, плачат и се държат за ръце. В съзнанието на Джак Сойер пробягва мимолетно видение на Ноевия ковчег и животните, излизащи отвътре след потопа.

— Пресвета Дево Мария — отново прошепва Дейл. Дворът се изпълва със смеещи се, хлипащи и бърборещи дечица.

Джак застава до Клюна, който го удостоява с ослепителна усмивка.

— Като излязат всички деца, трябва да затворим вратата, Завинаги.

— Знам — мълви Сейнт Пиер.

— Случайно да ти е хрумнала гениална идея как да го сторим?

— Хм, да речем, че ако ми обещаеш, и то тържествено, да не задаваш неудобни въпроси и после да не обелиш нито дума по въпроса, може би до полунощ ще се сдобия с голямо количество ефикасен материал.

— Какъв? Динамит ли?

— Моля те. Пропуснах ли да спомена „ефикасен“?

— Да нямаш предвид…

Клюна се усмихва, очите му се превръщат в две тънички цепки.

— Радвам се, че си на моя страна — казва Джак. — Ще се видим на магистралата преди полунощ. Ще трябва да се промъкнем незабелязано, но не вярвам да срещнем затруднения.

— На излизане със сигурност няма да имаме никакви. Доктора тупва Дейл по рамото:

— Дано в този край има някоя и друга благотворителна организация, занимаваща се с деца, началство. Май ще ви потрябва помощта й.

— Пресвета… — Дейл извръща потресен поглед към Джак. — Какво ще правя?

Сойер се ухилва:

— Препоръчвам ти да се обърнеш към колегите от големия град… как им викаше Сара?

В погледа на Дейл проблесна известна надежда. Или може би наченки на триумф. Джон П. Рединг от ФБР и детективи Пери Браун и Джефри Блак от Уисконсинската щатска полиция. Как ли ще се шашнат, като се изправят пред детски кръстоносен поход в Западен Уисконсин! Документацията, свързана с подобно нечувано и невиждано събитие, ще бъде обемиста като романите на Дикенс! Ще им отвори работа за месеци, ако не и за години напред. Може да предизвика и нервни кризи. Със сигурност ще им създаде толкова много грижи, че въобще няма да имат време да се занимават с Дейл Гилбъртсън, полицейския началник на Френч Ландинг.

— Джак, какво намекваш? — пита.

— В най-общи линии предлагам да им прехвърлиш цялата работа, а ти да обереш лаврите. Как ти се струва?

След кратко размишление полицейският началник заявява:

— Напълно справедливо. Какво ще кажеш да отведем този юнак при баща му, после да ги закараме до Ардън?

— Дадено. Ех, де да можеше и Хенри да е тук.

— И на мен ми липсва — казва Дейл и сяда зад волана. След миг вече пътуват по алеята.

— Какво ще стане с тези деца? — пита Тай, който гледа през задното стъкло. — Нима ще ги изоставите?!

— Ще се обадя в щатската полиция веднага щом излезем на магистралата — отвръща Дейл. — Мисля, че трябва веднага да се заемат със случая, а, момчета? И на федералните, разбира се.

— Точно така — отсича Клюна.

— Дума да няма — подкрепя го Доктора.

— Отлично административно решение на проблема — одобрително кимва Джак, настанява Тайлър на скута си и му прошепва: — Не бой се, няма да ги сполети беда. Били са на много по-лоши места от Уисконсин.

* * *

Да се изплъзнем като летен ветрец, какъвто всъщност сме, през сваленото странично стъкло на патрулната кола и да ги изпратим с поглед — четирима храбри мъже и храбро хлапе, които никога вече няма да са толкова млади (или толкова невинни). Дворът на Черния дом остана зад тях — вече безопасен и освободен от магията, кънтящ от детска глъч и пълен с малчугани с мръсни личица и ококорени от почуда очи. Малцина говорят английски, а езиците, които се чуват тук, дълги години ще озадачават световноизвестните светила в областта на езикознанието. Това е началото на световна сензация (следващата седмица сп. „Таим“ ще излезе с уводна статия под заглавие „Децата-чудо отникъде“) и както правилно предположи Дейл, на истински кошмар за бюрокрацията.

Каквото и да се случи, хлапетата вече са в безопасност. И нашите приятели са в безопасност. Бандата се върна в пълен състав, макар че подобна развръзка е напълно неочаквана — при подобни походи авторът трябва да жертва минимум един герой (например някой сравнително епизодичен като Доктора). Както се казва, краят увенчава делото. Ако желаете, историята може да свърши дотук — двамата писачи, които ви съпровождаха, нямат нищо против. Но ако все пак решите да продължите нататък, да не кажете, че не сме ви предупредили: онова, което следва, няма да ви хареса.

ХХХХХ ДРЪДЖ РИПОРТ[6] ХХХХХ

НАЧАЛНИКЪТ НА ПУ ФРЕНЧ ЛАНДИНГ ОТКАЗВА ДА ОТМЕНИ ОБЯВЕНАТА ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯ, ПОЗОВАВА СЕ НА ПОДКРЕПА ОТ СТРАНА НА ГРАДСКАТА УПРАВА; НЯКОЛКО ИЗТОЧНИКА ПОТВЪРДИХА, ЧЕ ЩЕ ПРИСЪСТВА И ПРОСЛОВУТОТО ЧЕНГЕ ОТ ЕЛ ЕЙ — ФБР И ЩАТСКАТА ДП НА УИСКОНСИН ИЗКАЗВАТ СИЛНО НЕОДОБРЕНИЕ

СПЕЦИАЛНО ЗА „ДРЪДЖ РИПОРТ“

ЕДНО ОТ ДЕЦАТА — ТАЙЛЪР МАРШАЛ, Е ОТ САМИЯ ФРЕНЧ ЛАНДИНГ. ДРУГО — ДЖОЗЕЛА РАКИН, Е ОТ БЕЙТИНГ, СЕЛЦЕ 8 ЮЖНА АНГЛИЯ. ТРЕТО Е ОТ БАГДАД. ИДЕНТИФИЦИРАНИ БЯХА ОБЩО 17 ОТ ТАКА НАРЕЧЕНИТЕ „ДЕЦА-ЧУДО“, НАМЕРЕНИ ПРЕДИ СЕДМИЦА НА МАГИСТРАЛА 6 ЗАПАДЕН УИСКОНСИН.

