D>

Посвещавам тази книга на гостоприемната и свободолюбива скала, на този кът от древната нормандска земя, където живее малкият благороден крайбрежен народ, на суровия, но приветлив остров Гернсей, сега мое убежище — навярно и мой гроб.

@ В. Ю.

D$

> Ламаншкият архипелаг

Атлантическият океан ръфа нашите брегове. Натискът на полярното течение изменя нашето скалисто западно крайбрежие. Грамадни блокове се срутват, водата търкаля безброй камъчета, пристанищата ни са отрупани с пясък и камъни, устията на реките ни са задръстени. Всеки ден къс нормандска земя се отделя и изчезва под вълните. Тоя свръхестествен труд, сега бавен, е бил страхотен. Задържал го е само грамадният водорез — Финистер. Доказателство за силата на полярното течение и за жестоките разрушения е дълбочината между Брест и Шербург.

Образуването на залива Ламанш за сметка на френската земя е станало в предисторически времена. Датата на последния решителен набег на океана върху нашето крайбрежие обаче е известна. В 709 година, шестдесет години преди възкачването на Карл Велики на престола, буря откъснала Джерсей от Франция. Както Джерсей, така и върховете на по-рано залените земи, се виждат. Канарите, които стърчат над водата, са острови. Наричат ги Нормандски архипелаг.

… Гранит на юг, на север пясък. Тук стръмнини, там дюни. Наклонени равнини с вълни от хълмове и скалисти възвишения. Тук-там по брега — кули с бойници. По целия морски бряг, по склоновете — здрава крепостна стена с амбразури и стълби, засипани с пясък и заливани от вълните — единственият опасен окупатор. Мелници с криле, съборени от бурите; някои от тях още се въртят. В дюните — стада. Кучетата на овчаря и на говедаря ги гонят — трудят се. Двуколките на търговците от града препускат по изровените пътища. Често се срещат черни къщи с насмолени откъм запад стени за защита от дъждовете. Петли, кокошки, тор. Навсякъде се издигат исполински стени. Тези в старото пристанище, за съжаление вече разрушени, бяха дивни със своите безформени блокове, с грамадните си стълбове и тежки вериги. Чифлици сред дъбрава. Поля, оградени с каменни стени, високи до пояс; тук-там крепостни стени ограждат пусти места, обрасли с тръни. Гранитни колиби, къщурки, които биха устояли на снаряд. Понякога в най-глухото място се издига малка нова сграда с камбана на покрива — училище. Два-три ручея ромонят вдън ливадите. Брястове и дъбове. Пред къщите — грамадни купи сено върху кръгла каменна основа. Някъде се мяркат градини в стар френски стил с подкастрени тисови дръвчета и храсти, с мозаични вази, разположени между овощни и зеленчукови градини — рододендрони до картофи. Навсякъде тревата е застлана с кафяви водорасли. Десет готически камбанарии се издигат на хоризонта. Зиме почти толкова цветя, колкото през лятото. Това е Гернсей.

Силна, тучна, плодородна земя. Пшеницата е известна, кравите са прочути. Множество пътища са в услуга на земеделието.

На един кръстопът е побит плосък камък с кръст. Тук е бил обесен за несправедлива присъда най-старият управител в Гернсей — Готие де ла Сал, назначен в 1284 година, който е пръв в списъка на управителите. Този кръст, наречен „Кръстът на управителя“, показва мястото, където той за последен път паднал на колене и прочел последната си молитва.

В заливите и пристанищата морето е изпъстрено с грамадни плоскодънни лодки, нашарени като захарни фигурки. На места се чува еднообразната песен на моряците, които изтеглят гемията си с въже.

Почвата, наситена с прах от скалите, е много силна. Торът, който е от тиня или водорасли, осолява гранита. На това се дължи изключителното плодородие, чудната растителност: магнолии, мирти, лаври, олеандри, сини хортензии, извънредно много фуксии, цели сводове трилистни вербени, стени от мушкато. Портокалът и лимонът растат на открито. Грозде няма — то зрее само в топлик, там то е несравнимо. Камелиите са цели дървета. В градините цъфти алое, по-високо от къща.

Гернсей, приятен от една страна, от друга е ужасен. Западната му част, изложена на морските ветрове, е опустошена. Там са подводните скали, бурите, плитките заливчета. Закърпените лодки, угарите, степите, колибите. Тук-там измръзнало сгушено селце, мършави стада, ниска обсолена трева — ярка картина на мрачна нищета.

Разкопаете ли насипите във Вазонския залив, ще откриете дървета. Там на незнайна дълбочина под пясъка е заровена гора.

Рибарите, закалени в тая западна част, шибана от ветровете, са опитни моряци. Морето в Ламаншкия архипелаг е особено. В Канкалския залив, който е съвсем наблизо, са най-високите приливи на земното кълбо.

Тревата в Гернсей е както другаде, но все пак е малко по-разнообразна. Тук ще намерите злак и метлица, както при първата срещната трева, и треперушка, и огнивче, и див чесън, и лисича опашка с клас като малък боздуган, и пясъчния овес, който задържа подвижните пясъци. Трева като трева, но никъде няма да намерите такава трева, тъй като тя е трева на архипелага; храни я гранитът, полива я океанът.

Пръснете сега там хиляди насекоми, едните отвратителни, другите прекрасни, накарайте ги да плъзнат и да хвръкнат и ще имате известна представа за приказната гледка, която може да съзерцава на гребена на планината в Шербург или Фермен Бе през юни по обяд склонният към мечти ентомолог или склонният към естествознание поет.

… Западният бряг на Гернсей е майсторски изрязан от вълните. В този край морето устройва представления, от които трябва да се пазим. Ето например една от най-честите прищевки на „розата на ветровете“ в нормандските острови: надига се буря от югоизток, настъпва затишие, пълно затишие; отдъхвате си; това трае понякога час; изведнъж стихналият на югоизток ураган се връща от северозапад; биеше в кърмата, сега бие в носа; това е буря в обратна посока. Ако не сте опитен моряк, стар морски вълк, ако не сте успели да използвате затишието, да вземете мерки и да извиете, докато вятърът се е променял, корабът ще се разбие и ще потъне.

… В Ламаншкия архипелаг крайбрежието почти навсякъде е пусто. Островите сами по себе си са живописни, но брегът им е див и мрачен. В Ламанш, който е почти като Средиземно море, вълните са къси и яростни и се разбиват бурно. Затова канарите са чудно изсечени, а брегът — дълбоко подкопан.

Плуваш ли край тоя бряг, пред погледа ти ще минат редица видения. Всеки миг скалата гледа да те измами. Ето грамадни каменни жаби, излезли от водата, навярно за да подишат. На хоризонта, склонили глава, бързат огромни монахини; вкаменените дипли на покривалата им следват посоката на вятъра. Крале с каменни корони размишляват на грамадни престоли, облени в морска пяна. Някакви същества, заровени в канарите, простират ръце — виждат се разперените им пръсти. Всичко това е безформеното крайбрежие. Приближете се и всичко изчезва. Камъкът има такива свойства. Ето крепост, стар храм, купчина къщи и срутени стени — същински развалини на запустял град. Но няма ни град, нито храм, нито пък крепост: това са скалите.

Приближаваш ли се или се отдалечаваш, плуваш ли по течението или заобикаляш — брегът се изменя. Няма калейдоскоп, в който гледките да се разсипват толкова бързо; едни образи се разсейват, за да изникнат други. Перспективата си играе с нас. Тая канара е триножник, после лъв, после ангел — ето го — разперва криле; после седнал човек, който чете книга. Нищо не е така променливо както облаците, но скалите са още по-променливи.

… На някои места в Гернсей край самия път се издига стена, поставена като декорация, където са пробити една до друга врата за каруците и вратичка за пешеходците. Времето е издълбало в рамките и сводовете дълбоки кухини, където кълнят семената на полския мъх — там много често можете да откриете заспали прилепи. Селцата под сенките на дърветата са рухнали, но оживени. В стената на една каменна колиба по пътя за Уби има ниша, а в нея колонка с датата 1405 година. На лицето на друга, към Балморал, е издялан каменен герб. На всяка крачка в чифлиците се виждат прозорци с полегати решетки, кулички — стълби и украшения по сводовете от времето на Възраждането. На всяка врата има гранитно стъпало, за да се качиш на коня си.

В безплодните енории на западен Гернсей се издига вечният кладенец с бяла каменна стряха сред необработените земи, който почти напомня гробница на арабски светия. Склоновете на урвите са покрити най-безразборно с папрат, съвлек, остролистник с алени зърна, розова шипка, глог, шотландски бъз. Навсякъде шубраци, габъри, зелени гъсталаци, където чурулика птичият свят, дебнат от влечугите. Косове, сипки, червеношийки, сойки; стремглаво прелитат арденски авлиги; вият се ята скорци; ето и зеленушката, кадънката и пикардската гарга, и враната с червени крака. Тук-там се спотайва по някоя змия.

Малки водопади, хванати в изгнили дървени корита, които пропускат вода, движат воденици, чието тракане се чува под клонаците. В някои чифлици посред двора още има преси за сидр* със стар издълбан кръгъл камък, в който се е въртяло колелото за мачкане на ябълките. Добитъкът пие в корита, прилични на саркофази. Някой келтски крал навярно е изгнил в гранитния ковчег, където сега кравата с жален поглед мирно утолява жаждата си.

[* сидр — ябълчево вино. Б.пр.]

Цялото крайбрежие е диво. Вятърът скубе опалената от слънцето трева. Някои черкви са обвити в бръшлян чак до камбанарията. На места, сред пущинаците, обрасли с храсталак, се издига скала, а на върха й стърчи колиба. Тъй като няма пристанища, изтеглят гемиите на сушата и ги подпират с камъни. Корабните платна на хоризонта не изглеждат бели, а жълтеникави или розови. Откъм дъжда и вятъра дърветата са покрити с лишеи. И камъните сякаш вземат предохранителни мерки и са покрити с гъст, плътен мъх. Разседлани коне препускат из угарите. Те се търкалят, подскачат, спират се, посрещат радостни вятъра с развени гриви и гледат пред себе си в простора вълните, които непрестанно прииждат. През май старите селски и рибарски колиби се покриват с шибой, а през юни с люляк.

Сред дюните се рушат батареи. Селяните имат полза от замлъкналите оръдия — рибарски мрежи съхнат на амбразурите. Между четирите стени на разрушения блокхаус се скита магаре или вързана за колче коза хрупа испанска трева и магарешки тръни. Смеят се полуголи деца. По пътечките се виждат квадратчета — следи от игра на дама, която те са си начертали.

Привечер залязващото слънце разстила пурпурните си лъчи и осветява по издълбаните пътища бавното завръщане на кравите, които се спират и отхапват клончета от живия плет — това разлайва кучетата.

Дивите носове на западното крайбрежие навлизат вълнообразно в морето: тук-там тръпнат тамариндови дръвчета. По здрач гигантските скали, които пропускат светлина през камъните си, хвърлят дълги ивици черна дантела по върховете на могилите.

Пристанището Сен Пиер, столица на Гернсей, е било застроено на времето с дървени къщи с резба, пренесени от Сен Мало. На главната улица е оцеляла хубава каменна къща от шестнадесетия век.

Пристанището Сен Пиер е свободно пристанище. Градът е разположен на стъпала върху долини и хълмове, сгушили се в живописно безредие около Стария залив, сякаш загребани от шепата на някой великан. Урвите са превърнати в улици. Стълби съкращават пътя. По силно наклонените улици препускат нагоре и надолу англонормандски коне, впрегнати в прекрасни екипажи.

На големия площад, седнали под открито небе, на каменната настилка, продавачките понасят пристъпите на поройните зимни дъждове; но на няколко крачки от тях се издига бронзовата статуя на някакъв принц. В Джерсей вали годишно една стъпка дъжд, а в Гернсей — десет пръста и половина. Търговците на риба са на по-голяма почит от градинарите; рибният пазар — обширен закрит пазар — е с мраморни маси, на които се излага в целия му блясък гернсейският риболов, който често е изумителен.

Няма никаква обществена библиотека. Има техническо и литературно общество. Има училище. Черкви се строят на всяка крачка. Има съд. Съдиите в лилави мантии произнасят гръмогласно присъди. През миналия век месарите не могли да продадат нито фунт говеждо или овнешко, преди съдиите да изберат своя дял. Има и театър. Обикновена врата на пуста улица, през която се влиза в някакъв коридор — това е входът. Вътрешността е като плевня.

На северния хълм, в Кастл Карей, е събрана ценна колекция картини, повечето от испански майстори. Ако беше обществена, тя щеше да бъде истински музей.

Пресечете една урва, отбийте се в нещо като пукнатина между две високи къщи, изкачете се по тясна и безкрайна лъкатушна стълба с разклатени стъпала и ще попаднете в бедуинско селище — вехти къщи, локви, разкопани улици, изгорели тавани, разрушени жилища, запустели стаи без врати и прозорци, където расте трева. Греди препречват пътя, развалини задръстват улиците и само тук-там се среща някоя къщурка, обитавана от голи момченца и бледи жени.

През май започват да се появяват яхти, пристанището се изпълва с увеселителни кораби: повечето са обзаведени като шкуни, а някои се движат с пара. Еди-коя си яхта струва на своя собственик сто хиляди франка месечно.

Гернсейското корабостроителство е прочуто; корабостроителниците са препълнени с кораби за поправка. Изтеглят корабите на суша под звуците на флейта. „Флейтистът — казват майсторите — строители — върши повече работа от един работник.“

… Ламаншките острови са късчета от Франция, паднали в морето и прибрани от Англия. Затова и националността на жителите е смесена.

Архипелагът се състои от четири острова: два големи — Джерсей и Гернсей и два малки — Ориньи и Серк, като не смятаме островчетата като Ортах, Каске, Ерм, Жет У и други.

По размери Серк е колкото половината Ориньи, Ориньи е четвърт от Гернсей, а Гернсей — две трети от Джерсей. За да се получи Франция, са необходими две хиляди и седемстотин острови като Джерсей. Според изчисленията на опитен агроном — практик, ако Франция беше добре обработвана като Джерсей, би могла да изхрани двеста и седемдесет милиона жители — цяла Европа.

Най-малкият от четирите острова — Серк — е най-красив. Джерсей е най-голям и най-приятен. Суровият и живописен Гернсей има по нещо и от двата. В Серк има сребърна мина, която не се използува поради слабия добив.

Джерсей има петдесет и шест хиляди жители, Гернсей — тридесет хиляди, Ориньи — четири хиляди и петстотин, Серк — шестстотин. От остров до остров — от Ориньи до Гернсей и от Гернсей до Джерсей — разстоянието е една крачка от седем левги. Морският ръкав между Гернсей и Ерм се нарича „Малката улица“, а между Ерм и Серк — „Голямата улица“. Най-близката точка на Франция е нос Фламанвил. В Гернсей се чува топовният, изстрел от Шербург, а в Шербург — трясъкът на мълнията в Гернсей.

Бурите в Ламаншкия архипелаг са ужасни. Архипелазите са царство на ветровете. Между всеки остров има пролив, който е същински мях. Лош закон за морето, добър за сушата. Вятърът отнася миазмите и донася корабокрушения. Тоя закон е в сила в нормандските острови, както и в другите архипелази. Холерата прескочи Джерсей и Гернсей. Но през Средните векове в Гернсей върлувала такава страшна чума, че един управител изгорил цялата архива, за да пресече заразата.

В 709 година, както вече споменахме, океанът откъснал Джерсей от Франция. Дванадесет енории били погълнати от вълните. Семействата, които живеят сега в Нормандия, продължават да бъдат „сеньори“ на тези енории. Тяхното „божествено право“ е под водата. Това често се случва с божествените права.

… Джерсей много прилича на Нормандия, а Гернсей на Бретан; природата там отразява историята. В Джерсей има повече ливади, а в Гернсей — повече канари. Джерсей е позелен, а Гернсей — по-суров.

На архипелага има безброй черкви. Подробност, която заслужава внимание. Католическата набожност бледнее; един кът в Джерсей или Гернсей има много повече параклиси, отколкото което и да било равно по големина кътче в Испания или Италия.

… Ламаншкият архипелаг представлява триъгълник. Погледнеш ли на картата нормандските острови, а тя за човека е „от птичи полет“, между три върха се откроява триъгълен къс от морската повърхност — Ориньи е северният връх, Гернсей — западният, а Джерсей — южният. Всеки от тези острови — майки е прикътал около себе си своите, тъй да се каже, пиленца — островчета.

Някога, в предисторическите времена, Ламаншките острови били хищнически. Първите островитяни са били навярно от ония първобитни хора, чиито представители се срещат по-късно в Мулен Гиньон. Половин година преживявали с риба и миди, а другата половина с останки от корабокрушения. Грабеж по родния бряг — това било тяхното препитание.

Признавали само две годишни времена — „времето на риболова“ и „времето на корабокрушенията“; нали гренландците наричат лятото „лов на елени“, а зимата — „лов на тюлени“.

Всички тези острови, станали по-късно нормандски, били покрити с тръни, къпинови храсти, дупки на зверове и пиратски свърталища. „Царство на плъхове и разбойници“ — заявява направо стар местен летописец. Дошли римляните, но не предприели почти никакви мерки срещу нечестността: те разпъвали на кръст пиратите, а празнували „Фуриналиите“ — с други думи, празника на крадците.

Островите Каске са опасно място за корабокрушения. Преди двеста години англичаните извличали там топове от морското дъно. Един от тези топове, покрит със стриди и миди, е запазен във Валонския музей.

… Всеки остров си има своя монета, свое наречие, свои управници, свои предразсъдъци. Джерсей се бои от французина — собственик. Ами ако закупи целия остров! В Джерсей е забранено на чужденците да купуват земя; в Гернсей е разрешено. В замяна на това пък на първия остров религиозните обреди не се съблюдават така строго както на втория и в неделя джерсейците имат много по-голяма свобода от гернсейците. Друго преплитане се явява от разликата в паричната система и в мерките и теглилките. Шилингът — старият френски аскален или шелен — струва двадесет и пет су в Англия, двадесет и шест су в Джерсей и двадесет и четири су в Гернсей. „Мерките и теглилките на кралицата“ също са произволни: гернсейският фунт се различава от джерсейския, а джерсейският — от английския. В Гернсей измерват нивята с копрали. Мерките в Джерсей са други. В Гернсей вървят само френски пари, а ги наричат английски.

На острова е в сила стар френски законник, наречен „Съдебен правилник“, Джерсей пък има три-четири стари нормандски законници — съд по наследствените дела, който се занимава с недвижимите имущества, углавен съд, наречен „Кател“, съд за дълговете, който е търговски, и „съботен съд“ — съд на изправителната полиция. Гернсей изнася оцет, добитък и плодове, но най-усилено изнася сам себе си — главната му търговия са гипсът и гранитът.

Социалните прегради, йерархията, съсловията, делението харесват на островитяните в архипелага. Гернсейците особено са такива поклонници на островите, че правят острови и сред населението: на върха е малък обществен строй от шестдесет семейства; тези „шестдесет“ живеят отделени; след тях четиридесет семейства образуват друга група — също уединена: наоколо е народът. Властта, едновременно местна и английска, е разпределена по следния начин: десет енории с десет пастора, двадесет военачалници, сто и шестдесет старейшини, кралски съд с прокурор и контролна палата, парламент, наречен „Щатите“, дванадесет съдии и управител. За закон служат нормандските обичаи. Прокурорът се назначава с кралски указ, а управителят с грамота — много важна разлика за англичаните.

Освен управителя, който разрешава мирските въпроси, има декан, който разрешава духовните, и губернатор, който управлява военното ведомство. Подробности за другите длъжности са дадени в „Списъка на висшите чинове в острова“.

… Островите си живеят братски; понякога леко се присмиват един на друг. Ориньи, подчинен на Гернсей, понякога се възмущава — иска му се той да стане седалище на управителя и Гернсей да му бъде подвластен. Гернсей, без да се сърди, му отвръща с веселата народна песенчица:

P>

Бягай, Пиер, бягай, Жан,

Гернсей ще ви бий за срам.

P$

У тези островитяни, деца на морето, шегите понякога са остри, но не са язвителни.

Но и Ориньи има свое относително значение. Дъщерята на пазача на Угерския фар, родена на остров Каске, като навършила двадесет години, заминала за Ориньи. Замаяна от шума, тя поискала да се върне на скалата си. Никога не била виждала волове. Като зърнала един кон, извикала: „Какво голямо куче!“

„Не вдигай никога двете от десетте“ — ето една вековна местна поговорка. Какво означава тя? Никога, ако имаш у дома си ратай или прислужница, не бива да дигаш двете си очи от десетте им пръста. Съвет на господар скъперник, старо недоверие, което разкрива някогашна леност. Дидро* разказва, че в Холандия за едно счупено стъкло на прозореца му дошли пет работника; единият носел новото стъкло, другият маджуна, третият — ведро с вода, четвъртият — мистрия, а петият — гъба. Петимата заедно за два дни му поставили стъклото.

[* Дидро — Дени Дидро (1713-1784) — известен френски писател и философ-материалист]

Трябва да отбележим, че тази мудност е средновековна, породена от крепостната неволя, както креолското безгрижие е плод на робството.

… Сега в Ламаншките острови има само две статуи — едната в Гернсей на „Принца съпруг“ и другата в Джерсей — „Златният крал“; наричат я така, защото не знаят каква особа представлява, нито пък кого увековечава. Тя се издига в средата на големия площад в Сент Елие. И безименната статуя си е статуя — тя ласкае самолюбието на населението, нали навярно е издигната в чест на някоя знаменитост.

Тук пролетта няма край. Има зима, има, разбира се, и лято, но те са умерени; няма пек, няма и студ. Ламаншките острови са Иерските острови*, на Англия. Там изпращат на поправка болните гърди на Албион**.

[* Иерските острови — пет малки острова в Средиземно море, край френското крайбрежие. Принадлежат на Франция]

[** Албион — Древно име на Англия]

… Времето минава и очертанията на острова се менят. Островите са дело на океана.

Морето ги е издигнало, то ги събаря.

Само между устието на Елба и устието на Рейн за хиляда и петстотин години от двадесет и три острова са потънали седем. Търсете ги на морското дъно. В тринадесетия век морето е създало Зюдерзее; в петнадесетия век е издълбало залива Бир Бош, като потопило двадесет и две села; в шестнадесетия век погълнало Торум и създало набързо залива Долар.

Преди сто години пред новия Бур д’О, който днес се издига на стръмния нормандски бряг, още се виждала под вълните камбанарията на някогашното потънало селище Бур д’О. Казват, че в Екре У при отлив понякога се виждали дърветата на подводната, сега свещена гора, потънала през осмия век. На времето Гернсей е бил прилепен към Ерм, Ерм към Серк, Сери към Джерсей, а Джерсей към Франция.

Дете можело да прекрачи пролива между Франция и Джерсей. Когато кутанският епископ минавал, хвърляли сноп съчки, негово високо преосвещенство да не си намокри краката.

Морето строи и разрушава; човекът помага на морето, но не да гради, а да унищожава.

Неуморни са зъбите на времето, но най-неуморна е човешката кирка. Човекът е гризач. Той всичко преправя, всичко изменя. Той встъпва в борба с природата и всичките й действия и противодействия, със стихията в нейния стремеж да се свърже с друга стихия, с околните явления, с грамадните сили на морските дълбини и земните недра. И той заявява: „Не мърдай от мястото си“. Така му е удобно и вселената е длъжна да се подчини.

Всичко ограничава човека, но нищо не го спира. На пречките отговаря с едно — преодолява ги. Невъзможното е преграда, която винаги отстъпва.

Той разсича провлаци, пробива вулкани, дяла скалистия бряг, дълбае минералните залежи, раздробява канарите.

Човек работи в къщата си, а къща му е земята. Той разбутва, размества, премахва, събаря, поваля, подкопава, изравя, копае, дълбае, чупи, превръща в прах, изтрива от лицето на земята едно, унищожава друго и строи наново от разрушението. Не го смущава нищо — никакви земни пластове, никакви планински вериги, нито силата на сияйната материя, нито величието на природата. С чук в ръка щурмува безкрая. Земно кълбо, остави мравката си да работи.

Мечтатели, някои от тях са прочути, мечтали да установят вечна пролет на земята. Двете крайности, лятото и зимата, се дължат на голямото наклонение на земната ос към плоскостта на еклиптиката. Трябва само да се изправи земната ос и годишните времена ще изчезнат. Нищо по-просто от това: забийте на полюса един кол, който да стига до центъра на земното кълбо, вържете за него верига, намерете извън земята опорна точка, направете десет милиарда впряга с по десет милиарда коне във всеки впряг, подкарайте конете, земната ос ще се изправи и вие ще имате желаната пролет. Както виждате — дребна работа.

Да търсим другаде рая. Пролетта е хубава: свободата и справедливостта са много по-хубави. Раят е духовен, а не веществен.

Да бъдем свободни и справедливи, зависи от нас.

… Който е виждал нормандския архипелаг, го обича; който е живял там, го цени.

Там живее малък благороден народ, велик по душа. Той има душата на морето. Жителите на Ламаншките острови са особен род. Те се отнасят към „голямата земя“ с някакво превъзходство и гледат отвисоко англичаните, които понякога са готови да презират тия „три-четири саксии с цветя в локва вода“. Джерсей и Гернсей възразяват: „Ние сме нормандци, ние покорихме Англия“. Може да се усмихнете, но може и да се удивите.

Целият остров Гернсей се руши. Гранитът е добър, кой ще си кули? Всички крайбрежни скали са обявени на търг. Жителите разпродават острова на дребно. Забележителната Дяволска скала бе продадена напоследък за няколко фунта стерлинги; изчерпи ли се грамадната каменоломна Вил Бодю, ще се прехвърлят другаде.

Цяла Англия търси тоя камък. Само за построяването на дигата над Темза ще бъдат необходими двеста хиляди тона. Верноподаниците, които държат на здравината на кралските паметници, много съжаляват, че пиедесталът на бронзовата статуя на принц Алберт е направен от чизерингски гранит, а не от трайния гернсейски камък. В пристанището Сен Пиер под прозорците на жителите на улица Фалю за четири години изчезнала цяла планина.

В Америка става същото както в Европа. Точно сега Валпарайсо се готви да продаде на търг на каменоделците чудните и прочути хълмове, на крито дължи името си „Райска долина“.

Старите гернсейци не могат да познаят вече острова си. Иска им се да кажат: „смениха родината ми“. Прибавете към това, че в Гернсей, където някога говореха френски, сега говорят английски — друго разрушение.

Докъм 1805 година Гернсей бил разделен на два острова. Морски проток го пресичал от край до край — от източната до западната Кревелска планина. Този морски ръкав се вливал в морето на запад срещу Фрюкие и двата Со Рокие; образувал заливи, които навлизали доста навътре в сушата — единият стигал до Салтерн; този морски ръкав се наричал Бре дю Вал. Миналия век в Сен Сансон още имало лодки, вързани от двете страни на океанската улица. Тясна и лъкатушна улица. Както холандците пресушиха залива Харлем, превърнат в доста грозна равнина, гернсейците засипаха Бре дю Вал, който сега е ливада. Задъниха улицата: тая задънена улица е пристанището Сен Сансон.

Бедните рибари са щедри, когато потрябва: в подписката за пострадалите от наводнението в Лион и за гладуващите манчестърци Джерсей и Гернсей са дали повече, като се има пред вид броят на населението, от Франция и Англия.

[Ето точното съотношение на сумите в подписката за пострадалите от наводнението французи през 1856 година: Франция е дала тридесет сантима на жител, Англия шест сантима, Гернсей тридесет и осем сантима. (Бел.авт.)]

Тези народи са запазили от някогашния си живот на контрабандисти надменно пренебрежение към риска и опасността. Те отиват навсякъде. Роят се като пчели. Сега нормандският архипелаг създава колонии, както някога гръцкият архипелаг. Това е чест. Има джерсейци и гернсейци в Австралия, в Калифорния и в Цейлон. Северна Америка си има свой Ню Джерсей и свой Ню Гернсей, който е в Охайо. Тези англонормандци, макар и малко спъвани от сектите, имат неизкоренима склонност към прогреса. Много са суеверни — да, — но имат и здрав разум. Французите някога не бяха ли разбойници? Англичаните не бяха ли людоеди? Да бъдем скромни и да не забравяме татуираните си деди.

Джерсей, Гернсей, Ориньи — някога разбойнически свърталища, сега са работилници. Рифовете сега са пристанища.

Каква поразителна разлика между днешното крайбрежно и речно плаване и предишните нескопосни плавателни съдове на разбойниците! Пиратите станаха лоцмани. Те са по-предприемчиви и посмели откогато и да било. С усмивка си спомняме днес за пиратското минало на нормандския архипелаг. Пред тия чудни светли платна, направлявани тържествено сред лабиринтите на вълните и подводните скали от маяците с двойно изпъкнали стъкла и електрическите фарове, мислиш си със спокойната съвест, присъща на успехите на прогреса, за старите свирепи и потайни моряци, които са плавали някога от нос до нос с лодки без компас по черните вълни, бледо осветявани тук-таме от старинните мангали с трептящ пламък, раздухван в железните клетки от могъщия вятър на безбрежните простори.

> Първа част

> Сийор Клюбен

>> Първа книга

>> Как се създава лоша слава

>>> I

>>> Дума, написана на бяла страница

Коледа 182… година беше забележителна в Гернсей. През деня валя сняг. На Ламаншките острови мразовитите зими са паметни, а снегът е събитие.

Тая коледна сутрин крайбрежният път от пристанището Сен Пиер за Вал беше съвсем побелял. Валяло беше от среднощ до зори. Към девет часа, малко след изгрев-слънце, пътят беше почти пуст. По целия път от черквата до параклисчето имаше само трима минувачи: дете, мъж и жена. Тримата вървяха далеч един от друг — ясно, че между тях нямаше нищо общо. Момчето, около осемгодишно, се беше спряло и гледаше любопитно снега. Мъжът вървеше на стотина крачки зад жената. И той отиваше като нея към Сен Сансон. Мъжът, наглед работник или моряк, беше още млад. Делничното му облекло — кафява моряшка блуза от грубо сукно и панталон с насмолени крачоли — сякаш показваше, че въпреки празника той съвсем не отиваше на черква. Тежките му груби обувки, подковани с големи кабари, оставяха по снега следа, която напомняше по-скоро затворническа ключалка, а не човешка стъпка. Жената пък явно се беше пременила за черква. Тя носеше широка топла наметка от черна коприна, под която се подаваше пола на бели и розови ивици. Вървеше бързо, леко и свободно и по безгрижната й походка личеше, че е момиче. Мъжът не я забелязваше.

Изведнъж, до няколко зелени дъба край малка градинка в местността, която наричат „Долните къщи“, тя се обърна и движението й накара мъжа да я погледне. Тя се спря, загледа го сякаш за миг, после се наведе и на мъжа се стори, че тя пише нещо с пръст на снега. Изправи се, тръгна, забърза се, после пак се обърна, този път засмяна, и свърна в ляво по пътечката край плета. Когато се обърна за втори път, мъжът позна Дерюшет, прелестна девойка в тоя край.

Той не изпита никакво желание да я догони и след малко стигна дъбовете край градинката. Не мислеше вече за изчезналата девойка. Очите му случайно бяха наведени, погледът му неволно падна на мястото, където девойката се беше спряла. Той прочете думата, която тя беше написала на снега: „Жилиат“.

Тази дума беше неговото име.

Той се казваше Жилиат.

Той остана дълго време неподвижен, загледан в името, в малките стъпки по снега, после продължи замислен пътя си.

>>> II

>>> „За жена ти, когато се ожениш“

Разказваха в тоя край, че една жена с детенце се заселила към края на революцията в Гернсей. Тя била англичанка или пък французойка. Името й било такова, че гернсейското произношение и селският правопис го превърнали в Жилиат. Живеела сама, с детето, което според едни й било племенник, според други син, според трети внук, а според някои — нищо. Имала малко пари, колкото да преживява оскъдно. Купила си ливадка, нива, къща — от тридесет години никой не живеел в нея и тя се рушала. Градината, често заливана от вълните, не давала нищо.

Жената получаваше доход от няколко парченца земя, нейна собственост. Имаше добра крава с жълто масло. Береше бял боб и картофи „златна капка“.

Постегнаха скромно къщата, колкото да живеят в нея. В стаите течеше само при проливни дъждове. Къщата беше на един етаж с таван. Долу имаше три стаи — две спални и столова. На тавана се качваха със стълба. Жената готвеше и учеше детето да чете. Не ходеше никак на черква; затова, след като обсъждаха надълго и широко, я обявиха за французойка. Да не ходиш „никъде“, не е шега работа.

С една дума, никой не ги знаеше що за хора са.

Жената остаря, детето порасна. Живееха сами, отбягваха ги. Нямаха нужда от никого. „Какво й трябва на вълчицата, щом си има вълче?“ — още един израз, който им спечели „благоразположението“ на околните. Момчето стана юноша, юношата стана мъж и майката умря. Остави му ливадката, нивата, къщата и както гласи официалният опис „сто златни гвинеи в плетена кесия“, с други думи, в чорап. Къщата беше достатъчно обзаведена с два дъбови сандъка, две легла, шест стола и маса и с необходимите съдове. На полицата имаше няколко книги, а в къта съвсем обикновен куфар — трябваше да го отворят за описа. Куфарът беше от червеникава кожа, изпъстрен с медни гвоздеи и калаени звездички, и съдържаше пълна и нова женска прикя от хубаво платно, ризи и фусти, а освен това копринени платове за рокли и лист, на който покойната беше написала със собствената си ръка „за жена ти, когато се ожениш“.

Тая смърт уби духом останалия жив. Той беше саможив, стана див. Светът за него се превърна в пустиня. Не беше самота, а пустош.

Жилиат беше млад, раната му заздравя. Тъгата му лека-полека изчезна, сля се с природата наоколо, придоби някакъв чар, привлече го към неодушевените предмети, отдалечи го от хората и сроди все повече и повече тая душа със самотата.

>>> III

>>> Враждебност

Не обичаха Жилиат в енорията. Имаше много причини. Най-напред къщата, в която живееше. После, произходът му. Каква беше тая жена? И откъде това дете? Местните жители не обичат загадъчните пришълци. После дрехата му — работническа дреха, а той, макар и не богат, имаше от каква да живее, без да работи. После градината, която той успяваше да обработва и откъдето изкарваше картофи въпреки приливите при равноденствието. После дебелите книги на полицата, които той четеше.

Други причини.

Къщата на Жилиат се наричаше „Къщата в покрайнината“. Тя беше разположена на самия край на носа или по-скоро на канарата, която образуваше малко естествено пристанище настрани, в залива Уме Паради. Там водата е дълбока. Къщата стоеше сам-сама на носа, почти извън острова, на точно толкова място, колкото е необходимо за една градинка. Високите приливи заливаха понякога градинката. Между пристанището Сен Сансон и залива Уме Паради има голям хълм, на който се издигат кули, увити в бръшлян — замъкът Вал, — така че „Къщата в покрайнината“ не се виждаше от Сен Сансон.

Защо Жилиат живееше самотен? „Къщата в покрайнината“ беше нещо като лазарет — държаха го там под карантина. Ето защо хората напълно естествено се чудеха на неговото уединение и го упрекваха за самотата, която те бяха създали около него. Къщата, пък и човекът можеха да се превърнат в трупове. Убиваше ги суеверието. На Ламаншкия архипелаг имаше много такива къщи — мъртъвци.

Не ходеше никога на черква. Излизаше често нощем. Разговаряше с магьосници. Някои магьосници са много услужливи и за две-три гвинеи отнемат болестите ви. Търкалят се по леглото си и крещят. Докато те се гърчат, вие си казвате: „Я, няма ми вече нищо“. Други ви лекуват от всякакви болести, като увиват тялото ви с кърпа. Толкова просто средство — да се чудиш, че никой още не се е досетил. Миналия век кралският съд в Гернсей връзваше магьосниците на клада и ги гореше живи. Днес той ги осъжда на осем седмици затвор — четири седмици на хляб и вода и четири в карцер — едно след друго.

В 1747 година са горили за последен път магьосници в Гернсей. Градът използувал за тая цел един от площадите на кръстопътя Бордаж. От 1565 до 1700 година на кръстопътя Бордаж са били изгорени единадесет магьосника. Общо взето, злодеите си признавали. Помагали им да си признаят с изтезания. Площадът Бордаж е правил и други услуги на обществото и религията. Там са горили еретици. По времето на Мария Тюдор изгорили заедно с други хугеноти майка с двете й дъщери. Майката се наричала Перотин Маси. Едната дъщеря била бременна. Родила в жарта на кладата. Новороденото се търколило вън от жаравата; някой си Хус го прибрал. Управителят Елис Гослен, добър католик, заповядал да хвърлят детето обратно в огъня.

Жилиат се отбивал при вълшебните камъни, пръснати тук-там в околността. Бяха почти уверени, че са го виждали да поздравява учтиво Пеещата скала. Купуваше всички птици, които му предлагаха, и ги пускаше да си отлетят. Любезен беше с жителите на Сен Сансон, но с удоволствие свиваше в страни, за да не срещне някой от тях. Често ходеше на риболов и винаги се връщаше с риба. Работеше градината си в неделя. Имаше гайда — купил я беше от шотландски войници, които бяха минали през Гернсей, и свиреше с нея привечер сред крайбрежните канари. Какво може да се иска от един край, в който живее такъв човек?

А книгите, които му бяха останали от покойната и които той четеше — и те бяха опасни. Преподобният Жакмен Ерод, пастор в Сен Сансон, когато влязъл в къщата за погребението на жената, прочел на гърба на тия книги следните заглавия: „Речник на градинаря“, „Кандид“ от Волтер, „Наставления за здравеопазването на народа“ от Тисо.

Преподобният отец забелязал на една от книгите наистина мрачното и застрашително заглавие: „De Rhubarbo“*.

[* „De Rhubarbo“ — „За ревена“]

Да отбележим все пак, че този труд, ако се съди по заглавието, беше написан на латински и Жилиат, който не знаеше латински, надали четеше тая книга.

В същност тя не беше нищо друго, а едно изследване на доктор Тилингиус „Върху ревена“, отпечатано в Германия в 1679 година.

Кой можеше да твърди, че Жилиат не се занимава с магьосничество, с врачуване, с „любовни питиета“? Нали имаше стъкълца.

Защо се разхождаше вечер, а понякога до среднощ по крайбрежните скали? Явно, за да разговаря с тъмните сили, които бродят нощем в мъглата по морския бряг.

При едно преброяване на населението, станало на острова, на въпроса, с какво се занимава, отговорил: „Рибар съм, когато има риба за ловене“. Влезте в положението на почтените хора — те не обичат такива отговори.

Бедността и богатството са относителни понятия. Жилиат имаше ниви, къща и в сравнение с тези, които нямат нищичко, не беше беден. Един ден, за да го изпита, а може би и за да му намекне — има жени, които биха се омъжили и за самия дявол, стига той да е богат, — една девойка запита Жилиат:

— Кога най-после ще се ожените? Той отговори:

— Ще се оженя, когато Пеещата скала се омъжи. Пеещата скала е грамаден камък, който стърчи в една градинка. Този камък е много съмнителен. Не се знае защо е там. Чуват на него да пее петел, а петелът не се вижда — крайно неприятно нещо. После, доказано е, че той е бил поставен в градинката от сарагусети, а сарагусети и таласъми е все едно.

Ако видите нощем, когато гърми, мъже да летят вихрено в червенината на облаците — те са сарагусети. Една жена, която живее край Големите дюни, ги познава. Една вечер на някакъв кръстопът имало сарагусети и тази жена викнала на един каруцар, който не знаел кой път да хване:

— Попитайте тях: те са хора услужливи, учтиви, не е лошо да поприказвате с тях.

Не ще и дума, че тази жена е била вещица.

Справедливият и учен крал Яков I заповядвал да варят такива жени живи, опитвал вареното и по вкуса му определял: „вещица“ или „не е вещица“.

Жалко, че днешните крале нямат такива дарби, които доказват ползата от кралската власт.

По всичко личеше, че Жилиат е магьосник. Никой поне не се съмняваше в това.

Виждаха го понякога да полива земята със стомна. А сипеш ли вода на земята, получават се очертания на дявола.

Умни и почтени хора, заслужаващи пълно доверие, твърдяха, че са виждали Жилиат да разговаря с жаба. А в Гернсей няма жаби, в Гернсей има само водни змии. Жаби има само в Джерсей. Жабата навярно беше доплувала от Джерсей, за да поприказва с Жилиат. Разговорът бил приятелски.

Често пъти между двама селяни се водеше следният разговор:

— Хубав ми е волът, нали, съседе?

— Много е угоен, съседе.

— Виж ти, вярно, че е така.

— Повечето е на лой, отколкото на месо.

— Дявол да го вземе!

— Сигурен ли сте, че Жилиат не го е урочасал?

Жилиат се спираше на синора при орачите или край градините при градинарите и се случваше да им каже следните тайнствени думи:

— Когато цъфне дяволската юзда, жънете зимната ръж. (Скоба: дяволската юзда, това е крастата.)

— Ясенът се разлистя — няма да има вече мраз.

— В лятното равноденствие цъфти бодилът.

— Не вали ли през юни, житото ще хване ръжда. Пазете се от къклицата.

— Черешите се наливат, пазете се от пълнолунието.

— Ако времето в шестия ден на новолунието се задържи като през четвъртия или петия ден, то ще си остане такова през целия месец.

— Не изпускай из очи съседите, с които имаш дело. Пази се да не те измамят. Дадеш ли на прасе топло мляко — умира. Натъркаш ли зъбите на кравата със свирчовина — престава да яде.

— Белювицата си хвърля хайвера — пазете се от треска.

— Явяват се жаби — сейте пъпеши.

— Овчето руно цъфти — сейте ечемик.

— Липата цъфти — косете ливадите.

— Сребристата топола цъфти — откривайте парниците.

— Тютюнът цъфти — затваряйте топлиците.

И страшно нещо, който се вслушваше в съветите му, сполучваше.

Говореше се, че Жилиат наднича в кладенците, а това е опасно, когато човек има лоши очи. И наистина един ден в Аркюлон, близо до пристанището Сен Пиер, водата в някакъв кладенец се развалила. Женицата, на която бил кладенецът, казала на Жилиат:

— Вижте каква е водата. И му подала пълна чаша. Жилиат се съгласил:

— Мътна е — потвърдил той. — Вярно. Женицата, която му нямала доверие, му казала:

— Оправете я.

Жилиат я запитал има ли обор, оттича ли се някъде оборът, вадата не минава ли край кладенеца? Женицата отговаряла да. Жилиат влязъл в обора, прочистил го, отбил вадата и водата в кладенеца се избистрила. Всеки може да си мисли, каквото си ще. Един лош кладенец не се оправя току-така, от само себе си. Работата не беше никак проста — наистина как да не повярваш, че Жилиат е омагьосал водата.

Един ден отишъл в Джерсей и отседнал в предградието Сен Клеман, на улица Альор. Альор значи призраци.

В селата събират сведения за човек; съпоставят сведенията; изводът е общественото мнение.

Добавете, че той не беше добър.

Веднъж един човечец биел магаре. Магарето не помръдвало. Човечецът го ритнал няколко пъти с дървените си обуща и магарето паднало. Жилиат се спуснал да вдигне магарето, но то било мъртво. Жилиат напляскал клетия стопанин.

Друг път видял момче да слиза от едно дърво с току-що излюпени гарджета, почти без пера и съвсем голи. Жилиат взел птичетата от момчето и в злината си стигнал дотам, че ги върнал в гнездото.

Минувачите го упрекнали, но той само показал бащата и майката, които грачели над дървото и се прибирали в гнездото си. Имаше слабост към птиците — отличителна черта на магьосниците.

Децата имат любима забава — да развалят гнездата на чайките и мартините в крайбрежните скали. Те носят оттам безброй сини, жълти и зелени яйца, с които украсяват лицето на камините. Крайбрежните скали са стръмни и понякога децата се подхлъзват, падат и се убиват. Няма нищо по-красиво от камина, изпъстрена с яйца от морски птици! Жилиат се чудеше какво да измисли, за да напакости. Той се катереше с опасност за собствения си живот по стръмните морски канари и поставяше там сламени чучули със стари шапки и най-различни плашила, за да попречи на птиците да си вият там гнезда, а следователно и на децата да се катерят там.

Ето защо целият край почти мразеше Жилиат.

>>> IV

>>> Други съмнителни черти у Жилиат

Мнението за Жилиат не беше напълно определено. Общо взето, го смятаха за белязан.

Белязаният има някъде по тялото си петно, което представлява лилия. За да оздравеят болните, достатъчно е белязаният да духне върху раните им или да ги накара да пипнат петното. Това лечение е най-сполучливо на разпети петък през нощта.

Няколко души, които присъствали един ден, когато Жилиат се къпел в морето, твърдяха, че са видели лилията. Когато запитали Жилиат, вместо да отговори, той започнал да се смее.

Селяните идваха със страх при Жилиат да поговорят за болестите си. Жилиат имаше лекарства, които му бяха останали от покойната; той даваше от тях на всеки, който му поиска, но не вземаше пари. Лекуваше загнояването около ноктите с билки, сиропът в едно от стъкълцата му пресичаше треската. „Химикът“ от Сен Сансон, когото във Франция бихме нарекли аптекар, предполагаше, че сиропът е от хининова кора. Най-неблагосклонните на драго сърце се съгласяваха, че Жилиат е доста добър към болните, когато ставаше дума за обикновени лекарства. Но обърнеха ли се към него като към белязан, не искаше и да чуе. Ако някой скрофулозен го помолеше да пипне петното, вместо отговор той му блъскаше вратата под носа. Упорито отказваше да извърши каквото и да било чудо — просто смешно за един магьосник. Не бъди магьосник, но ако си, гледай си работата.

Само един-двама души не споделяха общата неприязън към Жилиат. Сийор Ландоа от Кло Ландес беше писар в енорията на пристанището Сен Пиер, той завеждаше и пазеше дневниците за раждане, брак и смърт. Писарят Ландоа се гордееше с това, че е потомък на бретонския ковчежник Пиер Ланде, обесен в 1485 година. Един ден, като се къпел, сийор Ландоа навлязъл доста навътре в морето и едва не се удавил. Жилиат се хвърлил във водата, едва не се удавил и той, и спасил Ландоа.

От този ден Ландоа не говореше вече лошо за Жилиат. На тези, които му се чудеха, отговаряше:

— Защо да мразя човек, който не ми е сторил нищо лошо, а ми е направил услуга?

Писарят дори се посприятели с Жилиат. Той беше човек без предразсъдъци. Не вярваше в магьосници. Присмиваше се на тези, които се боят от привидения.

Смахнатичката Гаиму беше дала торбичка, която се връзва на шията и предпазва от зли духове; той се подиграваше с торбичката и не знаеше какво има в нея; все пак я носеше — чувстваше се в по-голяма безопасност, когато тя му беше на врата.

Някои смели хора се решиха след сийор Ландоа да установят някои смекчаващи обстоятелства, някои явни достойнства на Жилиат и понякога се стигаше до явни похвали: „Не пие, не пуши, не дъвче тютюн, нито пък смърка емфие“.

Но въздържанието е качество, когато имаш и други добродетели.

Всички мразеха Жилиат.

Както и да е, но като белязан Жилиат можеше да бъде полезен. Веднъж на разпети петък в полунощ — ден и час благоприятни за тоя род лечение, — случайно или пък по предварителна уговорка, всички скрофулозни на острова се струпаха пред „Къщата в покрайнината“ и със сплетени ръце и страшни рани молеха Жилиат да ги излекува. Той отказа. И тук прояви своята злина.

>>> V

>>> „Дебеланата“

Такъв беше Жилиат.

Не беше грозен. Беше може би хубав. Малкото му нежно ухо имаше чудни очертания. Между веждите му се открояваше гордата, отвесна бръчка на смел и настойчив човек. Крайчецът и от двете страни на устата му беше отпуснат, което издаваше мъка; челото му беше светло и благородно; честните му очи гледаха открито, макар и да имаха примигването, което рибарите получават от отражението на вълните. Смехът му беше чуден и момчешки. Зъбите му блестяха като най-чиста слонова кост. Обгорял беше от вятъра почти като негър. Не можеш да се слееш безнаказано с океана, с бурята и мрака; тридесетгодишен, той изглеждаше на четиридесет и пет. Носеше мрачния отпечатък на вятъра и морето.

Наричаха го Жилиат Хитреца.

Една индуска басня казва: Веднъж Брама запитал Силата: „Кой е посилен от тебе?“ Тя отвърнала: „Ловкостта“. Една китайска поговорка гласи: „Какво ли не би направил лъвът, ако беше маймуна!“ Жилиат не беше нито лъв, нито маймуна, но всичките му постъпки потвърждаваха китайската поговорка и индуската басня.

Обикновен на ръст и с обикновена сила, той умееше с изумителната си ловкост и изобретателност да вдига гигантски тежести и да извършва чудеса, достойни за атлет.

Истински гимнастик, той си служеше еднакво добре и с дясната, и с лявата ръка.

Не ходеше на лов, но ловеше риба. Щадеше птиците, но не щадеше рибите. Беше превъзходен плувец.

Самотата води към задълбоченост или към затъпяване. За Жилиат се отнасяше и едното, и другото. Понякога гледаше така учудено, че приличаше на глупак. Друг път погледът му беше някак задълбочен.

Общо взето, той беше прост човечец, който знаеше да чете и пише.

От много катерене по скалите, от изкачване по стръмнините, от плуване насам-натам из архипелага по всяко време, от управляване на първата попаднала лодка, от излагане денем и нощем на опасности в най-страшните проливи той беше станал, без да има, разбира се, полза от това, по хрумване и за удоволствие забележителен моряк.

Той беше роден лоцман. Истински лоцман е морякът, който направлява кораба по-скоро по морското дъно, а не по повърхността. Когато Жилиат се носеше по плитчините и между подводните скали на нормандския архипелаг, сякаш имаше карта на морското дъно в главата си. Знаеше всичко и от нищо не се боеше.

Рядкото му умение на моряк блесна изведнъж, когато в Гернсей устроиха едно от ония състезания, които се наричат „регати“. Ето и самата задача: да бъдеш сам в една платноходка с четири платна, да я закараш от Сен Сансон до остров Ерм, който се намира на една миля, и да я върнеш в Сен Сансон. Всеки рибар би се справил с гемия с четири платна и трудността не изглеждаше голяма, но ето какво я увеличаваше. Първо — самата гемия, която беше една от широките и здрави издути някогашни гемии — моряците от миналото столетие ги наричаха „холандски дебелани“.

Още се срещат понякога в морето тия стари холандски образци, издути и плоскодънни, с две дървени крила на бакборда и щирборда; те се отпускат едно след друго според; вятъра и заменят кила. И второ — връщането от Ерм — връщане, което трябваше да стане с голям товар камъни. Гемията тръгваше празна, но се връщаше натоварена.