НО СЕДЕМНАЙСЕТТЕ СА САМО ВЪРХЪТ НА АЙСБЕРГА. ИЗТОЧНИЦИ, БЛИЗКИ ДО СЪВМЕСТНОТО РАЗСЛЕДВАНЕ НА ФРБ И ЩДП НА УИСКОНСИН (А ЗАЩО НЕ И ЦРУ?) СПОДЕЛИХА ПРЕД „ДРЪДЖ РИПОРТ“, ЧЕ ДЕЦАТА НАБРОЯВАТ ПОНЕ 750, ТОЕСТ МНОГО ПОВЕЧЕ, ОТКОЛКО БЕ СЪОБЩЕНО ОТ ОФИЦИАЛНАТА ПРЕСА. КОИ СА ТЕ? ОТ КОГО И КЪДЕ СА БИЛИ ОТВЛЕЧЕНИ? КАК СА СЕ ОЗОВАЛИ В ГРАДЧЕТО ФРЕНЧ ЛАНДИНГ, ИЗТОРМОЗЕНО НАПОСЛЕДЪК ОТ НАБЕЗИТЕ НА СЕРИЕН УБИЕЦ (ЗА КОГОТО СЕ ТВЪРДИ, ЧЕ МЕЖДУВРЕМЕННО Е ПОЧИНАЛ)? КАКВА РОЛЯ Е ИЗИГРАЛ ДЖАК СОЙЕР, ПРОЧУТИЯТ ЛОСАНЖЕЛЕСКИ ДЕТЕКТИВ, КОЙТО СЕ ОТТЕГЛИ ОТ СЛУЖБА ЕДВА НА ТРИЙСЕТ И ЕДНА ГОДИШНА ВЪЗРАСТ? И КОЙ Е ОТГОВОРЕН ЗА МОЩНАТА ЕКСПЛОЗИЯ, СРИНАЛА ДО ОСНОВИ МИСТЕРИОЗНО ОБИТАЛИЩЕ В ГОРАТА, ЗА КОЕТО СЕ ТВЪРДИ, ЧЕ Е БИЛО ОТ КЛЮЧОВО ЗНАЧЕНИЕ В СЛУЧАЯ С РИБАРЯ?

НЯКОИ ОТ ТЕЗИ ВЪПРОСИ МОЖЕ БИ ЩЕ ПОЛУЧАТ ОТГОВОР УТРЕ ПО ВРЕМЕ НА ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯТА, КОЯТО ПОЛИЦЕЙСКИЯТ НАЧАЛНИ ДЕЙЛ ГИЛБЪРТСЪН НА ФРЕНЧ ЛАНДИНГ ОРГАНИЗИРА В МЕСТНИЯ ЛА ФОЛЕТ ПАРК. ЗАЕДНО С НЕГО НА ВЪПРОСИТЕ НА ЖУРНАЛИСТИТЕ ЩЕ ОТГОВАРЯ ОТДАВНАШНИЯТ МУ ПРИЯТЕЛ ДЖАК СОЙЕР, ЗА КОГОТО СЕ ПРЕДПОЛАГА, ЧЕ Е РАЗРЕШИЛ СЛУЧАЯ БЕЗ ЧУЖДА ПОМОЩ. ОЧАКВА СЕ ДА ПРИСЪСТВАТ И ДВАМА ПОМОЩНИК-ШЕРИФИ — АРМАНД СЕЙНТ ПИЕР И РЕДЖИНАЛД АМБЪРСЪН, УЧАСТВАЛИ В СПАСИТЕЛНАТА МИСИЯ МИНАЛАТА СЕДМИЦА.

ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯТА ЩЕ СЕ СЪСТОИ ВЪПРЕКИ ПОДЧЕРТАНОТО НЕОДОБРЕНИЕ ОТ СТРАНА НА ПРЕДСТАВИТЕЛИТЕ НА ФБР/ЩДП В ЛИЦЕТО НА ФБР АГЕНТ ДЖОН П. РЕДИНГ И ЩДП ДЕТЕКТИВ ДЖЕФРИ БЛАК. ОСВЕДОМЕН ИЗТОЧНИК СЪОБЩИ, ЧЕ СПОРЕД ОФИЦИАЛНИТЕ РЪКОВОДИТЕЛИ НА РАЗСЛЕДВАНЕТО ПРЕСКОНФЕРЕНЦИЯТА Е ПОСЛЕДЕН ОТЧАЯН ОПИТ НА ГИЛБЪРТСЪН ДА СПАСИ СЛУЖБАТА СИ. „ТОЙ ОПЛЕСКА ВСИЧКО, НО ЗА НЕГОВ КЪСМЕТ ИМА ПРИЯТЕЛ, КОЙТО РАЗБИРА ОТ ВРЪЗКИ С ОБЩЕСТВЕНОСТТА.“

ЧЛЕНОВЕТЕ НА ГРАДСКАТА УПРАВА СА НА ДРУГО МНЕНИЕ. „ТОВА ЛЯТО БЕШЕ ИСТИНСКИ КОШМАР ЗА ЖИТЕЛИТЕ НА ФРЕНЧ ЛАНДИНГ — ТВЪРДИ ГРАДСКИЯТ КОВЧЕЖНИК БЕТ УОРЪН. — ПОЛИЦЕЙСКИЯТ НАЧАЛНИК ГИЛБЪРТСЪН ИСКА ДА УВЕРИ ГРАЖДАНИТЕ, ЧЕ КОШМАРЪТ Е СВЪРШИЛ. АКО МЕЖДУВРЕМЕННО УСПЕЕ ДА НИ ОСВЕТЛИ И ПО ВЪПРОСА ЗА ДЕЦАТА, ТОЛКОЗ ПО-ДОБРЕ.“

ИНТЕРЕСЪТ Е СЪСРЕДОТОЧЕН ГЛАВНО ВЪРХУ ДЖАК „ХОЛИВУД“ СОЙЕР, КОЙТО СЕ ЗАПОЗНАВА С ПОЛИЦЕЙСКИЯ НАЧАЛНИК ГИЛБЪРТСЪН И ФРЕНЧ ЛАНДИНГ ПО ВРЕМЕ НА РАЗСЛЕДВАНЕТО НА СЛУЧАЯ С ТОРНБЪРГ КИНДЪРЛИНГ, ТАКА НАРЕЧЕНИЯ „УБИЕЦ НА ПРОСТИТУТКИ“. ГИЛБЪРТСЪН НАСТОЯВА СОЙЕР ДА СЕ ВКЛЮЧИ АКТИВНО В ИЗДИРВАНЕТО НА РИБАРЯ И „ХОЛИВУД“ ОЧЕВИДНО ИЗИГРАВА ВЪЗЛОВА РОЛЯ В ПОСЛЕДВАЛИТЕ СЪБИТИЯ.

НО КАКВИ СА БИЛИ ТЕ? СВЕТЪТ ОЧАКВА ОТГОВОР. ПЪРВИТЕ РАЗКРИТИЯ МОЖЕ БИ ЩЕ ДОЙДАТ УТРЕ В ЛА ФОЛЕТ ПАРК НА БРЕГА НА ВЕЛИКАТА МИСИСИПИ.

ОЧАКВАЙТЕ ПРОДЪЛЖЕНИЕ…

[1] Блатиста местност в Южна Флорида, национален парк и резерв Б.пр. ↑

[2] tromp l’oeil — зрителна измама (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Коузи Коул (1990–1981) има дълга и успешна кариера като барабанист с най-великите музиканти на джаза; през 1953 г. заедно с Джийн Крупа основава професионална школа по барабани в Ню Йорк; през петдесетте години сформира своя група — „Коузи Коул Комбо“, с която записва „Топси“. едно от най-известните инструментални парчета от ерата на рокендрола. — Б.пр. ↑

[4] Терминът е въведен от Джон Ръскин в „Съвременните художници“, том 3, 1856, във връзка с придаването на одушевени, дори човешки свойства на неживата природа. — „Речник на съвременните литературни термини“ под редакцията на Роджър Фаулър, превод Татяна Стойчева, изд. „Наука и изкуство“, 1993 г. — Б.пр. ↑

[5] Уилям Ф. Бъкли младши — американски журналист, политик и политолог, консерватор, автор на собствена рубрика в над 300 вестника. — Б.пр. ↑

[6] Мат Дръдж — трийсетгодишен американски журналист на свободна практика, емблематична фигура в дебата за свободата на словото в Интернет; няма журналистическо образование и не работи към никоя официална медия; разкрива новини, които големите медии често пренебрегват, и ги разпространява по глобалната мрежа чрез т.нар. „Дръдж Рипорт“, като често пръв огласява големи публични скандали, например скандала с Моника Люински и с незаконното финансиране на предизборната кампанията на Ал Гор. — Б.пр. ↑

Глава 29

— ГОТОВИ ЛИ СТЕ, момчета? — пита Дейл Гилбъртсън.

— Абе, братче, не знам — мърмори Доктора. Повтаря го не за пети, а поне за петдесет и пети път. Пребледнял е като платно, задъхва се и е на границата на припадъка. Четиримата се намират във фургон „Уинибаго“ — нещо като походна зелена стая[1] — паркиран в периферията на Ла Фолет Парк. Наблизо се издига трибуната, на която ще застанат (ако, разбира се, Доктора се задържи на крака), за да дадат внимателно обмислените си и старателно репетирани изявления. На склона, който се спуска към великата река, са се насъбрали близо четиристотин репортери, снимачни екипи от шест американски телевизионни мрежи и Бог знае колко чуждестранни телевизии. Новинарите са в отвратително настроение, тъй като най-хубавите места пред трибуната са запазени за представителна извадка (определена на лотариен принцип) от жителите на Френч Ландинг — изискване, наложено по настояване на Дейл.

Идеята за пресконференция даде Джак Сойер.

— Док, я се стегни! — мърмори Клюна. Издокаран е със сив панталон и бяла риза с разкопчана яка и изглежда още по-едър — досущ мечок в смокинг. Дори е прокарал гребен през буйната си грива. — Ако пък наистина се опасяваш да не те сполети някое от трите „п“ — подмокряне, повръщане, припадък — стой си тук.

— Тц — печално отговаря Амбърсън. — Като съм се хванал с тая работа, ще я изкарам докрай. Ако ще е гарга, да е рошава.

Дейл, който е ослепителен в парадната си униформа, вдига поглед към Джак. Ако изобщо може да се прави сравнение, Сойер изглежда още по-ослепителен — носи елегантен сив костюм и тъмносиня копринена вратовръзка. От горното джобче на сакото му се подава кърпичка в същия цвят.

— Сигурен ли си, че постъпваме правилно?

Джак е напълно сигурен. Не се стреми да попречи на големите клечки от ФБР и от щатската полиция да оберат лаврите — целта му е да гарантира непоклатима позиция на стария си приятел. Може да го направи много лесно, като разкаже една простичка история, която останалите трима ще подкрепят. Както и Тай, разбира се.

Историята е следната: другият стар приятел на Джак — покойният Хенри Лейдън — разгадава самоличността на Рибаря благодарение на записа от телефон 911. Касетата получава от Дейл, своя племенник. Рибаря убива Хенри, но храбрият слепец успява да го рани смъртоносно и да съобщи името му на полицията. (Другата цел, която Джак преследва, радвайки се на пълно разбиране и подкрепа от страна на Дейл, е да се убеди, че Хенри ще получи достойно признание за заслугите си). След проверка в регистъра за недвижими имоти и плановете на Френч Ландинг се установява, че Чарлс Бърнсайд притежава къща край магистрала № 35 недалеч от града. Дейл упълномощава Джак и двама юначаги, които случайно се оказват на разположение (а именно господата Амбърсън и Сейнт Пиер), и четиримата отиват да проучат въпроса на място.