Награда в състезанието беше самата гемия. Тя беше предназначена за победителя. Преди това „дебеланата“ беше лоцмански кораб. Лоцманът, който плаваше с нея и я управляваше цели двадесет години, беше един от най-издръжливите моряци в Ламанш. След смъртта му не се намери никой да управлява гемията и решиха да я дадат за награда в състезание. Макар и без палуба, „дебеланата“ си имаше качества и можеше да съблазни един опитен моряк. Мачтата беше на носовата част, нещо, което, увеличаваше двигателната сила на платната.,

Друго предимство: мачтата никак не пречеше на товара. Коритото беше здраво — тежко, но широко и устойчиво в открито море: истински добра стока. Заслужаваше си труда: състезанието беше тежко, но наградата добра. Явиха се седем-осем рибари, най-здравите на острова. Опитаха се един след друг: нито един не успя да стигне до Ерм. Последният състезател беше известен с това, че по време на буря беше преплавал с гребла силно морско течение. Облян в пот, той върна „дебеланата“ и каза: „Невъзможно“. Тогава Жилиат скочи в гемията, грабна най-напред греблото, после грот-шкота и се спусна в открито море. После, без да завърже шкота — това би било неразумно — и без да го изпуска из ръце, което му даваше възможност, когато се наложи да управлява грота, той не позволяваше на гемията да дрейфува, оставил вятъра да определя сам положението на платното и хванал румпела.

За три четвърти час той стигна в Ерм. След три часа, въпреки че се изви силен южен вятър отстрани, „дебеланата“, управлявана от Жилиат, влезе в Сен Сансон с товара камъни. За блясък и от самохвалство той беше прибавил към товара и малкия бронзов топ на остров Ерм.

Жилиат, претоварен и преуморен, въпреки излишния топ в гемията и южния вятър в платното, върна или по-скоро, може да се каже, дотътра „дебеланата“ в Сен Сансон.

Като видя това, мес Летиери извика:

— Ето един смел моряк!

И протегна ръка на Жилиат.

Ще поговорим пак за мес Летиери.

Гемията беше присъдена на Жилиат.

Тая случка не попречи на хората да го наричат Хитреца.

Някои заявиха, че нямало нищо чудно — Жилиат бил скрил в гемията клонче дива мушмула. Но как да се докаже?

От тоя ден Жилиат не се делеше от „дебеланата“. С тая тежка гемия той ходеше за риба. Връзваше я в много удобното малко заливче, което използваше само той, под самата стена на „Къщата в покрайнината“. Привечер мяташе мрежите на рамо, прекосяваше градинката си, прекрачваше ниския каменен зид, скачаше от скала на скала и хоп — в гемията. Оттам в открито море!

Ловеше много риба, но хората твърдяха, че клончета мушмула продължава да стои затъкнато на гемията му. Никой не беше виждал това клонче, но всички вярваха в него.

Не продаваше излишната риба, а я подаряваше.

Бедните приемаха рибата, но все пак ги беше яд на него заради клончето. Не става така. Не бива да се мами морето.

Той ловеше риба, но не беше само рибар. Научил беше по влечение и за удоволствие няколко занаята. Беше дърводелец, ковач, колар, калафатеше лодките и дори разбираше малко от механика. Никой не можеше да поправи така добре като него колело. Изготвяше си всички рибарски принадлежности по свой собствен начин.

В един кът на „Къщата в покрайнината“ имаше малко ковашко огнище и наковалня; „дебеланата“ имаше само една котва и той сам, със собствени усилия, й направи втора. Котвата беше превъзходна: халката имаше необходимата здравина и Жилиат, без никой да го учи, беше намерил точния размер на щока, за да не се обърне котвата.

После замени търпеливо всички железни гвоздеи от обшивката на гемията с дървени, което щеше да я предпази от пробиване там, където желязото можеше да хване ръжда.

Така той подобри значително плавателните качества на „дебеланата“. Използваше това и от време на време отиваше да прекара месец-два на някое пусто островче. Хората казваха: „Виж ти, Жилиат го няма“. Но никой не се натъжаваше.

>>> VI

>>> Креслото Гилд Холм Ур

Напразно ще търсите днес в залива Уме къщата на Жилиат, градинката му, и заливчето, където държеше гемията си. „Къщата в покрайнината“ не съществува вече. Полуостровчето, на което тя беше построена, рухна под кирката на разрушителите на крайбрежните скали и бе натоварено кола по кола на корабите на препродавачите на скали и на търговците на гранит. Превърнало се е в кей, в черква или дворец в столицата. Тоя скалист хребет отдавна е заминал за Лондон.

Скалите, които навлизат в морето, с техните пукнатини и зъбци са истински малки планински вериги. Ние оставаме с впечатлението, което биха направили Кордилерите на един великан. Очертанията им са най-различни. Едни приличат на гръбначен стълб — всяка канара е прешлен, — други на скелет на риба, трети на крокодил, който пие вода.

Там, където се намираше „Къщата в покрайнината“, стърчеше голяма скала, която рибарите от Уме наричаха Волски рог. Тая скала беше нещо като пирамида — при прилив вълните я отделяха от сушата и Рога оставаше отрязан. При отлив до нея се стигаше през удобен скалист провлак. Особеното в тая скала беше откъм морето — някакво естествено кресло, изсечено от вълните и изгладено от дъжда. Предателско кресло! Тук примамваше неусетно природната красота; спираше „любовта към изгледа“, както казват в Гернсей; нещо приковаваше — далечният кръгозор си има своя красота.

Креслото подканваше. То беше нещо като ниша в отвесната стена на скалата. Лесно можеше да се добере човек до тая ниша; морето, което я беше изсякло в скалата, беше направило под нея удобна стълба от плоски камъни. Бездната предупреждава: пазете се от вниманието й. Креслото примамва, качваш се, сядаш; удобно е; седалка — изсеченият и изгладен от вълните гранит, под лактите — две сякаш нарочно направени извити издатини, облегало — цялата висока отвесна стена на скалата, на която се любуваш, отметнал назад глава, без и през ум да ти мине, че не можеш да се изкатериш по нея.

Да се забравиш на такова кресло, е нещо съвсем обикновено; цялото море е пред очите ти, виждаш в далечината как пристигат или заминават корабите, следиш с поглед платното, докато потъне отвъд остров Каске зад облата повърхност на океана, гледаш прехласнат, наслаждаваш се, чувстваш милувката на вятъра и на вълните. Вятърът е невидим прилеп — когато не погубва, приспива. Съзерцаваш морето, вслушваш се във вятъра, чувстваш, че потъваш в тих унес. Когато очите ти се преситят от красота и светлина, блаженство е да ги затвориш. И изведнъж се сепваш. Морето постепенно се е издигнало. Водата е обгърнала скалата.

Загубен си.

Опасна обсада е настъпващото море.

В началото водата се издига неусетно, после стихийно. Стига скалите, разярява се, кипи. Не всякога ти се удава да изплуваш сред скалите. Отлични плувци са се удавили край Рога до „Къщата в покрайнината“.

При най-висок прилив креслото Гилд Холм Ур не се виждаше. Морето го заливаше изцяло.

Креслото Гилд Холм Ур се намираше край „Къщата в покрайнината“. Жилиат го знаеше и сядаше в него. Често отиваше там. Но той не оставяше приливът да го изненада.

>> Втора книга

>> Мес Летиери

>>> І

>>> Бурен живот и спокойна съвест

Мес Летиери, човек известен в Сен Сансон, беше страшен моряк. Плувал беше много. Какво ли не е бил — юнга, шивач на корабни платна, корабник, кормчия, боцман, лоцман, шкипер. Сега беше собственик. Никой не познаваше като него морето.

Беше неустрашим, когато трябваше да се спасяват хора при корабокрушение. При буря ходеше надлъж по брега и се взираше в хоризонта: „Какво е това там? Някой е в опасност!“ Скачаше в лодката, извикваше двама-трима храбреци, минаваше и без тях, когато нямаше такива, приготвяше се сам за път, отвързваше лодката, грабваше греблата, спускаше се в открито море, летеше, плъзгаше се надолу и пак политаше над вълните, потъваше в урагана, хвърляше се в опасността. Виждаха го далеч в бурното море, прав в лодката, вир-вода от дъжда, сред блясъка на мълниите — лъв с грива от морска пяна. Понякога прекарваше така цял ден, на косъм от смъртта, сред вълните, шибан от градушка, сред вятъра, достигаше потъващите кораби, спасяваше хората, спасяваше товара, предизвикваше бурята. Вечер се прибираше у дома си и плетеше чорапи.

Така живя той петдесет години, от десет до шестдесетгодишна възраст, докато беше в силите си. На шестдесет години той забеляза, че не вдига вече наковалнята в ковачницата само с една ръка; наковалнята тежеше триста фунта. И изведнъж го скова ревматизъм. Трябваше да се откаже от морето.

На острови като Гернсей населението се състои от хора, които през целия си живот са обикаляли надлъж и шир нивите си и от други, които през целия си живот са обикаляли надлъж и шир света. Два вида орачи — едните орат земята, другите морето. Мес Летиери беше от последните. Но той познаваше и земята.

Прекарал беше живота си в тежък труд. Пътувал беше из континента. Беше известно време дърводелец в корабостроителниците в Рошфор, после в Сет. Споменахме за околосветско пътешествие. Обиколил беше Франция като калфа дърводелец. Работил беше в солниците във Франш Конте.

Този почтен човек беше водил приключенски живот. Във Франция се беше научил да чете, да мисли и желае. Работил беше всичко и от всичко това беше излязъл с неопетнена честност. Вдън душата си беше моряк. Водата му принадлежеше. Казваше: „Рибите Са у дома“. Целият му живот, с изключение на две-три години, беше отдаден на океана. „Хвърлен във водата“ — казваше той. Плавал беше из големите морета, в Атлантическия океан, в Тихия океан, но предпочиташе Ламанш. Възклицаваше с любов: „Това се казва море!“ Там беше роден, там искаше и да умре. След като обиколи два-три пъти света и събра впечатления, се прибра в Гернсей и не мръдна вече оттам.

Мес Летиери беше гернсеец. През целия си живот и навсякъде той си остана нормандски рибар.

Това никак не му пречеше да отвори при случай някой книжка, да почете с удоволствие, да знае имената на поети и философи и да бъбри по малко на всички езици.

>>> ІІ

>>> Човек е уязвим в това, което обича

Сърцето на Мес Летиери беше като на длан: широка длан, голямо сърце. Недостатъкът му беше чудното качество — доверчивостта. Имаше свой собствен начин да поема задължения; казваше тържествено: „Честна дума пред господа бога“ и оставаше верен на клетвата си. Вярваше в господа бога, в нищо друго. Ходеше много рядко на черква, от вежливост. В морето беше суеверен.

Но никога не беше отстъпвал пред буря — дължеше се на това, че не търпеше противоречие. Не допускаше да му противоречи нито океанът, нито някой друг. Държеше да му се подчиняват; толкова по-зле за морето, ако се съпротивяваше, длъжно беше да се покори. Летиери никога не отстъпваше. Бушуваща вълна и съсед, който се кара, не можеха да го спрат. Думата му беше дума, намерението му — свършен факт. Не се прекланяше нито пред възражение, нито пред буря. „Не“ за него не съществуваше нито в устата на човек, нито в трясъка на мълнията. Отминаваше го. Не допускаше никакъв отказ. Ето причината за неговата упоритост в живота и за безстрашието му в океана.

Подправяше с удоволствие сам своята рибена чорба, знаеше колко пипер трябва, колко сол, какви корени и се наслаждаваше на приготовлението й не по-малко, отколкото на самото ядене. Представете си човек недодялан в редингот, а неузнаваем в моряшка блуза, непохватен в града, чуден и страшен в морето, с гръб на носач, но който не ругае и много рядко изпада в гняв, селянин, чел Енциклопедията, гернсеец — свидетел на революцията, много учен невежа без прекалена набожност, но с всевъзможни предразсъдъци, който вярва повече в Бялата дама, отколкото в Пресветата дева, с лице плискано от вълните и брулено от ветровете цели четиридесет години, чело с отпечатък на бурята и с цвета на морските скали, а сега осветете суровото лице с добродушен поглед и пред вас ще застане мес Летиери.

Летиери имаше две слабости: Дюранд и Дерюшет.

>> Трета книга

>> Дюранд И Дерюшет

>>> I

>>> Чуруликане и дим

Птичка в образ на девойка — какво по-прекрасно от това? Представете си, че живее във вашия дом. Това ще бъде Дерюшет. Прелестно създание! Просто ти се иска да й кажеш: „Здравей, птичко!“ Не виждаш крилете, но чуваш чуруликането. Понякога тя пее. Когато чурулика, чувстваш своето превъзходство, но запее ли, тя те превъзхожда. В младото момиче се крие девойката, а тя е червеношийка. Погледнеш я и си помислиш: „Колко е мила, че не отлита!“ Кротката питомна червеношийка волно прелита в къщата от вейка на вейка, тоест от стая в стая, влиза, излиза, приближава се, отдалечава се, приглажда си перата или реши косите си — нежен шум, някакъв незнаен шепот долита до ухото ви. Задава ви въпроси — отговаряте; запитвате я — чурулика. Бъбрете с нея. Бъбренето отморява от разговора. В това създание има нещо неземно. Благодарен сте му за неговата подвижност, стремителност, непостоянство, неуловимост, за това, че е толкова добро и не става невидимо, то, което сякаш би могло да бъде неосезаемо. Да сееш радост, да излъчваш щастие, да пръскаш светлина в мрака, да бъдеш позлата на съдбата, съзвучие, прелест, миловидност — това значи да правиш услуга.

Такова създание има вълшебната сила да очарова всички околни. Понякога само не съзнава това и тогава очарованието е по-голямо; присъствието му озарява, близостта грее. Мине ли, вие сте доволен; спре ли се, вие сте щастлив. Да я гледаш, значи да живееш; тя е зората в човешки образ! Тя доставя на всички радост, без да полага никакви усилия.

У гернсейци и джерсейци дарбата да привличат е в кръвта им. Жените, особено девойките, са с цветуща невинна красота.

Дерюшет имаше невинен поглед, несъзнателно дързък. Едва ли знаеше смисъла на думата любов, но с удоволствие караше младежите да се влюбват в нея. Без зъл умисъл, разбира се. И през ум не й минаваше за сватба.

Дерюшет имаше най-хубавите ръчички на света — краката й бяха като ръчичките: „четири лапички на мушица“ — казваше мес Летиери. Цялото й същество излъчваше доброта и нежност; в нея имаше прелестната леност на креолка, примесена с лекомислие и бодрост, закачливата веселост на детството с лека замисленост — облеклото й беше гернсейско, изискано, но пъстро, цялата година носеше шапки с цветя, — чисто чело, гъвкава съблазнителна шия, кестеняви коси, бяла, през лятото с леки лунички кожа, големи сочни устни, а на устните сияеше опасна, прелъстителка усмивка. Това беше Дерюшет.

Понякога привечер, след залез-слънце, когато нощта се смесва с морето и здрачът прави вълните някак страшни, в тесния сенсансонски провлак по зловещите гребени на вълните се носеше някаква безобразна грамада, чудовищна сянка, която свиреше и храчеше, страшилище, което хъркаше като звяр и димеше като вулкан, чудовище, което бълваше пяна, влечеше гъст дим след себе си и налиташе на града със страхотно биене на перките и зинала огнена паст. Това беше Дюранд.

>>> ІІ

>>> Вечна история с утопията

Параход във водите на Ламанш през 182… година беше поразителна новост. Цялото нормандско крайбрежие дълго не можеше да се опомни. Днес никой не обръща внимание на десетте-дванадесет парахода, които се кръстосват на морския хоризонт в различни направления; най-много привличат само за миг вниманието на добрия познавач, който определя по цвета на дима кой параход гори уелски въглища, кой нюкасълски. Добре дошли — ако пристигат. Добър път — ако заминават.

Но в първата четвъртина на тоя век не се отнасяха така спокойно към тези открития и ламаншките островитяни гледаха с особено лошо око машините и техния дим. В този пуритански архипелаг параходът си спечели най-напред името „Дяволски кораб“. На тогавашните простодушни рибари той се стори плаващ ад. Един местен проповедник постави следния въпрос: „Имаме ли право да впрегнем в обща работа водата и огъня, които бог е разделил?“ Този железен огнен звяр не приличаше ли на Левиатан*? Това не е ли опит да се възстанови с човешки сили хаосът? Не за пръв път успехите на прогреса се окачествяват като връщане към хаоса.

[* Левиатан — морско чудовище в библейските предания.]

Безумна идея, грубо заблуждение, безсмислица — такава беше присъдата на Академията на науките, запитана за парахода в началото на този век от Наполеон. Сенсансонските рибари могат да бъдат извинени, че в областта на науката са били на едно ниво с френските математици.

Учените отхвърлиха парахода като нещо невъзможно; свещениците пък го отхвърлиха като нечестив. Науката го отрече, църквата го прокле. Църквата прие следното становище; Водата и огънят са разделени. Бог ги е разделил. Не бива да се разделя това, което бог е съединил; не бива да се съединява това, което той е разделил.

За да дръзнеш да се заемеш в тия далечни времена с такова начинание, да пуснеш параход от Гернсей до Сен Мало, трябваше да си мес Летиери. Единствен той можеше да го замисли като свободомислещ и да го осъществи като смел моряк.

Как стана това? Ще разкажем.

Работата в същност в началото тръгна много зле. Всички собственици на корабите, които пътуваха от остров Гернсей до френския бряг, нададоха вой. Те укориха това посегателство на светото писание и на техния монопол. Няколко параклиса го анатемосаха някой си преподобен отец, наречен Елиу, обяви парахода за „ерес“. Платноходът бе обявен за правоверен. Ясно личаха дяволските рога върху главите на воловете, които параходът пренасяше и разтоварваше. Възмущението трая доста дълго. Но лека-полека накрая откриха, че воловете не пристигат толкова уморени, че продажбата върви подобре и месото е по-хубаво. За хората също морето беше по-безопасно; пътят, по-евтин, беше по-сигурен и по-къс; тръгваше се в определен час и се пристигаше в определен час; по-бързо пристигналата риба беше по-прясна и вече можеха да излеят на френските пазари излишъка от големите риболови, толкова чести в Гернсей. Маслото стигаше по-бързо с „Дяволския кораб“, отколкото с платноходите, никак не се разваляше, така че го търсеха и в Динан, и в Сен Брийок, и в Рен.

С една дума благодарение на това, което наричаха „Кораб на Летиери“, пътуването беше безопасно, съобщенията редовни, отиването и връщането удобно и бързо, движението нарастваше, пазарите се увеличаваха, търговията се разширяваше и в края на краищата трябваше да се примирят с тоя „Дяволски кораб“, който оскверняваше библията и обогатяваше острова. Някои смели умове се решиха даже да го одобрят до известна степен.

След като се установи явната полза и всеобщото увеличение на благосъстоянието, един ден всички, с изключение на няколко умници, се възхищаваха от „Кораба на Летиери“.

Днес не биха се възхищавали толкова много. Този параход от преди четиридесет години би предизвикал усмивка по лицата на днешните строители. Тази рядкост беше безобразна, това чудо — недъгаво.

>>> III

>>> Рантен

Около четиридесет години преди събитията, които ви описваме, в парижките предградия се издигаше съмнителна къщурка. Тя беше уединена и можеше да служи за разбойническо свърталище, когато се наложи. Там живееше с жена си и детето си някакъв гражданин разбойник, бивш прокурорски писар, а сега чисто и просто крадец. Той свърши по-късно на подсъдимата скамейка. Семейството се наричаше Рантен. Детето растеше в тоя вертеп рамо до рамо с престъплението. Бащата и майката произхождаха от полубуржоазна среда и учеха детето да чете — възпитаваха го. Майката, бледа, почти в дрипи, даваше несъзнателно „образование“ на детето си, караше го да срича и прекъсваше, за да помогне на мъжа си в някоя кражба. През това време букварът, отворен на мястото, където са прекъснали, оставаше на масата, а край него седеше замислено детето.

Бащата и майката, заловени на местопрестъплението, изчезнаха в мрачния затвор. Изчезна и детето.

В своите скитания Летиери срещна един любител на приключения като него, измъкна го от някакво затруднение, услужи му, съжали го, обикна го, прибра го, заведе го в Гернсей, откри, че е опитен в крайбрежното плаване, и го направи свой съдружник. Това беше малкият Рантен, вече пораснал.

Рантен като Летиери имаше здрав врат и широки здрави плещи за носене тежести на гръб. И двамата имаха еднаква походка, еднакво телосложение; Рантен беше по-висок. Който ги видеше в гръб да се разхождат един до друг на пристанището, казваше: „Трябва да са братя“. В лицето беше друго. Всичко открито у Летиери, у Рантен беше прикрито. Рантен беше недоверчив. Рантен беше добър фехтовчик, свиреше на хармоника, гасеше свещ от двадесет крачки с куршум, имаше здрав юмрук, декламираше стихове и гадаеше сънища. Ако имате възможност да прелистите малкия бележник, от който той не се делеше, щяхте да откриете между другото и такива бележки: „В една от пукнатините на стената в лионския затвор Сен Жозеф има скрита пила“. Говореше бавно и мъдро. Казваше, че е син на кавалер на ордена Сен Луи. Бельото му беше разнородно и с най-различни знаци. Нямаше по-чувствителен от него към въпросите на честта: биеше се и убиваше. В погледа му имаше нещо неискрено.

Хитрост, прикрита чрез сила — това беше Рантен.

В Гернсей не знаеха нищо за приключенията на Рантен. А те бяха най-различни. Скитал беше много и беше водил безпътен живот. Обиколил беше света. Бил готвач в Мадагаскар, птицевъд в Суматра, генерал в Хонолулу, сътрудник на религиозен вестник в Галапагоските острови, поет в Оом-равуте. През целия си живот ту изчезвал, ту се явявал, ту пропадал безследно и пак се появявал. Негодник, минал през огън и вода.

Способен беше на всичко, и на най-лошото.

Избухваше в смях и същевременно въсеше вежди. А изглеждаше по-скоро весел и сърдечен. Очертанията на устата му опровергаваха смисъла на думите му. Ноздрите му можеха да минат за животински. На крайчеца на окото имаше сключени бръчици — кръстопът, където се срещаха най-различни тъмни мисли. Тайната на лицето му можеше да се разкрие само там. Бръчките на слепите му очи приличаха на ястребови нокти. Черепът му беше сплескан на темето и широк при слепите очи. Грозното му ухо, задръстено с косми, сякаш предупреждаваше: „Не говорете със звяра, който е в тая бърлога“.

Един прекрасен ден никой в Гернсей не знаеше къде е Рантен.

Съдружникът на Летиери „офейкал“, като изпразнил касата на дружеството.

В касата имало, разбира се, и пари на Рантен, но там били и петдесет хиляди франка на Летиери.

От крайбрежното плаване и като дърводелец в корабостроителници за четиридесет години труд и честност Летиери беше спечелил сто хиляди франка. Рантен му отне половината.

Полуразореният Летиери не се отпусна и веднага се замисли как да си възвърне изгубеното. На смелите хора можеш да отнемеш благосъстоянието, но не и мъжеството. По това време се заговори за парахода. На Летиери му хрумна да опита толкова оспорваната машина на Фултон и да свърже с огнен кораб нормандския архипелаг и Франция. На тази идея заложи последния си коз. На нея посвети всичко, което му оставаше. Шест месеца след бягството на Рантен от изуменото сенсансонско пристанище излезе кораб, обвит в дим, сякаш пожар в морето — първият параход във водите на Ламанш.

Съобщи се, че този параход, кръстен веднага от всеобщата ненавист и презрение „Корабът на Летиери“, ще се движи редовно между Гернсей и Сен Мало.

>>> IV

>>> „Дяволският кораб“

Мачтите на „Корабът на Летиери“ бяха разположени, без да се вземе пред вид центърът на ветроподемната сила, но не там беше неговият недостатък, тъй като това е само един от законите на корабостроенето; още повече че той се движеше с парна машина, а платната бяха допълнение. Изобщо за кораби с гребни колела платната са почти без значение. Корабът беше прекалено къс, закръглен и прибран, прекалено тумбест и тежък; не посмели да го направят лек; корабът имаше известни недостатъци и някои качества на „дебеланата“. Той беше издръжлив на напречните на кила му вълнения, но се клатеше силно, когато вълнението беше на борд. Колелата бяха много високи. Широчината беше твърде голяма в сравнение с дължината. Тежката машина го претоварваше и за да увеличат товароподемността на кораба, трябваше да направят бордовете несъразмерно високи. Късите кораби, разбира се, са по-повратливи, тъй като времето за поворот расте с дължината на кораба. Но тежестта му отнемаше предимството, което му даваше малката дължина. Корабът беше прекалено широк, а това забавяше хода му, тъй като съпротивлението на водата е пропорционално на площта на най-голямото сечение на подводната част на кораба и на квадрата на неговата скорост. Форщевенът беше отвесен, което днес нямаше да бъде недостатък, но по онова време беше прието той да има четиридесет и пет градуса наклон. В бурно време параходът зариваше ту носа си, ту кърмата във вълните — това показваше, че има недостатък в центъра на тежестта. Поради тежката машина товарът не се разпределяше правилно и центърът на тежестта често се преместваше зад гротмачтата — тогава трябваше да се пътува само под пара и да не се доверяват на грота, защото в такъв случай корабът, вместо да следва посоката на вятъра, би се отклонявал. Кормилото беше от старите кормила, не с щурвал, нещо обикновено за съвременните кораби, а с румпел, с други думи, въртеше се в забитите в ахтерщевена скоби посредством хоризонтален лост, който минаваше над кърмовия борд. Две лодки, прилични на макари, висяха на шлюпбалките. Параходът имаше четири котви — голяма, работна и два фертоинга. Четирите котви бяха с вериги и се спускаха според случая с помощта на големия кърмови и малкия носови шпил. По онова време брашпилът още не беше изместил неравномерно работещите ръчни хандшпуги. Само с двата фертоинга — на десния и левия борд — корабът не можеше да се закотви на три котви, което отчасти го обезоръжаваше при някои ветрове. Обаче в такъв случай можеше да се прибегне към втората, работната котва. Корабните шамандурки бяха обикновени и устроени така, че да издържат тежестта на буйрепите и да остават на водната повърхност. Лодката беше достатъчно голяма. Можеше да свърши работа, когато стане нужда; беше достатъчно здрава да послужи за изваждане на главната котва. Обшивката на парахода беше здрава, но груба. Параходите не изискват такава тънка изработка на коритото както платноходите. Параходът развиваше две левги в час. В дрейф той бързо се обръщаше. Така построен, „Корабът на Летиери“ се държеше добре над водата, но нямаше нос, който да цепи вълните и не можеше да се каже, че плава леко. Чувствуваше се, че при опасност — в буря или над подводни скали — трудно ще се управлява. Трещеше като повредена вещ. По вълните скърцаше като нова подметка.