— Оттам насетне — неуморно повтаря Джак на своите приятели през дните, оставащи до пресконференцията — същественото е да запомните трите думички, които най-често водят до оправдателна присъда при съдебните дела. Кои са те?

— „Не си спомням“ — послушно рецитира Дейл.

— Точно така. Ако не си спомняте конкретна случка, няма начин ония тъпаци да ви хванат в лъжа. Във въздуха витаеше нещо…

— Не е лъжа — буботи Клюна и се мръщи.

— … от което ни прилоша. Но си спомняме едно: Тайлър Маршал беше в задния двор, прикован с белезници към простора за пране.

Преди Клюна Сейнт Пиер и Джак да се промъкнат през полицейското заграждение и да взривят Блак Хаус с пластичен експлозив, един репортер успя да ги изпревари и направи много снимки. Ние, разбира се, знаем кой е бил този репортер — Уендъл Грийн най-сетне осъществи мечтите си за слава и богатство.

— А Бърнсайд лежеше мъртъв в него — допълва Клюна.

— Точно така. Ключът от белезниците беше в джоба му. Дейл го намери и освободи момчето. В двора имаше още няколко деца, но точно колко…

— Не си спомняме — обажда се Доктора.

— Колкото до пола им…

— Няколко момчета и няколко момичета — казва Дейл. — Но не си спомняме точно колко бяха.

— А що се отнася до Тай, как е бил отвлечен, какво се е случило с него…

— Каза, че не си спомня — усмихва се Гилбъртсън.

— Качихме го на колата и си тръгнахме. Но май извикахме на другите деца…

— Не си спомняме много ясно… — вмята Клюна.

— Именно, пък и ни се стори, че за момента са в безопасност. И тъкмо като качвахме Тай в патрудката, видяхме още безброй дечурлига па изскачат от къщата.

— Затова се обадих иа щатската полиция с молба да изпратят подкрепления — казва Дейл. — Виж, това си го спомням съвсем ясно.

— Не се и съмнявам — благосклонно се усмихва Джак.

— Но въобще нямаме представа как е могла пустата му къща да хвръкне във въздуха, нито пък кой е извършителят.

— Някои хора изгарят от желание сами да раздават правосъдие — мърмори Сойер.

— Слава Богу, че не са им хвръкнали и главите — отбелязва полицейският началник Гилбъртсън.

— Време е — казва им Джак. Вече са на вратата. Доктора е измъкнал отнякъде половин джойнт и след четири бързи, дълбоки вдишвания видимо се успокоява. — Не забравяйте защо го правим. Целта е да внушим на представителите на медиите, че сме открили Тай в двора на Блак Хаус, забелязали сме само няколко други деца и сме преценили, че ситуацията е безопасна за тях поради смъртта на Чарлс Бърнсайд, известен още като Карл Биърстоун, чудовището от Саут Сайд и Рибаря. И още, че Дейл е действал — всички ние сме действали — правомерно й впоследствие с предал случая на ФБР и ЩДП, на които понастоящем са поверени грижите за хлапетата. Следващата ни цел е да внушим, че във Френч Ландинг отново цари мир и спокойствие. На последно място, но не и по важност, е посланието, че истинският герой е Хенри Лейдън. Храбрият слепец, който идентифицира Чарлс Бърнсайд, разгадава случая с Рибаря и нанася смъртоносна рана на чудовището, но заплаща за това с живота си.

— Амин — въздиша Дейл. — Клетият чичо Хенри.

През отворената врата на фургона се чуват гласовете на многолюдната тълпа — звукът напомня на грохота на прибой. Събрали са се стотици, ако не и хиляди хора. „Сигурно така се чувстват рокпевците преди концерт“ — отбелязва мислено. В гърлото му засяда буца и той полага огромно старание да я преглътне, Може би ако продължава да мисли за чичо Хенри, всичко ще бъде наред.

— Всичко останало — продължава Джак, — всякакви въпроси, които задълбават твърде конкретно…

— Не си спомняме — отвръща Клюна.

— Защото въздухът беше лош — подхвърля Доктора. — Вонеше на етер, хлороформ или нещо подобно.

Джак ги оглежда последователно, кимва и се усмихва. Все пак ще бъде радостно събитие. Празник на любовта. И през ум не му минава, че след малко може да умре.

— Добре, да вървим. Днес ще играем ролята на политици, участващи в пресконференция; не забравяйте, че изборите пе челят само онези политици, които отправят ясни послания.

Вратата на фургона се отваря. Тълпата тръпне в напрегнато очакване и глъчката се усилва.

* * *

Крачат към набързо скованата естрада — най-отпред е Клюна, следват го Дейл, Джак и добрия Доктор. Залива ги топло звездно сияние от проблесващи светкавици на фотоапарати и мощни прожектори. Джак въобще не може да си обясни защо са им нужни тези атрибути — времето е ясно, прекрасен уисконсински ден — но явно са им необходими. От всички страни подвикват на четиримата герои:

— Ако обичате!

— Може ли за момент?

Пътьом им задават въпроси, но те отминават журналистите с пълно пренебрежение. Като му дойде времето, ще отговарят — колкото се може по-добре — но за момента са слисани от тълпата.