Параходът беше предимно товарен и като всеки плавателен съд, обзаведен по-скоро за търговски, а не за военни цели, годен беше само за товари. Приемаше малко пътници.

Превозът на добитъка създаваше трудности при товаренето и изискваше нарочни приспособления. Тогава товареха говедата в трюма, а това усложняваше положението. Днес ги товарят на палубата. Кожусите на колелата на „Дяволския кораб“ бяха бели, цялото корито до ватерлинията — огненочервено, а останалата част на парахода — черна, според отвратителния обичай през този век.

Празен, той потъваше осем стъпки, а натоварен — четиринадесет.

Машината му беше мощна. Една конска сила на три тона — приблизително както при влекачите. Колелата бяха добре поставени, малко пред центъра на тежестта на парахода. Машината имаше максимално налягане две атмосфери. Тя поглъщаше много въглища, въпреки че използуваше работилата веднъж пара и имаше охладител. Нямаше маховик поради неустойчивостта на опорната точка, но този недостатък беше отстранен, както се прави и днес, с две тежести, закрепени на коленчатата ос по такъв начин, че когато едната от тях минаваше през мъртвата точка, другата развиваше пълна центробежна сила. Цялата машина беше сглобена върху една чугунена плоча, така че дори при тежка повреда и най-големите вълни не можеха да нарушат нейното равновесие, а деформацията на коритото не можеше да се отрази на машината. За да направят машината още по-здрава, лостът, който движеше колелата, беше поставен край цилиндъра — благодарение на това трептенето на балансьора се разпределяше върху целия параход. По-късно бяха изобретени трептящите цилиндри, които позволяваха да се мине без лостове; но по онова време лостът край цилиндъра изглеждаше последната дума на техниката. Парният котел беше разделен на прегради и снабден с помпа за морска вода. Гребните колела бяха много големи, което намаляваше загубата на енергия, а коминът много висок — това увеличаваше тягата; но големината на колелата пречеше при вълнение, а височината на комина — при ветровито време. Дървени лопатки, железни скоби, чугунени главини — това бяха колелата, добре построени и колкото да е чудно — можеха да се разглобяват. Три от лопатките бяха постоянно под водата. Скоростта на тяхното въртене надвишаваше само с една шеста скоростта на парахода — там беше и техният недостатък. Освен това мотовилките бяха прекалено дълги, а пароразпределителят работеше с голямо триене. По онова време тази машина изглеждаше и беше превъзходна.

Машината беше построена във Франция в голямата работилница за железни изделия в Берси. Тя беше до известна степен изобретение на мес Летиери; механикът, който я беше построил по негов чертеж, умря и затова тя беше единствена и неповторима. Чертожникът беше налице, но конструктора го нямаше.

Машината струваше четиридесет хиляди франка.

Летиери беше построил сам „кораба“ в големия хелинг до първия пост между пристанището Сен Пиер и Сен Сансон. Ходил беше чак в Бремен за дървения материал. В построяването той вложи цялото си майсторство на корабен дърводелец и блесна с изкуството си при обшивката, чиито тесни и равни летви бяха покрити със сарангуста — индийска дъвка, по-добра от смолата. Цялата обшивка под ватерлинията беше внимателно обкована с гвоздеи. Подводната част Летиери покри със смазка. В деня на пускането той заяви: „Ето ни на море!“ и „Корабът“, както видяхме, наистина беше добър.

Случайно или нарочно, той беше пуснат на 14 юли. Тоя ден Летиери, изправен на мостика между двете колела, впери поглед в морето и извика: „Дойде и твоят ред! Парижаните превзеха Бастилията; сега ние ще превземем тебе!“

„Корабът на Летиери“ свързваше веднъж седмично Гернсей със Сен Мало. Тръгваше вторник сутринта и се връщаше в петък, срещу пазара в събота. Той беше помощен от всички крайбрежни дървени кораби на архипелага.

>>> V

>>> Летиери навлиза в славата

„Корабът“ процъфтяваше. Мес Летиери виждаше, че наближава часът, в който той щеше да стане „господин“. В Гернсей не се става току-така „господин“. За да стане „господин“, човек трябва да мине няколко звания: най-напред — първо звание — наричат го само по име, да кажем, Пиер, после — второ звание — съседа Пиер, после бай Пиер, сийор Пиер, мес Пиер и накрая — върхът — господин Пиер.

Благодарение на това, че дръзката постъпка успя, благодарение на парата, на машината, на „Дяволския кораб“ мес Летиери стана нещо. За да построи „Кораба“, трябваше да сключи заем; имаше дългове в Бремен, в Сен Мало, но всяка година ги погасяваше.

Купил беше освен това на изплащане при самия вход на пристанището Сен Сансон хубава каменна къща, съвсем нова, между море и градина — на стената й имаше надпис: „Неустрашимите“. „Домът на неустрашимите“, чието лице беше част от самата пристанищна стена, се отличаваше по това, че прозорците му гледаха и на север, към малка градина, пълна с цветя, и на юг, към океана, тъй че къщата беше с две лица — едно към бурите, друго към розите.

Тия две лица сякаш бяха направени за двамата обитатели — мес Летиери и мис Дерюшет.

„Домът на неустрашимите“ беше известен в Сен Сансон. В края на краищата и мес Летиери стана известен. Тази известност се дължеше до известна степен на неговата доброта, самоотверженост и смелост, на многото хора, които беше спасил, но главно на неговия успех, а и на това, че беше предпочел Сен Сансон — оттам тръгваше и там се връщаше неговият параход. Като се увери, че „Дяволският кораб“ е добра сделка, столицата Сен Пиер го поиска за свое го пристанище, но Летиери остана верен на Сен Сансон. Той беше родният му град. „Оттук ме хвърлиха в морето“ — казваше той. На това се дължеше и голямата му известност сред съгражданите му.

Но мес Летиери презираше или по-скоро, беше чужд на оная страна от живота, която се нарича суета. Чувствуваше се полезен — това го радваше. Да бъдеш необходим според него беше по-важно, отколкото да си известен. Той имаше, както споменахме, само две слабости и следователно само два стремежа: Дюранд и Дерюшет.

Както и да е, той заложи всичко на морето и спечели.

Печалбата беше Дюранд, която се носеше по вълните.

>>> VI

>>> Общ кръстник, обща покровителка

След като направи парахода, Летиери го кръсти. Кръсти го „Дюранд“. Дюранд — така ще го наричаме вече и ние. Позволете ни даже, въпреки коректорските правила, да не подчертаваме името „Дюранд“, а да се съобразим с мисълта на мес Летиери, за когото Дюранд беше почти живо същество.

Дюранд и Дерюшет е едно и също име. Дерюшет е умалителното. Това умалително е много разпространено в западна Франция.

Дерюшет беше дъщеря на покойния му брат. Тя нямаше вече ни баща, ни майка. Той я беше осиновил. Заместваше и бащата, и майката.

Дерюшет не беше само негова племенница. Беше му и кръщелница. Той я прие от светата купел. Той й избра името Дюранд и умалителното Дерюшет.

Мес Летиери искаше, разбира се, да я омъжи, но по свой вкус. Искаше му се мъжът й да прилича на него, да работи много, а тя да не върши почти нищо. Обичаше грубите ръце у мъжа и белите ръчички у жената. За да не се развалят хубавите й ръце, той възпитаваше Дерюшет като госпожица. Тя имаше учител по музика, пиано, малка библиотека и малко игли и конци в една кошничка за ръкоделие. Предпочиташе четенето пред шиенето и музиката пред четенето. Такова беше и желанието на мес Летиери. Той искаше от нея само да бъде очарователна. Отгледал я беше по-скоро като цвете, не като жена. Който познава моряците, ще разбере това. Грубостта обича нежността. За да осъществи мечтите на чичо си, племенницата трябваше да бъде богата. Към това се и стремеше мес Летиери. За тая цел работеше грамадната му морска машина. Натоварил, беше Дюранд да спечели зестра за Дерюшет.

>>> VII

>>> Песента „Красавецът Дунди“

Дерюшет имаше най-хубавата стая в „Дома на неустрашимите“, с два прозореца, с мебели от махагон, с легло със завеси на зелени и бели квадратчета, с изглед към градината и към хълма, където се издига замъкът Вал. На другия склон на тоя хълм се намираше „Къщата в покрайнината“.

Дерюшет имаше в стаята си пиано и ноти. Съпровождаше си сама на пианото, когато пееше любимата си песен, тъжната шотландска мелодия „Красавецът Дунди“. Печален залез звучеше в песента, утринна зора в гласа й — чуден нежен контраст; казваха: „Мис Дерюшет свири“ — и минувачите в полите на хълма се спираха понякога пред градинската стена на „Дома на неустрашимите“, за да послушат свежия глас и тъжната песен.

Дерюшет беше самата радост, която се движеше из къщата. От нея лъхаше вечна пролет. Дерюшет беше красива — не, не красива, а хубавичка — не хубавичка, а мила. Тя напомняше на старите лоцмани, приятели на мес Летиери; оная принцеса от някаква войнишка и моряшка песен, която била толкова хубава, „че минавала за хубавицата на полка“. Мес Летиери казваше: „Косата й е корабно въже“.

Тя беше прелестна от дете. Дълго се опасяваха за носа й, но момичето, решило навярно да стане хубавица, устоя: докато растеше не й се случи никаква неприятна изненада; носът й не беше нито много дълъг, нито много къс и като порасна, тя си остана все така прелестна.

Наричаше винаги чичо си „татко“.

Той допускаше някои нейни наклонности към градинарството, дори към домакинството. Тя поливаше сама лехите си, отглеждаше розов трън и розов киселец; помагаше й гернсейският климат, който е много благоприятен за цветята. Както всички тя имаше алое, което растеше под открито небе, и нещо по-трудно — успяла беше да отгледа тибетски очиболец. Зеленчуковата й градина беше умело подредена; знаеше да сее холандско цветно зеле и брюкселско зеле, което пресаждаше през юли, ряпата зрееше през август, къдравата цикория през септември, кръглият пащърнак през есента и звънчето през зимата. Мес Летиери я оставяше да си работи, стига да не си служи много с лопатата и греблото и да не пипа самата тя тор. Взел й беше две прислужници — едната Грас, другата Дуе — чисто гернсейски имена. Грас и Дуе шетаха в къщи и в градината — на тях беше позволено да имат червени ръце.

Стаята на мес Летиери пък беше стаичка с изглед към пристанището, свързана с голямата зала в приземния етаж, където беше входната врата и където водеха всички стълби в къщата. Койката, хронометърът и лулата му — ето цялата наредба на стаята. Имаше също маса и стол. Таванът с греди и четирите стени бяха варосани, в дясно от вратата бе закована отлична морска карта, а в ляво с други гвоздеи бе закачена една от ония груби памучни карти, на които са изобразени с цветове всички флагове и всички морски знаци в света.

В долната зала — просторно помещение с камина, наредено с пейки и маси — в дъното, до стаята на мес Летиери, на дъсчена площадка зад решетка с прозорче се намираше параходното бюро, с други думи, кантората на Дюранд, която мес Летиери завеждаше сам. На старо дъбово писалище лежеше книга със страници, обозначени „да дава“ и „да взема“.

>>> VIII

>>> Човекът, който беше отгатнал какъв е Рантен

Мес Летиери управляваше Дюранд, докато имаше сили — сам той беше и лоцман, и капитан; но както споменахме вече, дойде час, когато той трябваше да си търси заместник. Спрял се беше на сийор Клюбен от Тортвал — тих човек. Сийор Клюбен се славеше по цялото крайбрежие със своята безупречна честност.

Сийор Клюбен, макар и да приличаше повече на нотариус, беше рядък и опитен моряк. Той имаше всички способности, които изисква вечно променливата опасност. Товареше умело, беше внимателен марсови, усърден и вещ боцман, здрав кормчия, изкусен лоцман и смел капитан. Беше благоразумен и благоразумието му достигаше понякога до дързост — голямо качество у моряка. Той беше от ония моряци, които застават лице с лице срещу опасността, дават си сметка за нея и умеят да извлекат полза от всяка изненада. Обладаваше цялата самоувереност, която морето може да развие у човека. Освен това сийор Клюбен беше прочут плувец. Той беше от тия закалени в борбата с вълните хора, които могат да останат във водата колкото време искате. Беше от Тортвал и се говореше, че често пъти е преплувал опасния път от подводните скали Ханоа до нос Пленмон.

Но друго нещо препоръча най-много сийор Клюбен на мес Летиери — познаваше ли Рантен или беше разбрал какъв е, не се знае, но той пръв предупреди мес Летиери, че съдружникът му е нечестен човек и му каза: „Рантен ще ви ограби“. Така и стана. Неведнъж, наистина при дребни случаи, мес Летиери беше изпитвал стигналата до дребнавост честност на сийор Клюбен и беше предоставил на него сделките си. Мес Летиери казваше: „Пълната добросъвестност изисква пълно доверие“.

>>> IX

>>> Разкази за далечни плавания

Мес Летиери носеше винаги моряшките си дрехи, и то по-често моряшката си блуза, не лоцманската — иначе се чувствуваше неудобно. Това караше Дерюшет да въси нослето си. Няма нищо по-прекрасно от мусенето на разгневена красавица. Тя го хокаше и се смееше: „Уф, татко — викаше тя, — миришеш на смола.“ И го тупаше леко по силното рамо.

Добродушният старец, някогашен морски вълк, герой на много мореплавания, разказваше поразителни случки из своите пътешествия. Той беше виждал в Мадагаскар птичи пера — с три от тях можело да се покрие цяла къща. В Индия виждал стъбла киселец, високи девет стъпки. В Нова Холандия виждал стада от пуяци и гъски — водело ги и ги пазело куче, не куче, а птица, която се казваше агами. Виждал слонски гробища. В Африка виждал горили, нещо като хора — тигри, високи седем стъпки. Познаваше нравите на всички видове маймуни, от дивия макак, когото наричаше „Смел макак“, до кресливия макак — наричаше го „Брадат макак“. В Чили видял как една маймуна трогнала няколко ловци, като им показала малкото си. В Калифорния видял повалено дърво — в хралупата му конник на кон можел да извърви сто и петдесет крачки. В Рио де Жанейро видял бразилки, които украсявали вечер косите си с топченца от тюл — във всяко от тях имало красива светеща мушица и дамите сякаш били с накит от звезди. В Уругвай воювал с мравуняци, в Парагвай — с космати птици — паяци, големи колкото детска глава — с пипалата си покривали една трета лакът в диаметър, нападали хората, космите им се забивали в месото като стрели и предизвиквали гнойни пъпки. На река Арино, приток на То-кантен, в девствените гори на северна Диамантена, установил съществуването на страшното племе хора — прилепи — те се раждали с бели коси и червени очи, живеели вдън горите, спели денем, събуждали се нощем, ходели на лов и риболов в мрака и виждали подобре, когато няма луна. Край Бейрут, в лагера на някаква експедиция, в която участвал и той, от една палатка откраднали дъждомер; магьосникът, препасан с два-три ремъка, приличен на човек, облечен с презрамки, така яростно забил със звънчето си, вързано за рог, че една хиена донесла дъждомера. Тя била крадецът.

Тези истински случки, толкова много приличаха на приказки, че забавляваха Дерюшет.

Куклата на Дюранд беше връзката между парахода и девойката. В Нормандските острови наричат „кукла“ издяланата фигура на носа на кораба — нещо като статуя от дърво. Затова вместо „плавам“ се употребява местният израз „съм между кърмата и куклата“.

Куклата на Дюранд беше особено скъпа на мес Летиери. Поръчал беше на дърводелеца да прилича на Дерюшет. Недодялана прилика. Цепеница, която прави усилия да бъде хубава девойка.

Това малко безформено дръвце караше мес Летиери да се заблуждава. Съзерцаваше го с благоговението на верующ. Отнасяше се към него напълно сериозно. Виждаше в него самата Дерюшет.

Мес Летиери изпитваше два пъти седмично голяма радост — във вторник и в петък. Първата радост беше заминаването на Дюранд, втората — връщането и. Той се облягаше на прозореца, гледаше своята рожба и беше щастлив.

В петък появяването на мес Летиери на прозореца служеше за сигнал. Когато минувачите го виждаха да пали лулата си на прозореца на „Дома на неустрашимите“, казваха:

„Ха! Параходът е на хоризонта“. Димът на лулата известяваше за дима на парахода.

Когато Дюранд влезеше в пристанището, завързваха я под прозорците на мес Летиери за грамадна желязна халка, зазидана в основите на „Дома на неустрашимите“. Тия нощи мес Летиери сладко заспиваше в койката си — зад едната стена чувствуваше заспалата Дерюшет, зад другата — Дюранд на котва.

Дюранд стоеше на котва край пристанищната камбана. Там пред входа на „Дома на неустрашимите“ имаше малък кей.

Този кей, „Домът на неустрашимите“, къщите, градината, напречните улички, оградени с див плет, дори повечето съседни сгради днес вече не съществуват. Експлоатацията на гернсейския гранит стана причина тия земи да се разпродадат. Цялата тая площ сега е превърната в каменоломни.

>>> X

>>> Бегъл поглед върху вероятните женихи

Дерюшет растеше, но не се омъжваше.

Мес Летиери я направи девойка с бели ръчички и тя стана придирчива. Такова възпитание се обръща по-късно срещу възпитателя.

В същност той самият беше по-взискателен. Мечтаеше мъжът на Дерюшет да бъде до известна степен мъж и на Дюранд. Искаше му се да задоми изведнъж и двете си дъщери. Искаше му се опората на едната да бъде и лоцман на другата. Какво е мъжът. Капитан в мореплаването. Защо девойката и параходът да нямат един и същ капитан. Който умее да управлява лодка, умее да управлява и жена. Сийор Клюбен беше само с петнадесет години по-млад от мес Летиери и можеше да бъде временен комендант на Дюранд; необходим беше млад кормчия, постоянен капитан, истински приемник на основателя, на изобретателя, на твореца. Постоянният кормчия на Дюранд щеше да бъде до известна степен зет на мес Летиери. Защо да не обедини двамата зетьове в един? Той лелееше тази мечта. И виждаше насън жениха. Силен, мургав, закален моряк, морски атлет ето неговия идеал. Но той не се схождаше напълно с идеала на Дерюшет. Тя имаше по-нежни мечти.

Както и да е, чичото и племенницата сякаш се бяха сговорили да не бързат. Като се разбра, че Дерюшет става богата наследница, не можеха да дигнат глава от предложения. Такова усърдие не всякога е безкористно. Мес Летиери чувствуваше това. Мърмореше: „Златна мома, меден жених“. И отхвърляше предложенията. Чакаше. Тя също.

Странно нещо, но той не държеше на аристокрацията. В това отношение мес Летиери не беше никакъв англичанин.

>>> XI

>>> Особени черти на летиери

Мес Летиери имаше един недостатък, и то голям. Мразеше не някого, а нещо — духовенството. Един ден прочете — защото той обичаше да чете — у Волтер* — защото той четеше Волтер — следните думи: „Поповете са котки“, остави книгата и измърмори полугласно: „В такъв случай аз съм куче“.

[* Волтер (1694-1778) — известен френски просветител, писател и философ, непримирим борец срещу католическата църква.]

Нека си спомним, че свещениците на лютеранската, калвинистката, пък и на католическата църква яростно се обявиха против създаването на местния „Дяволски кораб“ и тайничко го преследваха. Да извършиш цял преврат в мореплаването, да се опиташ да свържеш Нормандския архипелаг с прогреса, да направиш бедното островче Гернсей люлка на ново изобретение, това беше — няма защо да го крием — осъдителна дързост. И те отчасти го проклеха. Правеха хиляди спънки на Летиери; всичко, което можеше да му попречи, беше пуснато в ход в проповедите и беседите. Омразен на църковните служители, и той ги мразеше. Тяхната омраза оправдаваше неговата.

Но да си признаем, ненавистта към свещениците му беше в кръвта. Нямаше нужда да им бъде омразен, за да ги мрази. Както сам казваше, той беше куче за тия котки. Той им беше противник не само по идея, а по инстинкт, което е най-непреодолимо. Усещаше техните скрити нокти и ръмжеше. Едва ли съществуваше за мес Летиери някой добър свещеник. Мес Летиери беше толкова добродушен, че не можеше да мрази. Той по-скоро се бранеше, а не нападаше. Държеше духовенството на разстояние. Те му бяха сторили зло, той се задоволяваше с това, че не им желаеше доброто. Разликата се състоеше в това, че тяхната омраза беше злоба, а неговата — отвращение.

В Гернсей, макар и малко островче, има място за две вероизповедания.

Там има две енории — православна и еретическа. По избор. Мес Летиери не се спря нито на едната, нито на другата.

Този моряк, работник, философ, щастливец в работата, съвсем прост наглед, в същност не беше никак прост. Той си имаше свои противоречия и свои възгледи. Отношението му към духовенството беше непоколебимо.

Неговото неверие избухваше почти неудържимо и пред най-тежките догми. Веднъж попадна случайно на една проповед на преподобния отец Жакмен Ерод за ада — прекрасна проповед, изпълнена от край до край с извадки от светото писание, които доказваха адските мъки, изтезания, присъди, неумолимо възмездие, вечен огън, неотменното проклятие, божието наказание, гнева на всевишния, небесното отмъщение — неопровержими истини, — на излизане го чуха да шепне на един от правоверните: „Знаете ли каква глупост ми се е втълпила в главата? Все си мисля, че бог е милосърден.“

Това семе на безбожието му беше останало от пребиваването му във Франция.

Той беше гернсеец, и то доста чистокръвен гернсеец, но на острова го наричаха „французина“ заради неговите „нечестиви“ мисли. И той сам не криеше, че беше пропит с разрушителни идеи. Упоритостта, с която построи парахода „Дяволския кораб“, явно доказваше това. „Аз съм закърмен с млякото на 89 година“ — казваше той. А то не беше никак добро мляко.

В същност той изпадаше и в противоречия. Трудно е да останеш последователен в една малка страна. Във Франция „да пазиш благоприличие“, в Англия „да бъдеш почитан“ — ето цената на спокойния живот. Да бъдеш уважаван, това те обвързва с куп условности — от добре отпразнувания неделен ден до добре вързаната вратовръзка. „Да не те сочат с пръст“ — ето още един страшен закон. Да те сочат с пръст, все едно, да те анатемосват. Малките градчета, блата от сплетни, се отличават с такива злобни предразсъдъци. И най-смелите се боят от тези хули. Излизат срещу картеч, излизат срещу урагана, но отстъпват пред госпожа Мълва. Мес Летиери беше по-скоро упорит, отколкото последователен. Но под този натиск и упорството му отстъпваше. Той странеше от духовенството, но никога не му затваряше решително вратата си. При тържествени случаи и в дни, когато пастирите навестяват своето паство, той приемаше достатъчно любезно и лютеранския пастор, и папския капелан. Случваше му се от време на време да съпровожда Дерюшет до англиканската, черква — тя самата, както споменахме вече, ходеше там само на четирите големи празника в годината.

С други думи, тези отстъпки, които му струваха много, го дразнеха и вместо да го помирят с духовенството, усилваха вътрешната му непримиримост. Утешаваше се с повече подигравки над тях. Този незлоблив човек беше язвителен само по отношение на духовенството. Невъзможно беше да го смекчиш.

Мес Летиери не понасяше никакво духовенство. Проникнат беше от революционна непочтителност. Не правеше никаква разлика между едното вероизповедание и другото. Видеше ли пастор с жена, извръщаше се. „Женен поп!“ — казваше той, като подчертаваше тези две думи. Тоя род бракове го вбесяваха. — Пола не се жени за пола! — викаше той. Свещеникът за него беше безполово същество. На драго сърце би казал: „Нито мъж, ни жена — поп“. Той обсипваше и английското, и католическото духовенство с едни и същи неприлични, презрителни наименования; употребяваше едни и същи изрази и за двата вида „раса“; станеше ли дума за поповете, били те католически или лютерански, не смяташе за нужно да разнообразява запаса си от цветистите изрази, които се употребяваха по онова време. Казваше на Дерюшет: „Вземи, когото щеш, само да не е поп“.

>>> XII

>>> Безгрижието — част от красотата

Кажеше ли дума мес Летиери, помнеше я; кажеше ли дума Дерюшет, забравяше я. По това се различаваха чичото и племенницата.

Както видяхме, Дерюшет беше възпитана така, че в нея почти нямаше чувство за отговорност. Трябва да подчертаем, че повърхностното възпитание крие много опасности. Да искаш да направиш детето си преждевременно щастливо, е може би неблагоразумие.

Дерюшет мислеше, че щом тя е щастлива, всичко е в ред. Тя чувствуваше в същност, че чичо й се радва, когато тя е радостна. Тя горе-долу споделяше възгледите на мес Летиери. Набожността й се задоволяваше с това, че тя отиваше четири пъти годишно на черква. Видяхме я в коледна премяна. Не разбираше нищо от живота. Имаше всички заложби да се влюби някой ден до полуда. Засега беше весела.