Данданията започва, когато близо двестата жители на Френч Ландинг, насядали на сгъваеми столове в оградено с въже пространство точно пред естрадата, стават на крака: някои ръкопляскат, други размахват юмруци като победители в боксов мач. Журналистите подемат възгласите и докато четиримата мъже се изкачват по стъпалата към трибуната, глъчката преминава в истински ураган. Ние също сме там, изкачваме се на естрадата и различаваме сред публиката толкова много познати лица. Ето го Морис Розен, който даде на Хенри диска на „Дъртиспърм“ още когато пристигнахме в този град. Зад него са представителите на вече несъществуващия пансион за възрастни граждани „Макстънс“: очарователната Алис Уедърс, заобиколена от Елмър Джесперсън, Ейда Маиърхоф (в инвалидна количка), Флора Флостад и братята Бучър — Хърми и Том Том. Танси Френо, пребледняла и позамаяна, но поне с вид на що-годе нормален човек, е застанала до Лестър Мун, който я с прегърнал. Арнолд „Фенерчето“ Храбоуски, Том Лънд, Боби Дюлак и другите служители на ПУФЛ също са тук, танцуват и крещят като луди. Погледнете ей-там — та това е Инид Първис, съседката, позвънила в службата на Фред в деня, в който Джуди обезумя. Ето я и Ребека Вилас, изглежда едва ли не като монахиня с тази строга рокля (но не плачи за нея, Аржентина — Беки си е скътала тлъста сумичка, много благодаря). С нея е и Буч Йъркса. Най-отзад засрамено се спотайват — но не могат да останат напълно безучастни към триумфа на приятелите си — Уилям Страснър и Хюбърт Кантинаро, по-известни ни като Кайзера Бил и Съни. Вижте, вижте! Хърб Рупър, който подстригва Джак, е застанал до Бък Евиц, който пък му носи пощата. И толкова други познайници, с които ще се сбогуваме при доста печални обстоятелства. Точно под трибуната като кокошка върху нагорещена скара подскача Уендъл Грийн (един Господ знае как се е промъкнал в заграждението, след като е жител на Ла Ривиер, не на Френч Ландинг) и прави снимки. На два пъти се блъска в Елвина Мортън, икономката на Хенри. На третия път тя здраво го цапардосва по главата. Уендъл май дори не забелязва. Главата му си изпати много по-сериозно по време на разследването на случая с Рибаря. А малко встрани стои един човек, чието лице може би си спомняме, но е възможно и да сме го забравили. Възрастен, тъмнокож господин със слънчеви очила. Изглежда като застаряващ блуспевец. Освен това има известна прилика с киноактьор на име Уди Строуд.

Нестихващи бурни ръкопляскания. Хората скандират и хвърлят шапки, които летният ветрец отнася встрани. Самото посрещане се превръща в чудо, в акт на утвърждаване, може би дори на приемане на децата, които според всеобщото мнение са били държани в някакво странно сексуално робство, свързано с Интернет. (Нима всички шантави работи не са свързани по един или друг начин с Интернет?) И, разбира се, ръкопляскат и надават радостни възгласи, защото кошмарът свърши. Торбалан е умрял в собствения си заден двор под най-тривиален — но вече несъществуващ — алуминиев простор и всички са спасени.

О, как отекват възгласите им в ушите на Джак Сойер в последните му мигове на планетата Земя! Стреснати от шума, птиците, накацали по бреговете на реката, с писък се стрелват в небесата да търсят по-тихи места. По реката плава параход, който отвръща — или може би приглася — на аплодисментите, като постоянно надува сирената си. Другите плавателни съдове подемат инициативата и дават своя принос към всеобщата какофония.

Без да се замисля, Джак хваща дланите на Доктора и на Дейл. Дейл поема дланта на Клюна и бандата на Сойер вдига стиснатите си ръце.

Естествено народът обезумява. Ако не се бе разиграла последвалата драма, тази фотография щеше да остане снимката на десетилетието, ако не и на века. С победоносно вдигнати ръце четиримата стоят на трибуната — живи символи на победата — а множеството надава одобрителни възгласи, камерите записват, фотоапаратите щракат и тъкмо в този миг жената на третия ред се раздвижва. Изглежда ни позната, но отначало не се досещаме коя е, тъй като няма пряко отношение към случая, чието развитие проследихме. Но тя винаги се е спотайвала в периферията на повествованието. Двестата места на първите редове бяха разпределени на лотариен принцип въз основа на избирателните списъци и късметлиите бяха лично известени от Деби Андерсън, Пам Стивънс и Дит Джесперсън. Тази жена беше № 199 в списъка на печелившите. Докато си проправя път между хората, неколцина се отдръпват погнусено, макар в радостната си еуфория да го правят несъзнателно — тази бледа жена със сплъстени руси кичури, полепнали по страните й, вони на пот, безсъние и водка. Пъха ръка в отворената си чантичка. И ние, които сме живели през втората половина на двайсетия век и благодарение на чудото на телевизията сме станали свидетели на десетина успешни и недотам успешни покушения, знаем точно какво ще извади отвътре. Искаме да изкрещим на четиримата мъже, изправени на трибуната, да се пазят, но можем само да гледаме.

Единствен чернокожият с тъмните очила забелязва какво се случва. Обръща се и понечва да хукне към трибуната, давайки си сметка, че жената може би го е изпреварила, че няма да успее да стигне навреме.

„Не — казва си Спийди Паркър, — не може всичко да свърши така.“

— Джак, залегни! — изкрещява, но ръкоплясканията и радостните възгласи заглушават гласа му. Тълпата сякаш нарочно препречва пътя му — накъдето и да тръгне той, все се изпречва насреща му. Уендъл Грийн, който продължава да подскача като човек, получил епилептичен пристъп, се оказва на пътя на атентаторката. Жената го изблъсква встрани със силата на умопобъркана. И защо не? Тя наистина е умопобъркана.

— Приятели… — Дейл буквално е долепил устни до микрофона и високоговорителите, накачени по околните дървета, писват от акустичната обратна връзка. Полицейският началник продължава да стиска дланите на Джак и Клюна. На лицето му е изписана озадачена усмивка. — Благодаря ви, наистина оценяваме вашата подкрепа, но ако може за малко да запазите тишина…

И в този миг Джак я вижда.

Оттогава мина много време, но веднага я познава. Няма начин да забрави жената, която един ден го издебна пред Лосанжелеския съд и го заплю в лицето. Заплю го и го обвини, че е накиснал мъжа й по фалшиво обвинение. „Отслабнала е с двайсет и пет килограма — казва си. — Ако не и повече.“ После забелязва ръката й, пъхната в чантичката, и още преди тя да я извади, разбира какво се случва.