Сутрин Дерюшет се събуждаше, без да помни какво е правила вечерта. Ще я затрудните много, ако я запитате какво е правила миналата седмица. Но това не й пречеше да изпитва в някои смътни часове потайна тъга и да чувствува как нещо мрачно от живота хвърля сянка върху нейната цветуща младост, върху радостта й. И на небесната синева има облаци. Но тези облаци бързо се разнасяха. Всичко завършваше с весел смях, без самата тя да знае защо е била тъжна и защо е спокойна. За нея всичко беше игра. Закачките й се сипеха върху минувачите. Закачаше и младежите. Не би се смилила и над самия дявол и би му скроила някоя шега. Беше прелестна и същевременно толкова невинна, че злоупотребяваше с това. Усмихваше се, както котето драска. Горко на одраскания! Тя го забравяше. За нея не съществуваше вчера. Опиваше се само от днешния ден. Ето какво означава прекалено щастие. У Дерюшет споменът изчезваше, както се топи снегът.

>> Четвърта книга

>> Гайдата

>>> I

>>> Първи багри на зора или пожар

Жилиат никога не беше разговарял с Дерюшет! Познаваше я само отдалеч, както познаваме зорницата.

В деня, когато Дерюшет срещна Жилиат по пътя към черквата и го изненада, като написа името му на снега, тя беше шестнадесетгодишна. Точно предната вечер мес Летиери й беше казал: „Не върши детинщини. Ти си вече голяма.“

Името „Жилиат“, написано от това дете, падна в незнайна дълбина.

Какво бяха жените за Жилиат? Самият той не можеше да каже. Срещнеше ли жена, той я плашеше и сам се плашеше от нея. Говореше с жена само в краен случай. Никога не е бил любимият на нито една селска хубавица. Когато се случеше сам на пътя и видеше насреща жена, прескачаше някоя градинска ограда или се завираше в някой храст и си отиваше. Отбягваше дори бабите.

В това коледно утро, когато срещна Дерюшет и тя написа името му на снега, той се прибра в къщи и не помнеше вече защо беше излязъл. През нощта не спа. За какво ли не мисли: че ще е добре да посади черна ряпа, че изложбата беше добра, че не беше забелязал мина ли корабът от остров Серк; да не му се е случило нещо? — че беше видял цъфнало заешко зеле — нещо рядко по това време. Той никога не узна каква точно му е била покойната стара жена, реши, че положително му е била майка и се замисли с дълбока нежност за нея. Спомни си за женската прикя в кожения куфар. Сети се, че преподобният Жакмен Ерод навярно някой ден ще бъде назначен декан в пристанището Сен Пиер, епископски наместник, и че мястото му в Сен Сансон ще остане свободно. Спомни си, че втория ден на коледа ще бъде двадесет и седмият ден на луната и следователно пълният прилив ще бъде в три часа и двадесет и една минута, полуотливът в седем и петнадесет, пълният отлив в девет и тридесет и три, а полуприливът, в дванадесет и тридесет и девет минути. Спомни си с най-дребни подробности облеклото на шотландеца, който му беше продал гайдата. Събуди се късно през деня и първата му мисъл беше Дерюшет.

Следната вечер заспа, но цяла нощ сънува шотландския войник. В полудрямка си каза, че следколедните съдебни заседания ще станат на двадесет и първи януари. Сънува също стария отец Жакмен Ерод. Събуди се, сети се за Дерюшет и страшно и се разсърди; съжаляваше, че не е вече дете, та да и замеря прозорците с камъни.

После се сети, че ако беше дете, майка му щеше да бъде жива и заплака.

Реши да прекара три месеца в Шузе или Менкие. Но не замина.

Не стъпи вече на пътя от пристанището Сен Пиер за Вал.

Мислеше си, че името му, „Жилиат“ стои там, написано на земята, и всеки, който мине, го гледа.

>>> II

>>> Стъпка по стъпка в неизвестното

В замяна на това всеки ден виждаше „Дома на неустрашимите“. Не го правеше нарочно, но минаваше от тая страна. Случваше се така, че винаги се отбиваше по пътечката край градината на Дерюшет.

Една сутрин, като стоеше на тази пътечка, някаква градинарка, която излизаше от „Дома на неустрашимите“, казваше на друга жена: „Мис Летиери обича „сикал““.

Той насади в градината си леха сикал. Сикалът е зеле с вкус на аспержи.

Градинската стена в „Дома на неустрашимите“ беше много ниска — можеше да се прескочи. Само мисълта за това би го ужасила. Но не беше забранено, когато минава както всички хора, да чуе разговора в стаите или в градината. Той не слушаше, а чуваше. Веднъж чу двете прислужници, Дуе и Грас, да се карат. Гласът им се носеше в цялата къща. Кавгата остана да звучи в ушите му като музика.

Друг път чу някакъв глас, който не приличаше на гласа на другите, и му се стори, че е гласът на Дерюшет. Избяга.

Думите, които този глас произнесе, останаха запечатани навеки в паметта му. Повтаряше си ги непрестанно. Тези думи бяха: „Подайте ми, моля, метлата!“

Лека-полека той стана по-смел. Веднъж даже се спря. Един ден Дерюшет, която не можеше да се види отвън, въпреки че прозорецът й беше отворен, свиреше на пианото си и пееше. Пееше своята песен „Красавецът Дунди“. Той пребледня, но събра сили да послуша.

Настана пролет. И един ден небето се разтвори: Жилиат видя Дерюшет да полива салатата.

Скоро не му стигаше само да се спре. Изучи привичките й, разбра кога излиза и я чакаше.

Внимаваше да не го забележат.

Лека-полека, докато в храстите цъфнаха рози и литнаха пеперуди, неподвижен и безмълвен с часове, скрит зад стената, без никой да го вижда, притаил дъх, той свикна да гледа как Дерюшет шета из градината. Свиква се и с отровата.

От своето скривалище той често слушаше Дерюшет да разговаря с мес Летиери в беседката, оградена с гъсти габъри, където имаше пейка. Ясно чуваше всичко.

Колко път беше изминал. Стигнал беше дотам, че дебнеше и подслушваше. Уви! Човешкото сърце е стар шпионин.

Имаше и друга пейка, която се виждаше — съвсем близо, на края на алеята. Дерюшет сядаше понякога на нея.

По цветята, които Дерюшет береше и поднасяше към носа си, той отгатна любимите й ухания. Тя предпочиташе мириса на повита, после на карамфила, после на орловите нокти, после на ясмина. Розата беше на пето място. Любуваше се на лилията, но не вдъхваше уханието й.

По избора на тези ухания Жилиат си създаваше мислена представа за нея. Свързваше всяко ухание с някое съвършенство.

Само при мисълта да заговори с нея косите му настръхваха.

>>> III

>>> Песента „Красавецът Дунди“ отеква на хълма

Зад градинската ограда на „Дома на неустрашимите“ край стената имаше едно кътче, покрито с чимшир и бръшлян, обрасло в коприва, сред див слез, приличен на дърво, и голяма овча опашка, която растеше сред гранита — в това кътче той прекара почти цялото лято. Прекара там неизразимо замислен. Свикнали с него, на същите камъни се припичаха гущери. Лятото беше ясно и меко. Над главата на Жилиат се носеха облаци. Той седеше на един камък в тревата. Навред чуруликаха птички. Той стискаше с две ръце челото си и се питаше: „Защо ли написа името ми на снега?“ Откъм морето духаше силен вятър. От време на време от далечната каменоломна Водю изведнъж екваше тръбата, която предупреждаваше минувачите, че ще избухне мина. Не се виждаше пристанището на Сен Сансон, но над дърветата стърчаха острите върхове на мачтите. Прелитаха пръснати чайки. Жилиат беше чувал от майка си, че жена може да се влюби в мъж — случвало се. И си казваше: „Ето. Разбирам. Дерюшет е влюбена в мене.“ И му ставаше много тъжно. Казваше си: „И тя мисли за мене. Така и трябва.“ Мислеше си, че Дерюшет е богата, а той беден. Мислеше, че параходът е скверно откритие. Никога не можеше да си спомни кой ден от месеца е. Гледаше разсеяно как големите черни бръмбари с жълти коремчета и къси крилца се вмъкват с бръмчене в дупките на стените.

Една вечер Дерюшет се прибра да си легне. Пристъпи към прозореца, за да го затвори. Нощта беше мрачна. Изведнъж Дерюшет се ослуша. Някой свиреше в непрогледния мрак. Някой, който се намираше навярно на склона на хълма или под кулите на замъка Вал, или може би още по-далеч, свиреше на някакъв инструмент. Дерюшет позна, че свирят на гайда любимата й песен „Красавецът Дунди“. Не разбра нищо.

От тоя ден От време на време свиренето се подновяваше в същия час, предимно в тъмните нощи.

Това не беше много приятно на Дерюшет.

>>> IV

>>> „За бай ти Мърморко“.

P>

За бай ти мърморко среднощ серенада

е шум най-ужасен, не тиха наслада.

@ (Стихове от неиздадена комедия)

P$

Изминаха четири години.

Дерюшет наближаваше двадесет и една година и още не се беше омъжила.

Някой писа някъде: „Упоритата мисъл е свредел. Всяка година се забива в главата с едно завъртване. Първата година може да се измъкне заедно с косите, втората година ще разкъса кожата, третата ще разбие черепа, а четвъртата ще изтръгне мозъка.“

Жилиат беше навлязъл в четвъртата година.

Още не беше продумал нито дума на Дерюшет. Мечтаеше край прелестната девойка. Това беше всичко.

Един ден попадна случайно в Сен Сансон и видя Дерюшет да разговаря с мес Летиери пред вратата на „Дома на неустрашимите“, която беше на пътя към пристанището. Жилиат има смелостта да се приближи. Беше съвсем сигурен, че когато мина, тя му се усмихна. Нямаше нищо невъзможно в това.

Дерюшет продължаваше да чува От време на време звуците на гайдата.

И мес Летиери чуваше гайдата. В края на краищата той забеляза упоритата музика под прозорците на Дерюшет. Нежна музика — отегчаващо обстоятелство! Нощните поклонници не му бяха по вкуса. Искаше да омъжи Дерюшет в деня, когато тя поиска и когато той поиска, чисто и просто, без истории и без музика. Изгубил търпение, той почна да дебне и му се стори, че зърна Жилиат. Почеса бакенбардите си — признак на гняв — и промърмори: „Какво скимти това говедо? Обича Дерюшет — ясно. Губиш си времето. Който иска Дерюшет, трябва да се обърне към мене, а не да дюдюка с разни свирки.“

Стана едно важно събитие, което отдавна се предвиждаше. Съобщиха, че преподобният Жакмен „Ерод е назначен наместник на уинчестърския епископ, декан на острова и пастор на Сен Пиер“ — щял да напусне Сен Сансон и да замине за Сен Пиер веднага щом пристигне заместникът му.

Новият, пастор можеше да пристигне всеки миг. Той бил от благороден нормандски род и се казвал Жое Ебенезер Кодре.

За бъдещия пастор се носеха най-различни слухове, които се тълкуваха от доброжелатели и зложелатели по най-различен начин. Казваха, че бил млад и беден, но младостта му се изкупвала с много знания, а в бедността му се криели големи надежди. На особения език, създаден за наследниците и богатството, смъртта се нарича надежда. Той бил племенник и наследник на стария и състоятелен декан на Сен Азаф. Умре ли деканът, той щял да стане богат. Господин Ебенезер Кодре бил от знатен род и той самият почти имал право на високо звание. А убежденията му се тълкуваха различно.

>>> V

>>> Заслуженият успех е винаги омразен

Ето каква беше равносметката на мес Летиери по онова време. Дюранд оправда всички надежди, които и се възлагаха. Мес Летиери беше изплатил дълговете си, запушил беше всички дупки, разплатил се беше с бременските си кредитори, погасил беше задълженията си в Сен Мало. Изплатил беше ипотеките, които тежаха на къщата му, и откупи от местните жители дребните ренти, които те получаваха срещу това имение. Собственик беше на голям производителен капитал — Дюранд. Чистият доход от парахода беше хиляда фунта стерлинги и непрестанно нарастваше. Да се изразим по-точно — Дюранд беше, единственото му състояние. Тя беше състоянието и на целия край. Превозът на добитък беше един от най-големите доходи на парахода и за това, за да се облекчи и подобри товаренето и разтоварването на воловете, трябваше да се махнат шлюпбалките и двете лодки. Това беше може би неразумно. Дюранд имаше вече само една лодка, но тя беше наистина превъзходна.

Изминали бяха десет години от кражбата на Рантен.

Разцветът на Дюранд имаше една слаба страна, не вдъхваше никакво доверие — смятаха го случайност. На успеха на мес Летиери се гледаше като на изключение — лудо щастие. Някой последвал примера му в Кауес, на остров Уайт, и не успял. Опитът разорил акционерите. Летиери казваше: „Машината е била лошо построена — това е причината“. Но поклащаха глава. Всяко откритие има тази особеност, че всички го посрещат с недоверие и най-малката грешна стъпка го проваля. Един от търговските оракули на нормандския архипелаг, банкерът Жорж от Париж, запитан за някаква сделка с параходи, казват, обърнал гръб: „Що за замяна ми предлагате. Да заменя пари с дим.“

В замяна на това платноходите намериха съдружници, колкото щеш. Капиталите бяха привърженици на платното — противници на парния котел. В Гернсей Дюранд беше факт, но парата не беше принцип. Така ожесточено се отрича винаги прогресът. Казваха за Летиери: „Добре е, но не би се заловил наново“. Вместо да насърчи, примерът му плашеше. Никой не би се решил да построи втора Дюранд.

>>> VI

>>> Щастие е за корабокрушенците, че срещнаха тоя кораб

В Ламанш равноденствието се познава отрано. Морето е тясно, пречи на вятъра и го вбесява. През февруари излизат западните ветрове и гонят вълните във всички посоки. Плаването става опасно. На брега не свалят очи от сигналната мачта; тревожат се за корабите, които може да са в беда. Морето сякаш е примка. Грамадно, яростно дихание разтърсва кръгозора: надига се страшен вятър. Мракът вие и вее.

Вятърът е една опасност, мъглата — друга.

Мореплавателите открай време са се плашели от мъглите.

В океана има три области с мъгли: една екваториална и две полярни. Моряците наричат и трите области с едно-единствено име: „Дяволски кутел“.

Във всички води, а най-вече в Ламанш, мъглите по време на равноденствието са опасни. Те изведнъж забулват с мрак морето. В мъглата, дори когато не е много гъста, винаги има опасност да не познаеш изменението на морското дъно по изменения цвят на водата — последицата е коварно прикриване на близките подводни скали и плитчините. Корабът е пред подводна скала и нищо не го предупреждава. Често корабите, попаднали в мъгли, имат само един изход — да легнат в дрейф или да пуснат котва. При мъгла стават толкова корабокрушения, колкото и при вятър.

След един мъглив ден последва яростна буря, но пощенският кораб „Кашмир“ успя да се добере благополучно до Англия. Той успя да влезе в пристанището Сен Пиер при първите слънчеви лъчи на кръгозора, в същия миг, в който от замъка Корне приветствуваха изгрева с топовен изстрел. Небето се беше прояснило. Очакваха кораба „Кашмир“, тъй като с него трябваше да пристигне новият пастор на Сен Сансон.

Малко след пристигането на кораба в града се пръсна слух, че през нощта, в морето, до него се е приближила лодка с екипаж на потънал кораб.

>>> VII

>>> Щастие е за този любител на разходките, че го забеляза рибарят

Тази нощ, след като вятърът утихна, Жилиат излезе за риба, без да навлиза много навътре в морето с „дебеланата“ си.

Прибираше се по прилив, към два часа следобед — блестеше ярко слънце и като минаваше пред Зверския рог, за да се прибере в заливчето пред „Къщата в покрайнината“ стори му се, че вижда на креслото Гилд Холм Ур някаква сянка, която не беше от скалата. Отправи гемията си нататък и видя, че на креслото седи човек. Морето беше доста високо, вълните окръжаваха скалата и той не можеше вече да се спаси. Жилиат замаха с ръце. Човекът не помръдна. Жилиат се приближи. Човекът спеше.

Облечен беше в черно. „Прилича на свещеник“ — помисли Жилиат. Приближи се по-близо и видя юношеско лице.

Лицето му беше непознато.

Скалата за щастие беше отвесна, водата наоколо дълбока. Жилиат даде назад и успя да изтегли гемията до самата скала. Приливът подигаше достатъчно „дебеланата“ и ако Жилиат се изправеше на борда й, можеше да стигне краката на непознатия. Той се изправи и вдигна ръце. Паднеше ли в тоя миг, надали щеше да изплува над водата. Вълните се плискаха яростно. Положително щяха да го смажат между гемията и скалата.

Той дръпна заспалия за крака.

— Хей, какво правите тук? Непознатият се събуди.

— Гледам — каза той. Разсъни се напълно и продължи:

— Пристигнах на острова, тръгнах да се поразходя и попаднах насам, прекарах нощта в морето, гледката ми хареса, уморен бях, заспах.

— След десет минути щяхте да се удавите — каза Жилиат.

— Ами!

— Скочете в гемията.

Жилиат закрепи гемията с крак, вкопчи се здраво с едната ръка в скалата и протегна другата на младежа в черно, който скочи леко в гемията. Много хубав младеж.

Жилиат хвана греблото и за две минути „дебеланата“ навлезе в заливчето край „Къщата в покрайнината“.

Момъкът беше с кръгла шапка и бяла яка Дългият му черен редингот беше закопчан до яката. Имаше руси коси, женствено лице, ясни очи, строг вид.

Гемията стигна брега. Жилиат прекара въжето през халката после се обърна и видя, че изискано бялата ръка на момъка му подава златна монета.

Жилиат отстрани леко ръката.

Последва мълчание. Младежът пръв го наруши.

— Вие ми спасихте живота.

— Възможно е — отвърна Жилиат. Гемията беше вързана. Стъпиха на брега. Младежът продължи:

— Дължа ви живота си, господине.

— Какво от това?

След отговора на Жилиат пак последва мълчание.

— От тази енория ли сте? — запита младежът.

— Не — отвърна Жилиат.

— От коя енория сте?

Жилиат дигна дясната си ръка, посочи небето и каза:

— От тази.

Младежът се сбогува и си тръгна.

След няколко крачки той се спря, бръкна в джоба си, измъкна някаква книга, върна се при Жилиат и му подаде книгата.

— Позволете ми да ви предложа това. Жилиат взе книгата.

Беше библия.

След миг, облегнат на стълбата си, Жилиат видя как момъкът изчезна зад завоя на пътечката, която водеше към Сен Сансон.

Някакъв глас, който го викаше, го изтръгна от мислите му.

— Хей, Жилиат!

Той позна гласа и вдигна очи.

— Какво има, сийор Ландоа?

— Новини, Жилиат.

— Къде?

— В „Дома на неустрашимите“.

— Какво се е случило там?

— Много съм далеч, не мога да ви разкажа. Жилиат изтръпна.

— Да не се жени мис Дерюшет?

— Ами. Само това липсваше.

— Какво искате да кажете?

— Идете там, ще узнаете.

>> Пета книга

>> Револверът

>>> I

>>> Разговорите в „Странноприемницата Жан“

Сийор Клюбен беше човек, който очаква случая.

Той беше дребен и жълт, но здрав като бук. Морето не беше успяло да обгори кожата му. Изглеждаше като от восък. Паметта му беше някак непоколебима и особена. Видеше ли веднъж човек, той се запечатваше завинаги в паметта му като бележка в бележник. Бързият му поглед сграбчваше Зеницата му вземаше отпечатък от някое лице и го запазваше: лицето можеше да остарее, сийор Клюбен пак го познаваше. Невъзможно беше да скриеш следите си от тази упорита памет. Сийор Клюбен беше кратък, въздържан, студен — никакви движения. Най-напред предразполагаше чистосърдечният му вид. Мнозина го смятаха простодушен — в крайчеца на окото му имаше бръчица, която го правеше някак глупавичък. Казахме вече, че нямаше по-добър моряк от него. Казваха, че няма по-честен и по-благонадежден човек. Който го заподозреше, сам ставаше подозрителен. Намереше ли игла, веднага търсеше собственика й. Би накарал да бият барабан за кутия кибрит. Веднъж влязъл в една кръчма в Сен Серван и казал на кръчмаря: „Обядвах у вас преди три години, сбъркахте в сметката“ — и върнал на кръчмаря шестдесет и пет сантима. Той беше самата честност с внимателно свити устни.

Изглеждаше вечно нащрек. Кого дебнеше? Навярно негодниците.

Всеки вторник той тръгваше с Дюранд от Гернсей за Сен Мало, пристигаше в Сен Мало във вторник вечерта, прекарваше там два дни, докато натовари, и потегляше за Гернсей в петък сутринта.

По това време на пристанището в Сен Мало имаше малка странноприемница, която се наричаше „Странноприемницата Жан“.

Сийор Клюбен отсядаше в „Странноприемницата Жан“. Там беше френската кантора на Дюранд.

Митничарите и бреговата охрана се хранеха и пиеха в „Странноприемницата Жан“. Имаха отделна маса. Митническите чиновници от Биник се срещаха там по служба с чиновниците от Сен Мало.

Шкиперите също се отбиваха там и се хранеха на друга маса.

Сийор Клюбен сядаше ту на едната, ту на другата маса, но предпочиташе митническите чиновници пред шкиперите. Беше добре дошъл и на двете маси.

Председател на масата на шкиперите беше старият капитан на далечни плавания господин Жертре Габуро. Господин Жертре Габуро не беше човек, а барометър. Така се беше сраснал с морето, че безпогрешните му предсказания будеха изненада. Постановяваше какво ще бъде времето утре. Вслушваше се във вятъра: опипваше пулса на отлива. Казваше на облака: „Покажи си езика — с други думи — светкавицата“. Беше лекар на вълните, на ветровете, на бурите. Океанът беше неговият болен; обиколил беше света, както лекар обикаля клиниката си, като беше изучил всеки климат, в добро и в лошо състояние; знаеше на пръсти патологията на годишните времена. Съобщаваше такива случаи: „Барометърът спадна веднъж през 1796 година три чертички под бурята“. Беше моряк по призвание. Мразеше Англия с цялата си любов към морето. Проучил беше най-грижливо английската флота, за да узнае слабата й страна. Обясняваше по какво се различават „Северен“ от 1537 година, „Роял Уилям“ от 1670 година и „Виктори“ от 1765 година. Сравняваше подводните части на корабите. Съжаляваше, че на палубите на английските кораби вече няма кули, а на мачтите — приличните на фуния марсови площадки, като на „Грейт Хари“ от 1514 година, навярно защото те бяха прекрасна цел за френските ядра. Беше неизчерпаем източник на сведения — учебник и календар, справочник за мерките и тарифа. Един ден заболял тежко на борда, помислили, че умира, екипажът заобиколил койката му, а той прекъснал предсмъртните си хълцания, за да каже на корабния дърводелец: „От всяка страна на езелгофта трябва да се издълбае по едно гнездо за чугунената макара със стоманена ос и през нея да се прекара брамгорденът“. — От всичко това става ясно, че той беше изключителен човек.

Рядко се случваше на масата на шкиперите и на масата на митническите чиновници да се води един и същ разговор. Това обаче се случи точно в началото на февруари, в дните, до които ни доведе нашият разказ. Тримачтовият кораб „Тамолипас“ с капитан Зуела, който пристигаше от Чили и щеше да се върне пак там, привлече вниманието и на двете маси. Шкиперите говореха за товара му, а митническите чиновници за скоростта.

Капитан Зуела от Копиапо, чилиец с малко колумбийска кръв, беше взел най-независимо участие във войните за независимост, като минавал ту на страната на Боливар*, ту на страната на Морильо** според това, къде е имал повече сметка. Забогатял, защото услужвал на всички. Бил от онази велика партия, която би могла да се нарече доходна партия. Вестяваше се сегиз-тогиз във Франция по търговски сделки и ако се вярва на слуховете, на драго сърце приемал на кораба си разни бегълци — фалирали търговци или политически изгнаници — не е ли все едно? — стига да си платят. Прибирал ги на кораба си по много прост начин. Беглецът чакал на някое пусто място на брега и преди да вдигне котва, Зуела пращал лодка да го вземе. Така миналия път спомогнал да избяга един задочно осъден, а сега се говореше, че смята да измъкне няколко души, замесени в делото Бидасоа***. Предупредена, полицията го дебнеше.

[* Боливар Симон (1783-1830) възглавявал борбата на испанските колонии срещу испанското иго. На негово име е наречена републиката Боливия.]

[** Морильо Пабло — испански генерал, главнокомандуващ войските, изпратени в Южна Америка за потушаване на въстанията. Претърпял поражение от Боливар.]

[*** Делото Бидасоа — в 1823 година реакционното френско правителство изпрати военна експедиция начело с дук Ангулемски за потушаване на испанската революция. При бреговете на пограничната рекичка Бидасоа тези войски се сблъскали с група френски републиканци, които се опитали да спрат нахлуването на интервентите в Испания.]

Колкото и да е чудно, но почти може да се твърди, че бягството открива широки възможности особено на нечестните хора. Трохите цивилизация, които един обесник носи от Париж или Лондон, са цяло състояние сред първобитните варварски племена, печелят му и име, и положение. Най-естествено беше да се изплъзнеш тук от законите, а там да придобиеш висш духовен сан. Изчезваха по някакъв вълшебен начин и не едно бягство завършваше щастливо като в приказките. Такова бягство водеше в неизвестното, в приказното. Несъстоятелен длъжник, измъкнал се от Европа, без да се разплати, след двадесет години се явяваше велик везир в Азия или крал в Тасмания.

Спомагането в бягството беше поминък, и то доходен поминък, при по-голямо търсене. То допълваше някои и други търговски сделки. Който искаше да избяга в Англия, се обръщаше към контрабандистите. Който искаше да избяга в Америка, се обръщаше към авантюристи в далечните плавания като Зуела.

>>> II

>>> Клюбен забелязва някого

Зуела се хранеше понякога в „Странноприемницата Жан“. Сийор Клюбен го познаваше по лице.

В същност сийор Клюбен не беше горделив: той не отбягваше далечното познанство с обесниците. Понякога стигаше и до близко познанство — ръкуваше се с тях насред улицата и се здрависваше. Говореше английски с английските контрабандисти и изкълчен испански с испанските. Имаше си възгледи в това отношение: „Опознай злото, за да извлечеш от него добро. — От полза е горският да поприказва с бракониера. — Лоцманът трябва да поразучи пирата — пиратът е подводна скала. — Опитвам обесника, както лекар опитва отровата.“ Не можеше да му се възрази. Всички бяха съгласни с капитан Клюбен. Похваляваха го, че у него няма глупава дребнавост. Кой би дръзнал да го очерни? Правеше ли нещо, правеше го явно за „благото на службата“. Всичките му постъпки бяха напълно ясни. Нищо не можеше да, го изложи. Кристалът не би могъл да се опетни, дори и да иска. Това доверие беше справедлива награда за дългогодишна почтеност — отличие за честно спечеленото име.

Каквото и да правеше сийор Клюбен, каквито и да изглеждаха неговите постъпки, лошото у него се смяташе добродетел; той беше безпогрешен; освен това говореше се, че той е много предпазлив: от тая или оная връзка, която за друг можеше да бъде подозрителна, честността му се измъкваше с подчертана ловкост. Славата за неговата ловкост се съгласуваше напълно със славата му, че е простодушен без никакво противоречие и съмнение. Срещат се простодушни хитреци. Това е една от разновидностите на почтения човек — от най-ценните разновидности.

Сийор Клюбен беше от тия хора, у които приятелският разговор с някой крадец или злодей се приема като нещо естествено — те са проучени, разбрани, още по-дълбоко уважавани и общественото мнение им смига одобрително.

„Тамолипас“ беше натоварен. Готвеше се за път и скоро щеше да вдигне котва.

Веднъж, във вторник вечерта, Дюранд пристигна в Сен Мало още по светло. Сийор Клюбен, прав на мостика, наблюдаваше маневрите на парахода при влизането му в пристанището и забеляза край Малкия залив на пясъчния бряг между две канари, на съвсем пусто място, двама души, които разговаряха. Насочи към тях далекогледа си и позна единия. Той беше капитан Зуела. Изглежда, че позна и другия.

Другият беше едър, леко прошарен. Носеше цилиндър и строго черно облекло. Навярно беше квакер*. Свеждаше смирено очи.

[* Квакер — член на религиозна секта, възникнала през XVII век в Англия.]

В „Странноприемницата Жан“ сийор Клюбен научи, че „Тамолипас“ се готвел да отплава след десетина дни.

По-късно стана известно, че сийор Клюбен е събрал и някои други сведения.

Вечерта той отиде при търговеца на оръжие на улица Сен Венсан и го попита:

— Знаете ли какво е револвер?

— Да — отвърна търговецът.

— Това е пистолет, който умее да поддържа разговора.

— Наистина, запитва и отговаря — И възразява.

— Точно така, господин Клюбен. С барабан.

— И пет-шест куршума.

Търговецът полуотвори крайчеца на устната си, цъкна с език и кимна в знак на възхищение.

— Добро оръжие, господин Клюбен. Вярвам, че ще си пробие път.

— Искам един револвер с шест куршума.

— Нямам.

— Как така вие, търговец на оръжие, да нямате?

— Нямам още такава стока. Знаете ли, тя е нещо невиждано. Новооткритие. Във Франция продължават да произвеждат само пистолети.

— По дяволите!

— Няма я още на пазара.

— По дяволите!

— Имам отлични пистолети.

— Искам револвер.

— Съгласен съм, че е по-добро оръжие. А, чакайте, господин Клюбен…

— Какво?

— Мисля, че точно сега в Сен Мало има един — на старо.

— Револвер ли?

— Да.

— Продава ли се?

— Да.

— Къде?

— Мисля, че зная. Ще проверя.

— Кога ще можете да ми дадете отговор?

— На старо. Но добър.

— Кога да намина пак?

— Ако ви сдобия, ще ви сдобия с добър револвер.

— Кога ще имам отговор?

— При следното ви пристигане.

— Не казвайте, че е за мене — предупреди Клюбен.

>>> III

>>> Клюбен отнася и не връща нищо обратно

Сийор Клюбен натовари Дюранд, взе на борда порядъчно количество волове и замина както винаги от Сан Мало за Гернсей в петък сутринта.

Същия този петък, когато параходът излезе в открито море и капитанът можеше да напусне за малко мостика, Клюбен влезе в каютата си, затвори се, взе един куфар, сложи дрехи в едното отделение, сухари, няколко кутии консерви, няколко фунта пресовано какао на питки, хронометър и далекоглед в другото, заключи куфара и вмъкна през дръжката му предварително приготвено въже, за да го вдигне на гръб, ако се наложи. После слезе в трюма, влезе в кабелното отделение и излезе с едно от ония въжета с възли и кука, които служат на работниците при калафатене на корабите по море и на крадците по суша. С такива въжета човек по-лесно се катери.

От Гернсей Клюбен отиде в Тортвал. Там престоя тридесет и шест часа. Занесе куфара и въжето, а се върна с празни ръце.

По това време, което е толкова далеч от нас, че може да се смята за историческо, в Ламанш била силно развита контрабандата. Контрабандистите се стичали най-много на западния бряг на Гернсей. Напълно осведомените хора, които знаят с най-големи подробности какво се е случило преди половин век, като че ли е било съвсем скоро, ще ви кажат имената на много от тия кораби, повечето астурийски или от Гипускоа. Няма никакво съмнение, че не е минавало и седмица, без да се появят един-два кораба било в залива Светците, било в Пленмон — сякаш напълно редовни съобщения. Една пещера в Серк се наричала и продължава да се нарича „Дюкяните“, тъй като в нея контрабандистите са разпродавали стоката си. За нуждите на този род търговия в Ламанш се е говорил някакъв особен контрабандистки език, днес вече забравен.

На много места по английското и френското крайбрежие контрабандата била в тясна връзка с откритата законна търговия. Тя имала достъп в дома на не един крупен финансист, през тайната вратичка, разбира се, и се вливала подмолно в стокообращението и в цялата кръвоносна система на промишлеността. Търговец наглед, а в същност контрабандист — ето тайната на много състояния. Няма спор — преследвана от законите, контрабандата се сродила тясно с финансовия свят. Била във връзка с „най-доброто общество“.

Двамата най-прочути контрабандисти, които се отбивали по това време в Пленмон, били Бласко и Бласкито. Били едноименници. У испанците и католиците това е родство; съгласете се, че общ светец на небето е също така достойно за уважение, както общ баща на земята.

Знаеш ли горе-долу тайния път на контрабандистите, нямало нищо по-лесно и по-трудно от това, да влезеш във връзка с тия хора. Достатъчно било да надвиеш нощния страх, да отидеш в Пленмон и да се сблъскаш лице срещу лице с тайнствения въпросителен знак, който ще изникне там.

>>> IV

>>> Пленмон

Пленмон, близо до Тортвал, е един от трите върха на гернсейския „триъгълник“. Там, на края на носа, над самото море, се зеленее висок връх.

Върхът е пустинен.

И е още по-пустинен, защото там се гуши къща.

Ужас вее от тоя самотен дом.

Казват, че в него има призраци.

Истина или не, но той е странен наглед.

Тази гранитна двуетажна къща се издига сред трева. Не е никак разрушена. Напълно е обитаема. Стените са плътни, покривът — здрав. Нито един камък не е паднал от стените, нито една керемида — от покрива. Тухлен комин се издига на върха на покрива. Къщата е с гръб към морето. Лицето й към океана е гола стена. Вгледате ли се внимателно в тая стена, ще видите зазидан прозорец. На покрива има три прозорчета, едно към изток, две към запад — и трите са зазидани. Само лицето към сушата има врата и прозорци. Вратата е зазидана. Двата прозореца на долния етаж също са зазидани. На горния етаж — това веднага ще ви порази, приближите ли се към къщата — има два отворени прозорци; но тези отворени прозорци са по-страшни от зазиданите. Те се чернеят посред бял ден. Нямат стъкла, нямат даже рамки. Гледат към мрака вътре. Сякаш кухини на две избодени очи! Къщата е запустяла. През зеещите прозорци се вижда, че вътре цари пустош. Няма тапети, няма дървена облицовка — голи стени. Сякаш гроб с прозорци, откъдето гледат призраци. Дъждовете подкопават основите към морето. Стръкове коприва, разлюлени от вятъра, галят подножието на стените. На хоризонта не се вижда никакъв човешки дом. Запустяла къща, където витае тишината. Спреш ли се обаче и прилепиш ли ухо към стената, ще доловиш смътно от време на време тревожен плясък на криле.

Нощем бледият лик на луната наднича вътре.

Долу — безкрайно море! Местоположението е прекрасно, затова пък зловещо. Красивата местност става загадка. Защо този дом е необитаем? Местността е хубава, къщата добра. Защо е така запустяла? Въпросите на разума се смесват с въпросите на въображението. Земята е плодородна, защо никой не я обработва? Няма стопанин. Вратата е зазидана. Какво има тук? Защо хората бягат? Какво се е случило? Или ако не се е случило нищо, защо няма никой? Когато всичко спи, тук бди ли някой? Мрачната буря, вятърът, хищните птици, скрити зверове, незнайни същества минават през ума и се смесват с тая къща. Кой отсяда тук? Представяте си как пороен град и дъжд се изливат в прозорците. Мътни потоци от бурите са оставили следи по вътрешната стена. Вятърът фучи в зазиданите и отворени стаи. Престъпление ли е извършено тук? Сякаш нощем тази къща, потънала в мрак, зове за помощ. Безмълвна ли е? Долитат ли от нея гласове? С кого е във връзка сред тая самота? По обяд е страшна. Каква ли е среднощ?

След залез-слънце рибарските лодки се връщат, птиците замлъкват, козарят зад скалата прибира козите си, сред камъните се плъзгат спокойно първите змии, звездите трепкат, повява вятър, настава пълен мрак, а двата прозореца стоят и зеят. Дават простор на въображението.

Лековерните обясняват всичко посвоему, но и здравомислещите си имат свои обяснения „Съвсем обикновена къща — казват те — Някога е била наблюдателен пост — през войните, по време на революцията, и през Империята, и при разцвета на контрабандата. Затова е била построена. След войната постът е бил изоставен. Не са разрушили къщата, тъй като можела пак да потрябва. Зазидали са вратата и прозорците долу, за да я предпазят от торни бръмбари в човешки образ и за да не влиза никой. Зазидали са прозорците от трите страни към морето заради южния и западния вятър. Това е всичко.“

Положително е само едно — къщата е била по-скоро от полза, а не от вреда за контрабандистите.

Прекаленият страх изменя същността на фактите. Без съмнение много от нощните явления, които са станали причина да се състави мнението, че къщата е „обитавана от призраци“, можеха да се обяснят със съмнителното и беглото появяване, с краткия престой на хора, които веднага си отплуват, а също така и с предпазливостта или пък с дързостта на някои съмнителни личности, които се крият, за да вършат престъпления и се показват, за да плашат околните.

В тези далечни вече времена се срещаха най-дръзки прояви. Полицията, особено в малките страни, не беше това, което е днес.

Трябва да добавим, че ако изоставеният дом, както казват, е бил удобен за контрабандистите, те са се събирали там до известна степен напълно свободно, тъй като къщата се е ползувала с лошо име. Лошото й име я е предпазвало от доноси. Никой не се оплаква от духове на митническите чиновници и на полицията. Суеверните се кръстят, но не търсят правосъдие. Те виждат или си въобразяват, че виждат, бягат и мълчат.

Ако може да се вярва на местните предания и на първия срещнат, суеверието на времето е стигало понякога дотам, че са окачвали по стените на къщата в Пленмон на гвоздеи, чиито следи още личат, плъхове без лапи, прилепи без криле, животински скелети, жаби, смачкани между страниците на библията стръкове жълт лупин* — странни приношения, окачвани от безразсъдни нощни минувачи, на които се струвало, че виждат нещо и се надявали да измолят чрез тези дарове опрощение, да отвърнат от себе си немилостта на духовете, вампирите и таласъмите.

[* Лупин — фуражно растение от рода на пеперудоцветните.]

Както и да е, ако в този дом стават произшествия, негова работа; като оставим настрани няколко случая и изключения, никой не надникваше там — той беше запустял. Кой ли обича да се сблъсква с нечистите сили?

Благодарение на ужаса, който прогонваше всеки вероятен наблюдател или свидетел, лесно беше да се вмъкнеш нощем в тая къща с някоя въжена стълба или чисто и просто с първия кол от съседните градини. С малко дрехи и храна, донесени там, можеше най-спокойно да дочакаш възможността и случая да се измъкнеш тайно с някой кораб. Преданието гласи, че преди четиридесет години някакъв беглец — политически според едни, търговец според други — се крил известно време в племонския дом, обитаван от призраци, отдето успял да избяга с някаква рибарска гемия в Англия. От Англия е лесно да се прехвърлиш в Америка.

От върха, на който се издига тази къща, на една миля от брега, на югозапад, се вижда рифът Ханоа.

Този риф е прочут. Причинил е всички злини, които може да причини една скала. Той беше един от най-страшните морски убийци. Чакаше вероломно нощем корабите. Той разшири тортвалските и рокенските гробища.

В 1862 година на този риф издигнаха фар.

Днес риф Ханоа осветява пътя на корабите, които объркваше: примката е с факел в ръка. Търсят на хоризонта като закрилник и водач скалата, която отбягваха като злосторник. Риф Ханоа прави безопасно безкрайното морско пространство, което застрашаваше. Той е нещо като разбойник, станал пазител на реда.

Има три Ханоа: Голям, Малък и Чайка. На Малкия Ханоа днес свети фарът.

Да преплуваш пролива между Ханоа и Пленмон е трудно, но не и невъзможно. Спомняме си, че това беше един от подвизите на сийор Клюбен.

>>> V

>>> Опустошители на гнезда

Горе-долу към съботата, която сийор Клюбен прекара в Тортвал, се случи едно странно събитие, малко известно в началото в тоя край, което излезе на бял свят много по-късно. Много неща, както отбелязахме, се премълчават под влиянието на страха, който са вдъхнали на очевидците.

През нощта в събота срещу неделя — определяме времето и смятаме, че не грешим — три деца се изкачваха по стръмния пленмонски бряг. Децата се прибираха в село. Връщаха се от морето. Те бяха от тъй наречените „опустошителни гнезда“. Навсякъде от брега, където има скали и пукнатини в канарите над морето, има много деца, които опустошават гнездата. Споменахме вече за тях. Спомняме си, че Жилиат се тревожеше и за птиците, и за децата.

Опустошителите на гнезда са нещо като океански пакостници с доста дръзко държане.

Нощта беше много мрачна. Гъста мъгла закриваше небосклона. Тортвалската камбана, която беше кръгла и островърха и приличаше на шапка на вълшебник, удари три часа.

Защо тези деца се връщаха толкова късно? Много просто. Ходили бяха на лов за яйца от чайки в „Долната купчина грах“. Пролетта беше мека и любовта на птиците започна много рано. Децата дебнели полета на птиците над гнездата им и залисани в усилен лов, забравили за времето. Приливът ги обградил: не могли да се доберат навреме до заливчето, където била вързана лодката им, и чакали отлива на един от върховете на „Долната купчина грах“. Затова се прибираха през нощта. Майките очакват с трескава тревога децата да се приберат, после като се успокоят, тревогата се заменя с радост, избухва в гняв, накипява в сълзи и се разсейва в плесници. И те бързаха доста разтревожени. Бързаха така, че на драго сърце биха се забавили, със скритото желание да не стигнат. Очакваше ги прегръдка, смесена с плесници.

Само едно от тях нямаше от какво да се бои — то беше сирак. Беше французин, без баща, ни майка, доволно в тоя миг, че няма майка. Никой не искаше да го знае и нямаше да го бият. Другите бяха от Гернсей, от самата тортвалска енория.

Като изкачиха стръмните канари, тримата немирници стигнаха възвишението, където се издига къщата с духовете.

Първо се изплашиха, нещо, което се случва с всеки минувач и най-вече с всяко дете в такъв час и на такова място.

Искаше им се да си плюят на петите, искаше им се също да се спрат и да погледат.

Спряха се.

Погледнаха къщата.

Тя беше съвсем черна и страшна.

Сред пустото възвишение се издигаше мрачна грамада, някакъв грозен израстък с правилни очертания, висока правоъгълна маса, сякаш грамаден олтар на мрака.

Първата мисъл на децата беше да избягат, втората — да се приближат. Никога не бяха виждали тоя дом в такъв час. Понякога страхът е любопитен. С тях беше и малкият французин, затова се приближиха.

Известно е, че французите не вярват в нищо.

При това общата опасност успокоява; страхът на трима насърчава.

И после те бяха ловци и деца; тримата заедно нямаха тридесет години; те търсеха, ровеха, дебнеха скритото — как да се спрат насред път? Пъхаха си носа в едно гнездо, защо да не го пъхнат и в друго? Тръгнеш ли на лов, увличаш се; тръгнеш ли по нечии дири, попадаш в зъбчато колело. След като си надничал в толкова птичи гнезда, иска ти се да понадникнеш и в някое гнездо на духове. Защо да не проучиш ада?

Тая смесица от смътни и несъзнателни мисли, които се въртяха в главите на гернсейските пакостници, ги направи дръзки. Те тръгнаха към къщата.

Детето, което им беше водач в това смело начинание, беше достойно за това звание. Това решително момче, чирак, който калафатеше корабите, беше от ония деца, които спят в корабостроителницата, на сламата, под някой навес, сами изкарват хляба си, имат груб глас, катерят се с удоволствие по стените и дърветата, най-невъзмутимо берат ябълките по пътя и работят при поправките на военните кораби — син на случая, щастливо дете, весел сирак, роден във Франция и не се знае къде — две причини, за да бъде смел — готов да даде на бедняка двойно, много лош, много добър, рус, дори със златисти коси, разговарял даже с парижани. Засега той печелеше по шилинг на ден, като калафатеше лодките на рибарите. Хрумнеше ли му, зарязваше работата и тръгваше да обира птичи гнезда. Такъв беше малкият французин.

От пустата местност вееше ужас. Лъхаше някаква зловеща неприкосновеност. Страшно място. Съвсем близо до безмълвното и голо възвишение зееше пропаст, където се губеше стръмният му склон. Морето долу беше тихо. Никакъв вятър. Стрък трева не се полюшваше.

Пакостниците пристъпваха бавно с малкия французин на чело и се взираха в къщата.

Един от тях, като разказваше по-късно случая или по-скоро това, което беше запомнил, добавяше: „Тя беше безмълвна“.

Приближаваха се, притаили дъх, сякаш се приближаваха към страшен звяр.

Изкачиха стръмната пътечка зад къщата, която свършва край морето, до почти недостъпен скалист провлак; стигнаха доста близо до къщата; виждаха само южната стена със зазиданите прозорци; не смееха да свърнат в ляво — нали щяха да видят лицето с двата прозореца — нещо много страшно!

Все пак се решиха, когато малкият им водач им прошепна съвсем тихо: „Давайте в ляво. Там е хубаво. Трябва да видим черните прозорци.“

„Дадоха в ляво“ и излязоха от другата страна.

Двата прозореца светеха.

Децата побягнаха.

Когато бяха далеч, малкият французин се обърна:

— Виж ти — каза той, — не свети вече.

И наистина прозорците бяха тъмни. Къщата се открояваше, сякаш изрязана с ножици, на мъгливото сиво небе.

Страхът не премина, но любопитството се върна. Пакостниците се приближиха.

Изведнъж и двата прозореца светнаха едновременно.

Двамата тортвалци пак си плюха на петите и побягнаха. Френското дяволче не пристъпи, но не отстъпи. То се закова на мястото си с лице към къщата, вперило поглед в нея.

Светлината угасна, после пак блесна. Ужасно! Светлината хвърляше леко огнено отражение върху влажната от нощната роса трева. По едно време тя очерта на вътрешната стена на къщата големи черни сенки, които се движеха, и грамадни глави.

Много ясно — къщата нямаше таван, не беше преградена, имаше само покрив и четири стени и единият прозорец, не можеше да бъде осветен, без да бъде и другият.

Двамата пакостници видяха, че другарчето им стои и се върнаха стъпка по стъпка, един зад друг, разтреперани, любопитни Малкият французин им пошепна съвсем тихо: — В къщата има духове. Видях носа на единия. Двете тортвалчета се сгушиха зад французина и изправени на пръсти над рамото му, скрити зад него като зад щит, изправен срещу опасността, успокоени, че той е преградата между тях и духовете, също погледнаха.

И къщата сякаш ги гледаше. В необятния безмълвен, мрак тя имаше две огнени зеници. Това бяха прозорците. Светлината ту трепваше, ту се засилваше и пак изчезваше като всички светлини от тоя род. Тия зловещи блещукания навярно се дължат на непрестанното движение в ада. Вратата ту се отваря, ту се затваря. Прозорчето на гробницата прилича на разбойнически фенер.

Изведнъж нещо черно, съвсем непрогледно, прилично на човек, се изправи на единия прозорец, като че идеше отвън, и потъна в къщата. Сякаш някой влезе.

Обикновено крадците влизат през прозорците. Светлината за миг пламна, после угасна и вече не се появи. В къщата пак витаеше мрак. Тогава се чу някакъв шум. Сякаш шум от гласове. Така е винаги. Когато виждаш, не чуваш, не виждаш ли — чуваш.

Нощта в морето е необикновено тиха. Там мрачното безмълвие е по-дълбоко от другаде. Няма ли вятър и вълни в това немирно пространство, където обикновено не се чува плясъкът на орлови криле, ще чуеш и муха да бръмне. Гробният покой придаваше зловеща яснота на звуците, които долитаха от къщата.

— Да идем да видим — каза малкият французин. И пристъпи към къщата.

Другите две деца бяха толкова изплашени, че се решиха да го последват. Не смееха вече да избягат сами.

Тъкмо бяха отминали голямата купчина съчки, която, кой знае защо, ги успокояваше в самотата, от един храст излетя кукумявка. Имаше нещо тревожно в нейния неравен крив полет. Птицата мина косо край децата и втренчи в тях кръглите си очи, които блестяха в мрака.

Децата зад малкия французин поизтръпнаха.

Той подразни кукумявката:

— Много късно, врабчо. Не му е времето. Искам да видя. И пристъпи напред.

Скърцането на грубите подковани обуща по жълтугата не заглушаваше шума от къщата, който се увеличаваше и намаляваше със спокойната равномерност на продължителен разговор.

След миг той добави:

— В същност само глупците вярват в призраци.

При опасност дързостта свързва изоставащите и ги тласка напред.

Двете тортвалчета пак тръгнаха стъпка по стъпка след малкия си водач.

Къщата с духовете сякаш безмерно растеше. В тая зрителна измама, последица на страха, имаше и нещо действително. Къщата наистина растеше, тъй като те се приближаваха към нея.

В това време гласовете, които долитаха от къщата, ставаха все по-ясни и по-ясни. Децата слушаха. Слухът също се изостря. Не беше шушукане, а нещо по-силно от шепот, по-слабо от многогласен шум. От време на време се открояваха една-две ясни, отчетливи думи. Бяха неразбираеми и звучаха странно. Децата се спираха, ослушваха се, после пак тръгваха напред.

— Разговор на духове — пошепна малкият пакостник, — но аз не вярвам в духове.

На малките тортвалчета много им се искаше да се сгушат зад купчината съчки, но тя беше вече далеч, а другарчето им продължаваше да върви все напред и напред към къщата. Страх ги беше да останат с него, но не смееха и да го напуснат.

Объркани, те го следваха стъпка по стъпка.

Той се обърна към тях и им каза:

— Знаете, че това са празни приказки. Няма нищо.

А къщата ставаше все по-голяма и по-голяма. Гласовете ставаха все по-ясни и по-ясни.

Децата се приближаваха.

Като стигнаха къщата, видяха, че там блещука някаква светлина. Смътна светлина, една от светлините на ония разбойнически фенери, за които споменахме преди малко и които светят на магьосническите събрания.

Съвсем се приближиха и спряха.

Едното тортвалче се реши да направи следната забележка:

— Не са призраци.

— Какво виси на прозореца? — запита другото.

— Прилича на въже.

— Змия е.

— Въже от обесен — заяви важно французинът. — То им помага. Но не вярвам в това.

С три скока, а не с три крачки той се намери до стената на къщата. Имаше нещо трескаво в тая смелост.

Изтръпнали, двете момчета го последваха и се прилепиха до него, притиснати едното о дясната, другото о лявата му страна. Децата долепиха ухо до стената. Разговорът в къщата продължаваше.

Ето какво си говореха духовете на испански:

— Значи решено?

— Решено.

— Уговорено?

— Уговорено.

— Един човек ще чака тук и ще може да се прехвърли с Бласкито в Англия, нали така?

— Срещу заплащане?

— Срещу заплащане.

— Бласкито ще го вземе на гемията си.

— И няма да го пита откъде е, нали?

— То не е наша работа.

— Няма ли да го пита за името му?

— Името е празна работа. Кесията да е пълна.

— Добре. Той ще чака в тая къща.

— Трябва да има храна.

— Ще има.

— Къде?

— В куфара, който донесох.

— Много добре.

— Мога ли да оставя куфара тук?

— Контрабандистите не са крадци.

— А вие кога заминавате?

— Утре сутрин. Ако познатият ви беше готов, можеше да дойде с нас.

— Не е готов.

— Негова работа.

— Колко дни ще трябва да чака в тая къща?

— Два, три, четири дни. Повече или по-малко.

— Бласкито положително ли ще дойде?

— Положително.

— Тук? В Пленмон?

— В Пленмон.

— Кога?

— Идущата седмица.

— Кой ден?

— Петък, събота или неделя.

— Няма да излъже?

— Той ми е съименник.

— Идва ли при лошо време?

— Идва. Не се бои. Аз съм Бласко, той е Бласкито.