Най-лошото е, че не може да направи абсолютно нищо. Доктора и Дейл здраво стискат дланите му. Той поема дълбоко дъх и изкрещява, както е обучен да постъпва в подобни ситуации: „Покушение!“, а Дейл Гилбъртсън кимва, сякаш потвърждава: „Да, страхотно забавление“. Сред ръкопляскащото, скандиращо множество Джак забелязва Спийди Паркър, но освен ако не е приготвил някое наистина могъщо вълшебство…

Не е. Спийди Паркър, известен в Териториите като Паркъс, просто се мъчи да си пробие път през хората, застанали на пътеката между столовете, когато жената изважда оръжието — малък револвер „Булдог“ трийсет и втори калибър, чиято ръкохватка е омотана с черен изолирбанд. Джак разполага точно с половин секунда, колкото да предположи, че може да гръмне в ръцете й.

— Покушение! — изкрещява отново; този път Док Амбърсън чува крясъка му, забелязва злорадо ухилената жена, застанала близо до трибуната, и стреснато възкликва:

— Мамка му!

— Уонда, не! — изкрещява Сойер. Доктора пуска ръката му (другата продължава да стърчи, приклещена в хватката на Дейл) и Джак я протяга като пътен полицай. Първият куршум пронизва дланта му и се забива под лявото му рамо.

Уонда говори нещо — наоколо е твърде шумно, но Джак знае какво му казва: „На ти сега, гаден лъжец — много поздрави от Торни.“

Изпразва останалите пет куршума в гърдите и гърлото му.

* * *

Бурните ръкопляскания и възторжените викове напълно заглушават глухото изпукване на револвера, но обективът на Уендъл Грийн е насочен право към трибуната и когато детективът полита назад, пръстът на нашия любим репортер машинално натиска бутона на фотоапарата. На лентата се запечатват осем кадъра. Третият ще се превърне в Снимката — онази, която ще прочуе колкото фотографията на морските пехотинци, побиващи американското знаме на Иуо Джима[2], или онзи с Лий Харви Осуалд, превит надве на паркинга на Далаския полицейски участък. На снимката, заснета от Уендъл, Джак Сойер спойно е свел поглед към нападателката (размазано петно в долния край на кадъра). Изражението му може да се изтълкува като опрощение. Дневната светлина съвсем ясно прозира през дупката в протегнатата му длан. Около шията му, разкъсана от куршумите, са застинали капки кръв, червени като рубини. Аплодисментите и приветствията секват като прерязани с нож. За миг над недоумяващото множество надвисна страховита тишина. Джак Сойер, прострелян два пъти в дробовете и веднъж в сърцето, както и в ръката и гърлото, стои неподвижно, втренчен в продупчената си длан. Уонда Киндърлинг го наблюдава, злорадата й усмивка разкрива почернелите й зъби. (Спийди Паркър се взира в него с неподправен ужас, който дори тъмните му очила не скриват. Млад оператор изгубва съзнание и пада от телевизионен кран.

Сетне стоп-кадърът, който Уендъл неволно е запечатал, изведнъж се превърта и всичко се раздвижва едновременно.

Уонда Киндърлинг изкрещява: „Ще се видим в ада, Холивуд!“ — както впоследствие ще потвърдят неколцина свидетели — и опира до слепоочието си дулото на оръжието. Когато спусъкът прещраква, но изстрел не последва, изражението й на злорадо задоволство е заместено от по-обичайното за нея глуповато недоумение. Револверът е празен.

В следващия миг едва не е смазана от тежестта на Доктора — по-късно ще установят, че има счупен врат, счупена раменна кост и четири строшени ребра — който се хвърля отгоре й. При скока неволно рита по главата Уендъл Грийн, но този път храбрият ловец на сензации се отървава само с разкървавено ухо. Е, крайно време беше късметът му да проработи и да сложи край на поредицата от несполуки.

На подиума Джак Сойер недоумяващо поглежда Дейл, опитва се да каже нещо, но не успява. Олюлява се, още миг се задържа на крака, сетне се просва на дъските.

За стотни от секундата озадаченото задоволство, изписано на лицето на Дейл, е изместено от шок и ужас. Сграбчва микрофона и крещи:

— ПРОСТРЕЛЯН Е! ТРЯБВА НИ ЛЕКАР! Гласът му прогърмява от високоговорителите. Нито един от присъстващите не пристъпва към трибуната. Мнозина се паникьосват и хукват да бягат. Паниката се разпространява като прериен пожар.

Клюна се отпуска на коляно и обръща по гръб Джак, който се взира в него и отново се опитва да каже нещо. От ъгълчетата на устата му се процежда кръв.

— Мамка му, Дейл, адски е зле! — надава вик Клюна, но след миг и той се просва до ранения. Кой би допуснал, че хърбавият чернокож старец, който със засилване скочи на естрадата, ще повали исполин-здравеняк като Клюна? Но както много добре знаем, това не е обикновен старец. Обвит е с тънък, но все пак видим плащ от бяла светлина. Сейнт Пиер се облещва от изумление.

Междувременно присъстващите се разбягват в четирите посоки на света. Паниката заразява дори някои дами и господа от пресата. Само Уендъл Грийн като истински герой не напуска бойното поле и продължава да фотографира, докато никонът отказва като револвера на У онда. Заснема как чернокожият се изправя с Джак Сойер на ръце; как Дейл Гилбъртсън се вкопчва в рамото на чернокожия; как непознатият старец с тъмни очила се обръща и казва нещо на Гилбъртсън. Когато впоследствие любопитства какво е казал старецът, началникът на ПУФЛ отвръща, че не си спомня — пък и поради врявата нищо не се чувало. Лъже, разбира се, но сме сигурни, че ако Джак бе чул отговора на приятеля си, щеше да се гордее с него. Колебаете ли се, казвайте, че не си спомняте.