— Значи положително ще дойде в Гернсей?

— Той идва единия месец, аз — другия.

— Разбирам.

— Като смятаме от идущата събота, с други думи, точно една неделя от днес, няма да минат и пет дни и Бласкито ще дойде.

— Ако морето е много бурно?

— Бласкито ще се позабави, но ще дойде.

— Откъде ще дойде?

— От Билбао.

— Къде ще замине?

— За Портланд.

— Добре.

— Или за Торбей.

— Още подобре.

— Вашият познат може да бъде спокоен.

— Бласкито няма ли да го издаде?

— Подлеците са предатели. Ние сме доблестни. Морето е храм на зимата. Предателството е храм на ада.

— Никой ли не ни подслушва?

— Никой не може да ни чуе и да ни види. Страхът е превърнал това място в пустиня.

— Зная.

— Кой би се осмелил да ни подслушва?

— Вярно.

— Пък и да ни подслушват, няма да ни разберат. Ние говорим такъв дивашки език, че никой не може да ни разбере. Щом го знаете — вие сте наш човек.

— Дойдох, за да се уговорим.

— Така.

— Сега си тръгвам.

— Добре.

— Ами ако пътникът поиска Бласкито да го закара другаде, не в Портланд или Торбей?

— Да си приготви повече пари.

— Бласкито ще изпълни ли желанието на пътника?

— Бласкито ще изпълни желанието на парите.

— Дълъг ли е пътят до Торбей?

— Зависи от вятъра.

— Осем часа?

— И повече, и по-малко.

— Бласкито ще послуша ли пътника си?

— Ако морето послуша Бласкито.

— Ще му се заплати добре.

— Златото си е злато, вятърът — вятър.

— Вярно.

— Човек разполага със златото, както си иска. Бог разполага с вятъра, както си иска.

— Човекът, който смята да отплава с Бласкито, ще бъде тук в петък.

— Добре.

— По кое време ще пристигне Бласкито?

— През нощта. Ние пристигаме през нощта. Тръгваме нощем. Морето ни е жена, нощта — сестра. Жената понякога ни изменя, сестрата — никога.

— Разбрахме се. Сбогом, момчета.

— Лека нощ. Една ракийка?

— Благодаря.

— По-добра е от сироп.

— Имам думата ви.

— Името ми е Честна дума.

— Сбогом.

— Вие сте благородник и кавалер.

Ясно беше, че само дяволи можеха да разговарят така. Децата не слушаха повече и този път си плюха на петите — най-после победен, малкият французин тичаше по-бързо от другите.

Следния вторник сийор Клюбен пак пристигна с Дюранд в Сен Мало.

„Тамолипас“ беше все още на пристанището.

Като дръпна от лулата си, сийор Клюбен запита стопанина на „Странноприемницата Жан“:

— Кога ще отплава „Тамолипас“?

— Другиден, в четвъртък — отвърна стопанинът.

Вечерта Клюбен вечеря на масата на бреговата охрана и противно на навика си излезе след вечерята. По тази причина кантората на Дюранд остана без човек и той едва не провали натоварването на парахода. Нещо необичайно за толкова изпълнителен човек!

Изглежда, бе разговарял известно време с приятеля си сарафин.

Прибра се два часа, след като ногетската камбана би да се загаси огънят. Тя биеше в десет часа. Прибра се, с други думи, в полунощ.

>>> VI

>>> Жакресард

Преди четиридесет години в Сен Мало имаше уличка, която се наричаше Кутанше. Тази уличка вече не съществува — засегна я благоустройството на града.

Две редици дървени къщи се навеждаха една към друга — делеше ги вада, която наричаха улица. Пешеходците вървяха разкрачени от двете страни на водата и блъскаха с глава или с лакът къщите в дясно и ляво. Тези стари бараки от времето на нормандското средновековие имаха почти човешки черти. Всяка къща приличаше на вещица. Вдадените навътре долни и издадените напред горни етажи, пречупените навеси, стърчащите отвсякъде железа приличаха на устни, бради, носове и вежди. Прозорчето е око — вещицата е едноока. Стената е сбръчкана буза с лишеи. Опират си челата, сякаш съзаклятничат. Следните думи на някогашната цивилизация — разбойническо гнездо, вертеп, леговище — са свързани с това строителство.

Една от къщите на улица Кутанше, най-голямата, най-славната и най-прославената, се наричаше Жакресард.

Жакресард беше дом на бездомниците. Във всички градове и особено в морските пристанища освен населението има измет. Тъмни личности — често и правосъдието не може да установи занятието им — любители на приключения, ловци на тъмни сделки, крадци, които си играят със собствената си съдба, всякакъв вид дрипи, носени по най-различен начин, опропастени измамници, фалирали личности, несъстоятелни хора, несполучили в кражбата и взлома (големите хищници винаги излизат сухи от водата), жени и мъже злосторници, развейпрах, без предразсъдъци и с пробити лакти, изпаднали в нищета обесници, зле наградени мерзавци, победени в обществения двубой, изгладнели някогашни хищници, дребни престъпници, просяци в пълния и жалък смисъл на думата — това е личният облик. Скотският лик на човека се намира там — духовната измет. Струпват се в един кът, където От време на време минава метлата, която се нарича полицейска хайка. Жакресард в Сан Мало беше такъв кът.

В такива вертепи не се срещат закоравели престъпници, разбойници, убийци — страшни рожби на невежеството и нищетата. Убиецът там е озверен пияница; крадецът е обикновен джебчия. По-скоро плюнка, а не измет на обществото. Скитници — да, но не разбойници. Все пак не бива да им се доверяваме. На това последно стъпало на човешкото падение се срещат страшни злодеи.

Жакресард беше по-скоро двор, не къща, и по-скоро кладенец, а не двор. Нямаше прозорци към улицата. Висока стена с пробита ниска врата й беше лицето. Дигнеш резето, бутнеш вратата и си в двора.

Сред двора, на самата земя, зееше дупка, оградена с камъни. Кладенец. Дворът беше малък, кладенецът — голям. Изкъртени камъни от улична настилка опасваха кладенеца.

Влезете ли вечер тук, но на своя отговорност, ще чуете шум от дишането на много хора, а ако луната и звездите са достатъчно силни, за да осветят тъмните очертания, които са пред погледа ви, ето какво ще видите.

Дворът. Кладенецът. Около двора, срещу вратата — навес, нещо като подкова, но квадратна подкова, гнила, съвсем открита галерия с дървен таван, подпирана тук-таме от каменни колони; в средата — кладенецът, около кладенеца, на сламена настилка, сякаш кръгла броеница, стърчаха подметки, изтъркани токове на ботуши, които се подаваха от пробити обувки, и много голи пети.

Ако окото пробие полумрака под навеса, отвъд краката ще различи безжизнено проснати, обзети от сън тела, лица, глави. Краката се опираха о кладенеца. При лошо време дъжд заливаше краката; през зимните нощи сняг засипваше телата.

Не всеки можеше да получи слама. Много голи тела се влачеха по камъните. Лягаха, капнали от умора, събуждаха се вкочанясали. Кладенецът, без ограда и капак, дълбок тридесет стъпки, вечно зееше. Валеше дъжд, капеха мръсотии, всички вади в двора се стичаха вътре. Ведрото за вода беше край него. Жадният пиеше. Отчаяният се давеше. Сънят на купището преминаваше във вечен сън. В 1819 година от кладенеца измъкнали четиринадесетгодишно момче.

За да бъдеш в безопасност в тоя дом, трябваше да си от „своите“. Чуждите бяха гледани накриво.

Познаваха ли се тия хора? Не. Те се подушваха. Стопанката на къщата беше млада, доста хубава жена, измита понякога с кладенчевата вода, с дървен крак и шапчица с панделки.

Призори дворът опустяваше. Наемателите отлитаха.

В двора имаше петел и кокошки, които кълвяха цял ден на купището. Пресичаше го напречна греда върху два стълба, която напомняше бесилка, напълно уместна за такава обстановка. Сутрин, след дъждовни нощи, на гредата често се сушеше мокра и изпокаляна копринена рокля, която беше на жената с дървения крак.

Над навеса, имаше един етаж, който също като него опасваше двора, а над етажа имаше таван. Гнила дървена стълба, която прорязваше тавана на навеса, водеше горе; разклатена стълба, по която шумно се люшкаше стопанката.

Временните наематели, които плащаха седмично или всеки ден, живееха в двора. Постоянните наематели живееха в къщата.

Прозорци без стъкла; рамки без врата; комин без огнище — това беше къщата. От стая в стая, безразлично в коя, се минаваше през голяма четвъртита дупка, която някога е била врата, или през триъгълен отвор между гредите на разрушената стена. Падналата мазилка покриваше пода.

Къщата се държеше като по чудо. Вятърът я разклащаше. Наемателите едва се изкачваха по хлъзгавите изтрити стъпала на стълбата. Всичко зееше. Тя попиваше зимния студ, както гъба попива водата. Многото паяци предвещаваха, че няма да се срути скоро. Никаква покъщнина. От два-три изтърбушени сламеника в кътовете се подаваше повече смет, отколкото слама. Носеше се лека отвратителна миризма.

Прозорците гледаха към двора. Гледката представляваше натъпкана боклукчийска каруца. Вещите — да не говорим за хората, които гниеха там, ръждясваха и плесенясваха — бяха неописуеми. Сметта беше смесена — падаха стени, падаха хора. Развалините бяха осеяни с отрепки.

Постоянните наематели влизаха през дворната врата; посетителите влизаха през дюкянчето.

Какво представляваше това дюкянче?

На високата стена към улицата беше пробито в дясно от вратичката за двора правоъгълно отверстие, едновременно врата и прозорец, с капак и рамка — единственият капак в цялата къща с панти и резета и единствената рамка със стъкла. Зад този прозорец, който гледаше към улицата, имаше стаичка, пристройка към навеса — спалня. На вратата към улицата беше написано с въглен: „Тук се продават рядкости“. Думата се употребяваше още по онова време. На три полици, прикрепени една над друга зад стъклото, се виждаха няколко фаянсови гърнета без дръжки, продупчен тук-там китайски чадър, който не можеше да се отваря и затваря, безформени железни и глинени отломки, продънени мъжки и женски шапки, три-четири раковини, няколко пакета стари кокалени и медни копчета, табакера с лика на Мария Антоанета и един изпокъсан том от „Алгебрата“ на Боабертран. Тази отбрана стока бяха „рядкостите“. Задна врата свързваше дюкянчето с двора, където се намираше кладенецът. В дюкянчето имаше маса и столче. Продавачка беше жената с дървения крак.

>>> VII

>>> Нощни купувачи и подозрителен продавач

Вторник вечер Клюбен не се мярна в „Странноприемницата Жан“; нямаше го там и сряда вечер.

Тоя ден привечер двама мъже свиха в улица Кутанше; спряха пред Жакресард. Единият почука на стъклото. Вратата на дюкянчето се отвори. Влязоха. Жената с дървения крак ги удостои с усмивката, която беше предназначена само за важни хора. На масата гореше свещ.

Двамата мъже бяха наистина важни хора.

Този, който беше почукал, каза:

— Добър вечер, стопанке. Идвам за обещаното. Жената с дървения крак ги удостои с втора усмивка и излезе през вратата, която водеше към двора с кладенеца. След миг задната врата пак се отвори и на прага се появи някакъв мъж. Той беше с каскет и блуза и нещо изпъкнало под блузата. В гънките на блузата му имаше сламки и той гледаше като човек, който току-що е бил събуден.

Той пристъпи. Спогледаха се. Мъжът с блузата изглеждаше уплашен и хитър. Той каза:

— Вие ли сте търговецът на оръжие? Този, който беше почукал, отвърна:

— Да. Вие ли сте парижанинът?

— Наричан Червенокожия. Да.

— Дайте да видим.

— Ето.

Мъжът измъкна изпод блузата много рядко по онова време оръжие — револвер.

Револверът беше нов и блестеше. Двамата посетители го прегледаха. Този, който навярно познаваше къщата и когото човекът с блузата нарече „търговец на оръжие“, провери спусъка. Той подаде револвера на другия, който, както изглежда, не беше от града и стоеше с гръб към светлината.

Търговецът попита:

— Колко?

Мъжът с блузата отвърна:

— Това изобретение е полезно.

— Колко? — повтори търговецът.

— Това е пистолет с барабан.

— Колко?

— Паф! Първи изстрел. Паф! Втори. Паф… град от изстрели. Какво ще кажете? Върши работа, нали?

— Колко?

— Има шест патрона. — Добре де, колко?

— Шест патрона — шест луидора.

— Съгласен ли сте за пет луидора?

— Невъзможно. По луидор на патрон. Това е цената.

— Искате ли да свършим работа? Бъдете разумен.

— Казах точната цена. Разгледайте го добре, господин стрелец.

— Разгледах го.

— Ценно оръжие.

— Видях.

— А цевта е испанска изработка.

— Забелязах.

— И е от стоманени ленти. Ето как се правят тези ленти. Изсипва се в огнището кошницата на един вехтошар на старо желязо. Вземат се всякакви стари железа — ръждясали клинци, счупени подкови.

— Изхабени кабси.

— Взехте ми думата от устата, господин търговец. Всички тези вехтории се хвърлят в жарта и се получава чудна стоманена сплав…

— Да, но в нея може да има пукнатини, шупли, грапавини.

— Разбира се. Но грапавините могат да се изравнят в малък леярен съд, а пукнатините ще се избягнат с усилено коване. Сплавта се обработва с тежък чук, после се нагрява още два пъти. Ако сплавта се презакали, потопяват я в смазка и отново лекичко я коват. След това я изтеглят, свиват я на цилиндър и от този железен пръстен, дявол знае как, получават тия цеви.

— Вие сте значи от занаята.

— Аз съм от всички занаяти.

— Цевта е някак синкава.

— Красота, господине! Тоя цвят се получава с антимонова мас.

— И тъй, ще се съгласите ли за пет луидора?

— Позволявам си да обърна внимание, че имах честта да кажа шест.

Търговецът сниши глас.

— Слушайте, парижанино. Използувайте случая. Отървете се от това нещо. На вас не ви отива такова оръжие. Ще пострадате с него.

— Вярно — съгласи се парижанинът. — Бие на очи. Повече подхожда на хора като вас.

— Съгласен ли сте за пет луидора?

— Не, шест. По луидор на патрон.

— Няма да се разберем в такъв случай.

— Добре Запазвам си дреболийката.

— Запазете я.

— Отстъпка! Хайде де! Да ме упрекват после, че съм се отървал толкова евтино от едно ценно изобретение.

— В такъв случай лека нощ.

— Това е усъвършенствуван пистолет — индианските племена чизапики го наричат „нортей-у-ха“.

— Пет луидора в брой — това е злато.

— „Нортей-у-ха“, това значи „Къса пушка“. Мнозина не го знаят.

— Съгласен ли сте пет луидора и екю прибавка.

— Гражданино, казах шест луидора.

Човекът с гръб към свещта продължаваше да мълчи и през целия разговор въртеше в ръцете си револвера. Той пристъпи към търговеца и му пошепна на ухото:

— Добър ли е?

— Превъзходен.

— Давам шест луидора.

След пет минути, докато парижанинът, наричан Червенокожия, стискаше в едно тайно джобче в пазвата си шестте златни луидора, които тъкмо беше получил, търговецът на оръжие заедно с купувача, пъхнал револвера в джоба на панталона си, излизаха от улица Кутанше.

>>> VIII

>>> Карамбол с червената и черната топка

На следния ден, в четвъртък, близо до Сен Мало, край нос Деколе, на това място, където брегът е висок, а морето дълбоко, се случи голямо нещастие.

Скалиста ивица земя, прилична на връх на копие, свързана със сушата чрез тесен провлак, се вдава във водата и изведнъж свършва с отвесна канара — често явление в морската архитектура. За да се добереш, идвайки от брега, до върха на отвесната канара, трябва да се спуснеш по един наклон, който понякога се изкачва доста трудно.

На такъв връх стоеше към четири часа следобед човек с широка униформена наметка, навярно въоръжен — нещо, което ясно личеше от правите заострени гънки на наметката. Върхът, на който стоеше човекът, беше доста обширна площадка, осеяна с едри кубически късове скали, прилични на грамадни камъни за настилка, с тесни пътечки помежду им. Площадката, обрасла с ниска гъста трева, беше открита откъм морето и завършваше с отвесна канара. Канарата се издигаше към шестдесет стъпки над прилива и сякаш беше изсечена с отвес. Но левият й край се ронеше и се превръщаше в една от онези естествени стълби, които се срещат често в гранитните крайбрежия — неудобните им стъпала изискват понякога великански крачки или клоунски скокове. Тия скалисти стъпала се спускаха отвесно чак до морето и потъваха в него. Опасно място, където можете да си строшите главата. Все пак в краен случай имате възможност да се спуснете по тоя път в самото подножие на канарата и да се качите на лодка.

Духаше вятър. Човекът с наметката, стъпил твърдо на краката си, хванал с лявата ръка десния си лакът, притворил едното око, беше опрял на другото далекоглед. Изглеждаше потънал в сериозно наблюдение. Приближил се беше до самата пропаст и стоеше неподвижен, без да откъсва поглед от хоризонта. Приливът беше в разгара си. Вълните се разбиваха долу в скалите.

Човекът наблюдаваше един кораб в открито море, с който ставаше нещо странно.

Корабът, който напусна само преди час пристанището Сен Мало, се беше спрял зад скалите Банкетие. Тримачтов кораб. Не беше пуснал котва — дъното може би не позволяваше или пък котвата щеше да попадне под вълнореза на кораба. Задоволил се беше да легне в дрейф.

Човекът — от бреговата охрана, ако се съди по униформената му наметка — дебнеше всички движения на тримачтовия кораб и сякаш мислено си ги отбелязваше. Корабът, легнал в дрейф, се отдалечаваше от брега най-много с половин левга в час.

Беше още светло, особено в открито море и горе на скалите. Долу на брега се смрачаваше.

Бреговият, погълнат в наблюденията си, проучваше старателно какво става в морето и през ум не му минаваше да погледне в страни или пък в подножието на канарата. Стоеше с гръб към неудобната стълба, която свързваше площадката на брега и морето. Не забелязваше, че там нещо се движи. А на стълбата, зад една кривина, се спотайваше човек, който по всяка вероятност се беше скрил там преди идването на бреговия. От време на време в сянката една глава се подаваше иззад скалата и поглеждаше нагоре — наблюдаваше наблюдателя. Главата с широкопола американска шапка беше на оня човек, на квакера, който разговаряше преди десетина дни с капитан Зуела сред канарите на Малкия залив.

Изведнъж вниманието на бреговия сякаш се удвои. Той изтри бързо със сукнения си ръкав стъклото на далекогледа и веднага го насочи към тримачтовия кораб.

Някаква черна точка се беше отделила оттам.

Черната точка, сякаш мравка в морето, беше лодка.

Лодката, както изглежда, искаше да излезе на брега. Няколко моряка в нея гребяха усилено.

Тя извиваше лека-полека и се насочваше към нос Деколе.

Бреговият дебнеше крайно напрегнат. Той не изпускаше нито едно движение на лодката. Пристъпил беше още по-напред, до самия край на площадката.

В този миг висок мъж, квакерът, изскочи зад бреговия горе на стълбата. Наблюдателят не го виждаше.

Мъжът се спря за миг с отпуснати ръце и свити юмруци и с око на ловец, който се прицелва, впи поглед в гърба на бреговия.

Само четири крачки го деляха от бреговия; той пристъпи и спря; направи втора крачка и пак спря; не правеше нито едно излишно движение, само пристъпваше — останалата част на тялото му беше вкаменена; кракът му стъпваше безшумно по тревата; направи трета крачка и спря; почти досягаше бреговия, все така неподвижен, с далекогледа в ръка. Мъжът бавно издигна свитите си ръце до плещите му, после изведнъж ръцете му се стовариха и двата му юмрука като отпусната пружина блъснаха бреговия в раменете. Ударът беше смъртоносен. Бреговият не успя дори да извика. Той падна с главата надолу от върха на скалата в морето. Подметките му се мярнаха бързо като светкавица. Сякаш камък падна във водата. Морето се затвори.

Два-три големи кръга се образуваха на тъмната водна повърхност.

На тревата остана само далекогледът, който бреговият беше изпуснал.

Квакерът се наведе над самата пропаст, погледна как кръговете изчезнаха сред вълните, почака известно време, после се изправи и затананика през зъби:

P>

Полицаят умря, отиде му животът.

P$

Наведе се още веднъж. Нищо не се появи над водата. Само там, където бреговият потъна, на водната повърхност се беше образувал някакъв кафяв слой, който се разливаше по люлеещите се вълни. Навярно бреговият си беше разбил черепа в някоя подводна скала. Кръвта беше изплувала и багреше пяната. Квакерът, разглеждайки червеникавото петно, продължи да си тананика:

P>

Четвърт час преди смъртта си той беше още жив…

P$

Но не довърши.

Зад гърба му се раздаде много сладникав глас, който казваше:

— Вие ли сте, Рантен? Добър ден. Вие тъкмо убихте човек.

Квакерът се обърна и видя на около петнадесет крачки зад себе си дребен мъж с револвер в ръка. Той отвърна:

— Аз съм, както виждате. Добър ден, сийор Клюбен. Дребният мъж трепна:

— Познахте ли ме?

— И вие ме познахте — забеляза Рантен.

От морето долиташе шум от гребла. Лодката, която бреговият следеше, се приближаваше.

Сийор Клюбен каза шепнешком, сякаш говореше на себе си.

— Бързо се свърши.

— С какво мога да ви бъда полезен? — запита Рантен.

— Дребна работа. Не съм ви виждал цели десет години. Навярно сте свършили добри сделки. Как сте?

— Добре — отвърна Рантен. — А вие?

— Много добре — отвърна сийор Клюбен. Рантен пристъпи крачка към сийор Клюбен.

Разнесе се бърз, тъп звук. Сийор Клюбен зареждаше револвера си.

— Рантен, делят ни петнадесет крачки. Разстоянието е добро. Не мърдайте от мястото си.

— Така ли? — обади се Рантен. — Какво искате от мене?

— Дойдох да поприказвам с вас.

Рантен не помръдна вече. Сийор Клюбен продължи:

— Вие току-що убихте един брегови. Рантен понадигна шапката си и отвърна:

— Имахте вече честта да ми кажете това.

— Не съвсем точно. Казах ви убихте човек; сега казвам, че убихте брегови. Бреговият номер шестстотин и деветнадесет. Той беше семеен. Оставя жена и пет деца.

— Може да е така — съгласи се Рантен. Последва едва доловимо мълчание.

— Бреговите са отбрани хора — добави Клюбен. — Почти всички са някогашни моряци.

— Забелязал съм — прекъсна го Рантен, — че обикновено хората оставят жена и пет деца.

Клюбен продължи:

— Отгатнете колко ми струва този револвер.

— Добър е — отвърна Рантен.

— Колко бихте дали за него?

— Много.

— Струва ми сто четиридесет и четири франка.

— Трябва да сте го купили в оръжейното дюкянче на улица Кутанше — забеляза Рантен.

Клюбен продължи:

— Той не издаде нито звук. Падането пресече дъха му.

— Тази нощ ще има вятър, сийор Клюбен.

— Само аз зная тайната.

— Все още ли отсядате в „Странноприемницата Жан“? — запита Рантен.

— Да, там не е лошо.

— Спомням си, че там ядох хубаво кисело зеле.

— Трябва да сте изключително силен, Рантен. Какви плещи! Не ми се ще да ви падна в ръцете. Когато съм се родил, съм изглеждал толкова хилав, че не са знаели дали ще успеят да ме отгледат.

— Отгледали са ви за щастие.

— Да, аз продължавам да отсядам в старата „Странноприемница Жан“.

— Знаете ли, сийор Клюбен, по какво ви познах? По това, че вие ме познахте. Казах си: само Клюбен може да има такъв нюх.

И пристъпи една крачка.

— Върнете се на мястото си, Рантен. Рантен отстъпи и измърмори под носа си:

— Човек става дете пред такива играчки.

Сийор Клюбен продължи:

— Ето какво е положението. В дясно, към Сент Енога, на триста крачки оттук има друг брегови, номер шестстотин и осемнадесет, който е жив, а в ляво, към Сен Люнер, има митнически пост. Там са седем въоръжени мъже, които ще изтичат тук за пет минути. Ще обкръжат скалата. Ще пазят провлака. Няма да можете да избягате. В подножието на скалата има труп.

Рантен погледна накриво револвера.

— Право казахте, Рантен. Добър е. Може да е напълнен, само с барут. Но какво от това? Достатъчен е един изстрел, за да дотича цялата охрана. А аз мога да стрелям шест пъти.

Отмерените удари на греблата се чуваха съвсем ясно. Лодката не беше далеч.

Странен поглед хвърляше едрият мъж на дребния. Сийор Клюбен говореше с все по-спокоен и по-сладникав глас:

— Рантен, гребците в лодката, която ще доплава тук, като узнаят какво сте направили преди малко, ще се притекат на помощ на властта и ще спомогнат за вашето арестуване. Вие плащате на капитан Зуела десет хиляди франка, за да отплавате. Между нас казано, пленмонските контрабандисти щяха да ви вземат по-малко; в същност те щяха да ви откарат в Англия, а за вас е опасно да се мяркате в Гернсей, където ви познават. Да се върнем към създаденото положение. Ако стрелям, ще ви арестуват. Вие плащате на Зуела за бягството си десет хиляди франка. Дали сте му пет хиляди франка предплата. Зуела ще задържи петте хиляди франка и ще си замине. Виждате ли? Вие, Рантен, добре сте се пременили. Шапката, тия смешни дрехи и гетрите ви променят. Забравили сте очила. Добре сте направили, че сте си пуснали бакенбарди.

Рантен се усмихна с усмивка, която приличаше на скърцане със зъби. Клюбен продължи:

— Рантен, вие носите американски панталон с два джоба. В единия е часовникът ви. Задръжте го.