На последния кадър от лентата на Уендъл е запечатано как Дейл и Клюна слисано се взират в стареца, който се изкачва по стъпалата на фургона, притискайки до гърдите си Джак Сойер. Уендъл не може да си обясни как е възможно такъв старчок да носи едър мъж като Сойер, който е висок близо метър и деветдесет и тежи поне осемдесет и пет килограма, но може би не е толкова необичайно: в състояние на шок човек е способен на какво ли не — обезумяла от страх майка с лекота ще повдигне кола или камион, под който е затиснато детето й, а тук случаят явно е подобен. Но това не е толкова важно — дори е дреболия в сравнение с последвалото развитие на събитията. Защото групата мъже, водени от Дейл, Клюна и Доктора (Уендъл се присламчи на опашката) се втурват във фургона и намират в кухничката, където Джак Сойер даваше последни наставления на своята дружина, само един преобърнат стол и няколко капки кръв. Кървавата следа води към задната част на фургона, където има сгъваемо легло и тоалетна кабина. Там дирята се губи. Джак и старецът, който го носеше, са се изпарили.

* * *

Амбърсън и Сейнт Пиер говорят несвързано, очевидно са на ръба на истерията. Ту се питат къде може да е Джак, ту си припомнят последните мигове на трибуната, преди да започне стрелбата. „Зациклят“ на тази тема, но Дейл подозира, че ще мине доста време, докато и той самият съумее да мисли за друго. Сега разбира, че Джак е видял жената да се приближава и се е опитвал да се откопчи от хватката му, за да реагира. Може би е време да зареже тази служба и да си намери друга работа. Но не тъкмо сега. Сега иска да отърве Клюна и Доктора от големите клечки и да им помогне да се овладеят. Има да им казва нещо, което може би ще им подейства успокояващо. Към тях се присламчват Том Лънд и Боби Дюлак; тримата полицаи наобикалят Клюна и Доктора и ги отвеждат встрани от фургона, който специален агент Рединг и ЩДП детектив Блак вече обграждат с жълта полицейска лента. Щом се озовават зад трибуната, Дейл поглежда в очите широкоплещестите мотоциклетисти, които още изглеждат замаяни от случилото се.

— Слушайте какво ще ви кажа — започва.

— Трябваше да застана пред него — мърмори Доктора. — Видях я да се приближава, защо не застанах пред него…

— Млъкни и ме слушай!

Онзи се подчинява. Том и Боби също слушат, облещени от почуда.

— Онзи чернокож ми каза нещо.

— Какво? — пита Клюна.

— Каза ми: „Нека го взема… може би все още има надежда.“

Док Амбърсън, който е лекувал не една и две огнестрелни рани, се изсмива скептично:

— Ти да не му повярва?

— Тогава не. Но като влязохме във фургона и не намерихме никого…

— А нямаше и задна врата — допълва Клюна. Доктора сякаш започва да вярва в невероятното.

— Наистина ли мислите…

— Аз — да — казва Дейл Гилбъртсън и избърсва сълзите си. — Трябва да се надявам. А вие, момчета трябва да ми помогнете.

— Става — съгласява се Клюна. — Ще ти помогнем.

Смятаме, че е настъпил моментът най-сетне завинаги да се разделим с тях и да ги оставим под синьото лятно небе, недалеч от Бащата на водите, край дървена естрада обляна с кръв.

Скоро животът отново ще ги завърти и те ще бъдат повлечвни от яростното му течение, но в този миг са заедно, сплотени от надеждата за общия ни приятел.

Да ги оставим така, какво ще кажете?

Да ги оставим да се надяват.

Имало

едно време

в Териториите…

ИМАЛО ЕДНО ВРЕМЕ (както започваха най-хубавите приказки, когато всички живеехме в гората и никой не живееше другаде), един белязан капитан от външната охрана на име Фарън, който превел едно изплашено момченце на име Джак Сойер през павилиона на Кралицата. То обаче не видяло покоите й, тъй като минали през лабиринт от тайни ходници и запуснати стаи, в които паяците тъчели гъстите си мрежи по ъглите и лъхали топли течения, пропити с кухненски миризми.

Най-сетне спрели, Фарън хванал малкия под мишниците и го вдигнал.

— Пред тебе има един капак — прошепнал, — спомняш ли си? Струва ми се, че вече си бил тук. Струва ми се, че бяхме заедно, но като че ли бяхме по-млади, а? Приплъзни го наляво. Джак се подчинил и изведнъж пред погледа му се разкрила спалнята на кралицата — пълна с множество хора, които я чакали да умре… точно както Джак чакал майка си да умре в стаята в хотел „Алхамбра“ в Ню Хампшър. Помещението било просторно и ярко осветено, наоколо се суетели медицински сестри, които си давали вид на много заети, тъй като не знаели как да помогнат на своята пациентка. Като надникнало в тази стая, момчето видяло една жена, която отначало помислило за собствената си майка, пренесла се тук по магически начин; ние гледахме с него, но и през ум не ни е минавало, че години по-късно вече порасналият Джак Сойер ще бъде положен на същото легло, на което за пръв път видя двойницата на майка си. Паркъс, който го пренесе от Френч Ландинг до Вътрешните земи, стои сега пред същия онзи отвор, който навремето капитан Фарън показа на Джак. С него е Софи от Каниа, вече известна в Териториите като „младата кралица“ и „Софи Добрата“. Днес в спалнята няма медицински сестри — Джак лежи без мълвно под бавно въртящия се вентилатор. Целият е бинто ван, а плътта, която се вижда изпод превръзките, е белезника ва. Спуснатите му клепачи са пурпурносинкави. Тънкият чаршаф, придърпан до брадичката му, се повдига и се спуска едва забележимо… но все пак се движи. Джак диша. Засега поне е жив.

— Ако не бе докосвал Талисмана… — промълвява Софи.

— Ако не бе докосвал Талисмана и не го бе държал, щеше да умре още преди да стигна до него — довършва Паркъс. — Но, разбира се, ако не беше Талисманът, той въобще нямаше да бъде тук.

— Каква е възможността да остане сред живите? — поглежда го тя. Някъде, в един друг свят, Джуди Маршал постепенно се връща към обичайния ритъм на живота в предградията. Но на двойницата й е отредена друга съдба — в тези краища на мирозданието отново настанаха трудни времена. Очите й блестят с царствен, непоколебим блясък: — Кажете ми истината, сър, не ме лъжете.

— Не бих си и помислил да ви мамя, милейди. Смятам, че благодарение на остатъчната защитана Талисмана този човек ще се излекува. Някоя сутрин или вечер, както седите до него, той ще отвори очи. Няма да бъде днес, нито тази седмица, но скоро ще се случи.

— А ще се завърне ли в неговия свят? В света на неговите приятели?

Паркъс я е довел тук най-вече защото в помещението се усеща духът на момчето Джак — призрачен и по детски очаровате лен и невинен. Джак бе идвал тук, преди да поеме пътя на из питанията, който в известен смисъл го закали. Онова, което изненадва Паркъс у вече порасналия Джак — и го изпълва с вълнение, което едва ли някога отново ще изпита, е колко много от момчешката невинност се е запазила в зрелия мъж.

Това, разбира се, също е дело на Талисмана.

— Паркъс? Мисълта ви се рее някъде.

— Недалеч, миледи, недалеч. Питате ме дали ще се завърне в своя свят, след като получи три, ако ли не и четири смъртоносни рани… и дори бе пронизан в сърцето. Доведох го в този свят, защото тук магията, която го докосна и промени живота му, е по-силна; за добро или за зло от ранното му детствоТериториите са живителен извор за Джак Сойер. И сполучих. Той е жив. Но ще се събуди различен. Ще бъде като… Чернокожият старец млъква и потъва в дълбок размисъл. Софи мълчаливо чака. От кухнята долитат виковете на готвач, който ругае помощника си.

— Има животни, които живеят в морето и дишат с хриле — проговаря най-сетне Паркъс. — В течение на много, много години те развиват бели дробове. Подобни създания могат да съществуват както под водата, така и на сушата. Нали?

— Така ме учеха като малка — търпеливо се съгласява Софи.

— Но при някои организми хрилете изчезват и те могат да живеят само на сушата. Според мен промененият Джак Сойер прилича именно на тях. Същества, които са като двама ни с вас, могат да се гмуркат и да плуват под водата известно време, както и той вероятно ще може да гостува в своя свят за кратко… след време, разбира се. Но ако вие или аз се опитаме да останем завинаги под водата…

— Ще се удавим.

— Така е, ще се удавим. Същото ще се случи и с Джак, ако се опита отново да се засели в своя свят, да се върне в къщурката си в Норуей Вали; само за няколко седмици, ако ли не за дни раните му ще се отворят. Може би смъртта ще настъпи под различна форма — в смъртния акт ще пише, че той е починал от инфаркт, да речем — но действителната причина ще си остане куршумът от револвера на Уонда Киндърлинг. Онзи куршум, който прониза сърцето му. — Паркъс се озъбва и гневно изръмжава: — Омразна жена! Сигурен съм, че Абала е подозирал за съществуването й колкото и аз самият, но какви поразии направи!

Софи не обръща внимание на тази забележка. През процепа в платнената стена мълчаливо се взира в спящия мъж на леглото.

— Осъден е да живее в приятна страна като тази… — Тя се обръща към Паркъс. — А тя е приятна, нали, сир? Приятна страна въпреки всичко.

Той се усмихва и се покланя. На врата му се полюшва зъб от акула, окачен на златна верижка.

— Така е.

Тя кима отривисто:

— Значи животът тук може да не му се стори толкова ужасен.

Паркъс не отвръща. След миг престорената твърдост я напуска и раменете й се отпускат.

— За мен би било истинско мъчение — прошепва. — Да бъда изгонена от собствения си свят, да се връщам само понякога, съвсем за малко… като затворник, пуснат под гаранция… и да бързам да го напусна още щом закашлям или усетя болка в гърдите… Би било истинско мъчение.

Паркъс свива рамене:

— Ще трябва да се примири. Независимо дали му харесва или не, вече няма хриле. Вече е рожба на Териториите. Бог ми е свидетел, че има достатъчно работа за него и отсам. Делото на Кулата върви към своя край. Вярвам, че на Джак Сойер му е отредено да участва, но не го твърдя със сигурност. Във всеки случай, когато оздравее, няма да стои със скръстени ръце. Той е стражар, а за стражарите винаги се намира работа.

Жената поглежда през процепа в стената и красивото й ли це се разкривява от тревога.

— Трябва да му помогнете, мила моя.

— Обичам го — едва чуто прошепва тя.

— И той ви обича. Но предстоят трудности.

— Защо е необходимо всичко това, Паркъс? Защо животът винаги изисква толкова много, а в замяна ни дава толкова малко?

Чернокожият старец я придърпва към себе си и я прегръща; тя не се противи, а отпуска глава на гърдите му. В тъмния коридор зад помещението, в което спи Джак Сойер, Паркъс отвръща на зададения въпрос с една-едничка дума:

— Ка.

[1] Стая в театър или телевизия, обикновено със зелени стени, където изпълнителите се подготвят или изчакват да бъдат извикани на сцената (в телевизионното студиото). — Б.пр. ↑

[2] Историческа битка през Втората световна война (19.02–16.03.1945 г.) за японския остров Иво Джима, в която участват 60 000 американци, от които 20 000 са убити — най-големият брой жертви в историята на морската пехота на САЩ. — Б.пр. ↑

Епилог

ТЯ СЕДИ ДО леглото му през първата нощ на Пълноземната луна, десет дни след разговора с Паркъс в тайния ходник. Навън децата пеят „Денят на младите посеви“. В скута й лежи започната бродерия. Лято е, жарко и задушно лято, във въздуха витае тайнственост, типична за този сезон.

В същото онова помещение с платнени стени, издуващи се от ветреца, където някога лежеше двойницата на майка му, Джак Сойер отваря очи.

Софи оставя бродерията настрана, навежда се към него и нежно му прошепва:

— Радвам се, че се върна. Сърце мое, живот мой, любов моя — добре дошъл.

14 април 2001 г.

Издание:

Стивън Кинг. Питър Строб

Черният дом

Превод от английски: Весела Еленкова, 2002

Дизайн на корицата: Димитър Стоянов — ДИМО, 2002

Редактор: Весела Прошкова

Коректор: Лилия Анастасова

Издателска къща „Плеяда“, София, 2002

ISBN 954-409-222–6

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.