— Благодаря, сийор Клюбен.

— В другия има малка кутийка от ковано желязо — отваря се и се затваря с пружина. Старинна моряшка табакера. Извадете я от джоба си и ми я хвърлете.

— Но това е грабеж!

— Свободен сте да викате за помощ. И Клюбен втренчи поглед в Рантен.

— Вижте, мес Клюбен… — каза Рантен, като пристъпи крачка напред и протегна отворената си ръка.

Каза „мес“, за да го поласкае.

— Не мърдайте от мястото си, Рантен.

— Мес Клюбен, да се разберем. Предлагам ви половината. Клюбен скръсти ръце така, че дулото на револвера му се подаваше.

— Рантен, за какъв ме вземате? Аз съм честен човек. И добави след кратко мълчание:

— Трябва ми всичко. Рантен процеди през зъби:

— Изпечен негодник! — Очите на Клюбен блеснаха. Гласът му прозвуча рязко и звънко като стомана. Той викна:

— Виждам, че се заблуждавате. Вие сте крадец, а аз възстановявам кражбата. Слушайте, Рантен. Преди десет години вие напуснахте една нощ Гернсей, като взехте от касата на едно предприятие петдесет хиляди франка, които бяха ваши, и забравихте да оставите там петдесетте хиляди франка, които принадлежаха на друг. Тези петдесет хиляди франка, които вие откраднахте от вашия съдружник, почтения и уважаван мес Летиери, правят днес, със сложната лихва за десет години, осемдесет и една хиляда, шестстотин и шестдесет франка и шестдесет и шест сантима. Вчера вие сменихте парите си. Ще ви кажа къде. При Ребюше, на улица Сен Венсан. Броихте му седемдесет и шест хиляди френски франка и срещу тях получихте три английски банкноти по хиляда фунта стерлинги едната и малко дребни пари. Поставихте банкнотите в желязната табакера, а желязната табакера — в десния си джоб. Тези три хиляди фунта стерлинги правят седемдесет и пет хиляди франка. От името на мес Летиери ще се задоволя и с тях. Утре заминавам за Гернсей и искам да му ги върна. Рантен, тримачтовият кораб, който лежи в дрейф, е „Тамолипас“. Нощес вие натоварихте там своите куфари заедно с вещите и чантите на екипажа. Искате да напуснете Франция. Имате си съображения. Заминавате за Ариквипа. Лодката е изпратена за вас. Вие я чакате тук. Тя идва. Чуват се ударите на греблата. От мене зависи да ви оставя да заминете или пък да ви задържа. Стига приказки. Хвърлете ми желязната табакера.

Рантен отвори джоба си, измъкна оттам малка кутийка и я хвърли на Клюбен. Желязната табакера. Тя се отърколи в краката на Клюбен.

Клюбен приклекна, без да навежда глава, и прибра с лявата си ръка табакерата, устремил в Рантен двете си очи и цевта на револвера.

После извика:

— Обърнете се с гръб, приятелю. Рантен се обърна.

Сийор Клюбен сложи револвера под мишница и натисна пружината на табакерата. Кутийката се отвори.

Тя съдържаше четири банкноти — три от по хиляда фунта една от десет фунта.

Той сгъна пак трите банкноти от по хиляда фунта, сложи ги в желязната табакера, затвори кутийката и я пъхна в джоба си.

После взе от земята камъче, уви камъчето с банкнотата от десет фунта, и каза:

— Обърнете се. Рантен се обърна. Сийор Клюбен продължи:

— Казах ви вече, че ми стигат три хиляди фунта. Ето десетте фунта връщам ви ги.

И хвърли на Рантен камъчето, увито с банкнотата. С един замах Рантен ритна в морето и банкнотата, и камъчето.

— Ваша воля — каза Клюбен. — Навярно сте богат. Да бъда спокоен.

Шумът от греблата, който нарастваше непрестанно през време на разговора им, стихна.

Това показваше, че лодката се намира в подножието на скалата.

— Колата ви е долу. Можете да си заминете, Рантен. Рантен се запъти към стълбата и се спусна по нея. Клюбен пристъпи внимателно до края на площадката, наведе глава и почна да го гледа как слиза.

Лодката беше спряла край последното стъпало на скалата, на самото място, където потъна бреговият.

Когато гледаше как Рантен слиза стремглаво по стълбата, Клюбен измърмори:

— Бедният номер шестстотин и деветнадесет! Мислеше, че е сам. Рантен мислеше, че са само двама. Единствен аз знаех, че сме трима.

Той забеляза в краката си на тревата изпуснатия от бреговия далекоглед. Прибра го.

Пак долетя шумът от греблата. Рантен беше скочил в лодката и тя се носеше към откритото море.

Когато Рантен седеше вече в лодката и с първите удари на греблата брегът започна да се отдалечава зад него, той скочи изведнъж, лицето му стана чудовищно, размаха юмрук отдолу и извика:

— Ах! И самият дявол е мерзавец!

Малко след това Клюбен, застанал горе на скалата и насочил далекогледа към лодката, долавяше ясно сред морския шум следните думи, произнесени със звучен глас:

— Сийор Клюбен, вие сте честен човек, но мисля, че ще одобрите намерението ми да пиша на Летиери и да го уведомя за случая. В лодката има един гернсеец, моряк от екипажа на „Тамолипас“ — нарича се Аие Тоствен. Той ще се върне в Сен Мало при следващото пътуване на Зуела и ще удостовери, че съм ви дал да предадете на мес Летиери сумата три хиляди фунта стерлинги.

Говореше Рантен.

Клюбен беше от ония хора, които извеждат работата докрай. Неподвижен като бреговия и на същото място, прилепил око към далекогледа, той не откъсна нито за миг поглед от лодката.

Видя я как тя се губеше все повече и повече сред вълните, как изчезваше и се появяваше, как приближаваше легналия в дрейф кораб, как го стигна и различи на палубата на „Тамолипас“ едрата фигура на Рантен.

Когато дигнаха лодката на кораба и я сложиха в шлюпбалките, „Тамолипас“ разпери платна. От сушата духаше вятър, той изду всичките му платна, далекогледът на Клюбен все още беше насочен към кораба, чиито очертания ставаха все по-смътни и по-смътни и накрая „Тамолипас“ се превърна в малък черен рог на хоризонта и се изгуби в здрача на бледото небе.

>>> IX

>>> Полезни сведения за тези, които очакват или се боят от писма отвъд морето

И тази вечер сийор Клюбен се прибра късно.

Една от причините за закъснението му беше, че той ходи, преди да се прибере, чак до портата Динан, където имаше кръчми. Купи в една от тия кръчми, където не го познаваха, шише ракия и го пъхна в широкия джоб на блузата си, сякаш искаше да го скрие; после се отби на парахода, за да провери дали всичко е в ред, тъй като сутринта Дюранд трябваше да отплава.

Когато Клюбен влезе в „Странноприемницата Жан“, в долната зала беше само старият капитан на далечни плавания господин Жертре Габуро, който пиеше бира и пушеше лулата си.

Господин Жертре Габуро поздрави сийор Клюбен между кълбо дим и глътка бира.

— Здравейте, капитан Клюбен.

— Здравейте, капитан Жертре. — Е, „Тамолипас“ отплава.

— Тъй ли — изненада се Клюбен. — Не съм забелязал.

Капитан Жертре Габуро плю и продължи:

— Зуела отплава.

— Кога?

— Тази вечер.

— Къде отплава?

— По дяволите.

— Ясно, но къде? — В Ариквипа.

— Не знаех нищо — каза Клюбен. После добави:

— Ще си лягам.

Запали свещ, тръгна към вратата и се върна:

— Били ли сте в Ариквипа, капитан Жертре?

— Да. Преди години.

— В кои пристанища се отбивахте?

— Във всички по малко. Но „Тамолипас“ няма да се отбие никъде.

Капитан Жертре Габуро изтърси в крайчеца на една паничка пепелта от пурата си и продължи:

— Знаете люгера „Троянски конник“ и прекрасния тримачтов кораб „Трантмузен“, които отплаваха за Кардиф. Бях против заминаването им заради времето. И в какво състояние се върнаха. Люгерът, натоварен с терпентин, се пробил, заловили се за помпите и заедно с водата изпомпали целия му товар. На тримачтовия кораб особено пострадала надводната част: носът, предната мачта с платната, скобите за лодките, котвеният ръкав на бакборда, всичко беше разбито. Продължението на бушприта беше отрязано до самия езелгофт. Въжетата от носовата част на кораба ги нямаше никакви. Бизанмачтата не беше повредена, но беше ударена здраво. Всички железни части на бушприта бяха отнесени, и колкото и да е чудно, бугшпритът не беше само напълно оголен, а сякаш сдъвкан. В обшивката на левия борд имаше дупка цели три квадратни стъпки. Така е, когато не слушаш хората.

Клюбен беше поставил свещта на масата и забождаше ред игли на яката на блузата си. Той запита:

— Не казахте ли, капитан Жертре, че „Тамолипас“ няма да се отбие никъде?

— Да. Той отива направо в Чили.

— В такъв случай няма да може да праща писма по пътя.

— Извинете, капитан Клюбен. Първо, той може да предава писма на всеки срещнат кораб, който пътува за Европа.

— Правилно.

— И после има морски пощенски кутии.

— Какво наричате морска пощенска кутия?

— Нима не знаете, капитан Клюбен? — Не.

— В Магелановия пролив.

— Е?

— Вечен сняг, непрестанни бури, лоши противни ветрове отвратително море.

— После?

— Обиколили сте, да кажем, нос Монмут.

— Така. После?

— После заобикаляте нос Валентин.

— И после?

— После заобикаляте нос Изидор.

— След това?

— След това нос Анна.

— Добре. Но какво наричате морска пощенска кутия?

— Точно дотам стигнахме. В дясно и в ляво — планини. Навсякъде пингвини, буревестници. Ужасно място. Какъв грохот! Ураган след ураган! Ето къде трябва да отпуснеш навреме платната. Ето къде трябва да замениш грота с кливера, а кливера с фор-стенги-стаксела. Вятърът шиба непрестанно. По четири, по пет, понякога по шест дни лежиш в дрейф. Често съвсем нови платна се превръщат в дрипи. Какви вълни! Вятърът кара тримачтови кораби да скачат като бълхи. Гръм и мълния! Видях как бурята отнесе от английския бряг „Трю блю“ юнга, който работеше на утлегара заедно със самия утлегар. Полетяха във въздуха като пеперуди! Видях как боцманът на красивата шхуна „Възвращение“ беше отнесен от форсалинга и убит на място. На моя кораб бурята разби планшира и направи ватервейса на трески. Измъкваш се оттам с изгризани платна. Фрегати с по петдесет топа пропускат вода като кошници. Дяволски бряг! Няма по-страшен от него! Скалите са изрязани сякаш от някой пакостник. Приближаваш Порт Глад. От трън, та на глог! Най-страшните вълни, които съм виждал през живота си. Същински ад! И изведнъж забелязваш две английски думи, написани с червени букви: „Пощенска служба“.

— Какво искате да кажете, капитан Жертре?

— Искам да кажа, капитан Клюбен, че веднага, щом заобиколите нос Анна, на един камък, висок стотина стъпки, ще видите дълъг кол. На кола е окачено буре. Това буре е пощенска кутия. И англичаните взели, че написали отгоре „Пощенска служба“. Какво се бъркат? Това си е океанска поща. Тя не принадлежи на уважаемия джентлемен английския крал. Тази пощенска кутия е обща. Тя принадлежи на всички страни. „Пощенска служба.“ Що за глупост! Объркваш се, сякаш дяволът изведнъж ти е поднесъл чаша чай, а сега ето как става цялата работа. Всеки кораб, който минава, изпраща към кола лодка с писма. Кораб, който идва от Атлантическия океан, изпраща писмата си за Европа, а кораб, който плава от Тихия океан, изпраща писмата за Америка. Старшият офицер в лодката оставя писмата в бурето и взема писмата, които са там. Вие имате грижа за тези писма, корабът, който идва след вас, ще има грижа за вашите. Понеже се плава в противоположна посока, аз пътувам за континента, от който вие се връщате. Аз нося вашите писма, вие — моите. Бурето е привързано за кола с верига. Вали дъжд! Сняг! Бие град! Проклето море! От всички страни летят буревестници. „Тамолипас“ ще мине оттам. Бурето има здрав капак, с панти, но няма ключалка, нито катинар. Виждате, че човек може да пише на приятелите си. Писмата ще стигнат.

— Чудно — пошепна замислен Клюбен. Капитан Жертре Габуро отпи от бирата си.

— Да предположим, че този обесник Зуела ми пише негодникът ще пъхне глупавото си писмо в бурето на Магелан и след четири месеца аз ще получа драскулките на тоя мерзавец. А! Капитан Клюбен, ще заминете ли утре?

Клюбен, потънал в някакво вцепенение, не го чу. Капитан Жертре повтори въпроса си. Клюбен се опомни.

— Разбира се, капитан Жертре. Както винаги. Трябва да замина утре сутрин.

— Аз на ваше място не бих заминал. Капитан Клюбен, козината на кучетата е влажна. Морските птици от две нощи се вият край фара. Лош признак. Барометърът ми прави поразии. Луната е във втората си осмина — най-влажното време. Преди малко видях столистника да свива листата си, а детелината в полето е изправила стръкчетата си. Дъждовните червеи излизат, мухите хапят, пчелите се въртят около кошера си, врабците сякаш се съветват. Камбанният звън се чува отдалече. Чух вечерните камбани от Сен Люнер. И после слънцето залезе сред облаци. Утре ще има гъста мъгла. Не ви съветвам да заминете. Според мен мъглата е по-страшна от урагана. Мъглата е коварна.

>> Шеста книга

>> Пияният кормчия и трезвият капитан

>>> I

>>> Дувърските скали

На пет левги в открито море, южно от Гернсей срещу Пленмонския нос, между Ламаншките острови и Сей Мало, се разстилат верига рифове, наречени Дувърските скали. Зловещо място!

Няма нищо по-страшно от това да се сблъскаш с Дувърските скали. Остров Каске, където, казват, загинал „Белият кораб“, Калвадоските плитчини, подводните камъни Ронес, които правят толкова опасно цялото крайбрежие Болйьо, Голият остров — самата поговорка за него всява страх: „Голия остров премини, трепери или умри“ — скалите Покойни жени, проливите Бу и Фуки, Злият кон между Боле Бе и Барнвил се ползуват с много по-добро име. Подобре да се срещнеш с всеки от тези рифове поотделно, отколкото да се сблъскаш само веднъж с Дувърските скали.

По цялото опасно Ламаншко море само рифът „Отче наш“ между Гернсей и Серк може да предизвика такъв ужас като Дувърските скали.

Но от „Отче наш“ можеш да дадеш знак, загиващият кораб може да бъде подпомогнат. На север се вижда нос Дикар или Икар, а на юг — Дебелият нос. От Дувърските скали не се вижда нищо.

Вихри, вода, облаци, безкрайна пустиня! Само заблудени кораби минават край Дувърските скали. Диви, чудовищни гранитни канари извишават ръст. Непристъпни скали. Мрачна враждебна бездна.

Открито море. Голяма дълбочина. Напълно самотен риф като Дувърските скали привлича и приютява зверовете, които бягат далеч от хората. Сякаш грамаден звезден корал. Потънал лабиринт. Там на дълбочина, която водолазите трудно могат да достигнат, има пещери, подземия, бърлоги, кръстосват се тъмни улици. Гъмжат гнусни създания. Изяждат се помежду си. Раците ядат рибите и самите те биват изяждани. Страхотни живи същества бродят в мрака. Смътни очертания на уста, израстъци, пипала, перки, перца, зинали челюсти, люспи, нокти, щипци плават, растат, смаляват се и изчезват в зловещата прозрачна вода. Страхотни плуващи рояци бродят и си вършат работата.

Преди четиридесет години две скали с чудни очертания предупреждаваха отдалеч океанските кораби за Дувърския риф. Те бяха две отвесни канари — острите им извити върхове почти се допираха. Сякаш от морето се подаваха зъбите на потънал слон. Само че тия зъби бяха високи като кули, зъби на слон, голям колкото планина. Между тия две естествени кули в мрачния град на чудовищата имаше тесен пролив, където бушуваха вълните. Този лъкатушен пролив, дълъг много лакти, напомняше крива улица между две стени. Скалите-близнаци се наричаха Големият Дувър и Малкият Дувър: едната беше висока шестдесет стъпки, другата — четиридесет. Непрестанният плисък на вълните в края на краищата просто изряза основите на тия кули и силната буря през равноденствието на 26 октомври 1859 година събори едната. Остана Малкият Дувър, поокастрен и разяден.

Една от най-чудноватите Дувърски скали се нарича Човекът. Тя съществува и днес. Миналото столетие рибари, отбити от пътя си на тези канари, намерили на върха на тая скала труп. Край трупа имало много празни раковини. Човек, разбил лодката си на тая скала, се приютил там, живял известно време само с мекотели и умрял. Затова и скалата се нарича Човекът.

Водната пустиня е зловеща. Там има шум, има и безмълвие. Самотни стърчат Дувърските скали. А наоколо, докъдето стига погледът — безкрайни непокорни вълни!

>>> II

>>> Неочаквана ракия

В петък сутрин, на другия ден след заминаването на „Тамолипас“, Дюранд отплава за Гернсей.

Тя напусна Сен Мало в девет часа.

Времето беше ясно, нямаше мъгла, старият капитан Жертре Габуро изглежда беше дрънкал празни приказки.

Грижите на сийор Клюбен почти провалиха товаренето на парахода. На борда имаше само няколко вързопа парижка стока за „модните“ дюкянчета в пристанището Сен Пиер, три сандъка за болницата в Гернсей — единият с жълт сапун, другият със свещи и третият с френски и качествен испански гьон. Сийор Клюбен беше натоварил малко добитък — само няколко вола. Завързани бяха доста небрежно в трюма.

На борда имаше шест пътника: един гернсеец, двама търговци на добитък от Сен Мало, един „турист“, както се казваше вече по онова време, полусъстоятелен французин — навярно търговски пътник, и някакъв американец, който пътуваше, за да разпространява библията.

Дюранд, като изключим капитана — Клюбен, имаше още седем души екипаж: кормчия, моряк — въглищар, моряк — дърводелец, готвач, който помагаше и на палубата, когато се наложи, двама огняри и юнга. Единият огняр беше същевременно и машинист. Огнярят-машинист, много храбър и много умен холандски негър, избягал от захарните плантации на река Суринам, се наричаше Енбранкам. Негърът Енбранкам познаваше машината и я управляваше много добре. В първите дни чернокожият с появата си край пещта допринасяше доста много за сатанинския вид на Дюранд.

Кормчията, роден в Джерсей, а потомък на котантенските преселници, се наричаше Тангруй. Тангруй беше от благороден род в буквалния смисъл на думата.

Да безделничиш, значи да живееш по благородному: който не работи, е на почит. Занаятът унижава. Във Франция на времето правеха изключение само стъкларите. Благородниците се славеха само с празненето на бутилки и да правиш бутилки не беше унизително според тях. В Ламаншкия архипелаг, както и във Великобритания, който искаше да остане благородник, трябваше да остане богат. Работникът не можеше да бъде джентлемен. Ако е бил, преставаше да бъде. Старинните списъци на Кутанска епархия споменават знатния род Тангровил. В Нормандските острови обеднееш ли, веднага те заличават от списъка на благородниците. Достатъчно е да промениш произношението на фамилията. „Тангровил“ става „Тангруй“ — и свършено.

Така се беше случило и с кормчията на Дюранд.

Тангруй беше запазил древното качество на благородника — голям недостатък за кормчията, — напиваше се.

Сийор Клюбен упорито държеше за кормчията. Поел беше отговорност за него пред мес Летиери.

Кормчията Тангруй никога не напускаше парахода и спеше на борда.

Вечерта преди заминаването, когато сийор Клюбен се отби в доста късен час да навести парахода, Тангруй лежеше в койката си и спеше.

През нощта Тангруй се събуди. Той винаги се будеше нощем. Всеки пияница, който не е господар на себе си, си има скрито местенце. И Тангруй си имаше такова местенце — наричаше го „кантината“. Тайната „кантина“ на Тангруй се намираше в подводната част на трюма. Наредил я беше там, за да не буди съмнение. Уверен беше, че само той знае скривалището си. Капитан Клюбен като всеки трезвен човек беше строг. Кормчията скътваше в потайното кътче на трюма, в дъното на лотбака, малкото джин и ром, които успяваше да укрие от бдителното око на капитана, и почти всяка нощ имаше любовна среща с кантината си. Надзорът беше строг, пирът оскъден и нощните гуляи на Тангруй се ограничаваха с две-три набързо пийнати глътки. Понякога даже кантината беше празна. Тази нощ Тангруй неочаквано откри шише ракия. Радостта му беше голяма, но изненадата — още по-голяма. От небето ли му беше паднало това шише? Не можа да си спомни кога, нито пък как го е донесъл на парахода. Изпи го веднага. До известна степен от благоразумие — от страх да не го открият и да не му вземат ракията. Хвърли шишето в морето. На другия ден, като хвана кормилото, Тангруй леко се олюляваше.

Но управляваше парахода почти както обикновено.

Клюбен, както знаем, се върна да пренощува в „Странноприемницата Жан“.

Клюбен носеше винаги под ризата си пътнически кожен колан, в който държеше за всеки случай двадесетина гвинеи и го сваляше само нощем От вътрешната страна на колана, на самата кожа, той лично беше написал името си „сийор Клюбен“ с гъсто неизличимо литографско мастило.

Като стана, преди да замине, той мушна в колана желязната кутийка със седемдесет и петте хиляди франка в банкноти и както винаги пристегна колана на кръста си.

>>> III

>>> Прекъснат разговор

Отплаваха весело. Пътниците едва сложиха чантите ти куфарите си на и под пейките и тръгнаха да разглеждат парахода — това става всеки път и те толкова са свикнали и него, че го смятат за правило. Двама пътници — туристът и парижанинът — никога не бяха виждали параход и още при първите загребвания на колелото се възхитиха от пяната. После се възхитиха от дима. Те разгледаха едно след друго, едва ли не частица по частица, на палубата и в миделдека цялото снаряжение на парахода; халки, куки, скоби и бурми бяха съразмерно и точно стъкмени като грамадни скъпоценни накити — железни накити, които бурята бе позлатила с ръжда. Завъртяха се и край малкия сигнален топ, вързан на палубата, „с верига като куче“ — забеляза туристът и „с блуза от насмолено платно, за да не настине“ — добави парижанинът. Като се отдалечиха от брега, размениха обикновени впечатления за изгледа на Сен Мало.

Сен Мало стана съвсем малък в далечината, после изчезна.

Разстилаше се спокойна морска шир. Докъдето стига погледът, се простираше почти права бразда — следата, която параходът оставяше след себе си в океана.

Никога Дюранд не се беше носила така сред вълните. Държеше се отлично в морето.

Към единадесет часа, подгонена от свеж север-северозападен вятър, Дюранд се намираше в открито море, близо до Менкие, и плаваше с малко пара на запад; вятърът биеше в десния й борд и посоката на парахода сключваше остър ъгъл с посоката на вятъра.

Лека-полека морето се изчисти от кораби, сякаш всеки бързаше да се прибере в пристанището.

Не може да се каже, че Дюранд следваше строго определения си път. Екипажът не се грижеше за нищо, тъй като имаше пълно доверие в капитана; все пак по вина на кормчията може би имаше известно отклонение. Дюранд сякаш плаваше към Джерсей, а не към Гернсей. Малко след единадесет часа капитанът оправи посоката и насочи парахода право към Гернсей. Изгубиха само малко време. В късите дни изгубеното време си има последици. Грееше ярко февруарско слънце.

В състоянието, в което се намираше, Тангруй не се държеше здраво на краката си и ръцете му не го слушаха. Затова смелият кормчия често изменяше рязко посоката, а това намаляваше хода.

Вятърът беше почти стихнал.

Пътникът гернсеец държеше далекоглед и го насочваше от време на време към малко облаче сивкава мъгла, носено бавно от вятъра в самия край на хоризонта на запад — то приличаше на късче прашен памук.

Капитан Клюбен беше с обичайното си строго изражение на лицето. Той сякаш удвои вниманието си.

На палубата на Дюранд всички бяха спокойни, дори весели. Пътниците разговаряха. Когато пътуваш, притвориш ли очи, само по тона на разговора можеш да съдиш за състоянието на морето. Пълната непринуденост на пътниците говори за съвършено спокоен океан.

Следният разговор например може да се води само при много тихо море:

— Господине, вижте тази хубава зеленикавочервена муха.

— Заблудила се е в морето и си почива на парахода.

— Мухите рядко се уморяват.

— Така е — те са толкова леки. Вятърът ги носи.

— Знаете ли, господине, веднъж претеглили унция мухи, после ги преброили — оказали се шест хиляди двеста шестдесет и осем.

Гернсеецът с далекогледа се беше приближил до търговците на добитък от Сен Мало — те водеха горе-долу следния разговор:

— Обракският вол е едър и набит, с къси крака и червеникав косъм. Работи бавно — пречат му късите крака.

— В това отношение салерският вол е по-добър от обракския.

— Аз, господине, съм виждал два хубави вола през живота си. Единият беше късокрак, с широки гърди, широка задница, месести бедра, с добра дължина от врата до опашката, едър на ръст, добре охранен и кожата му лесно се одира. Вторият беше образец на правилно угояване. Силен, със здрава шия, лека походка, с бели и червени петна, с ниска задница.

— Та това е котантенска порода.

— Да, но кръстосана с ангюски или суфолски бик.

— Господине, ако искате, вярвайте, но на юг устройват конкурси за най-хубави магарета.

— За магарета ли?

— За магарета, както имах честта да ви кажа. И най-грозните смятат за най-хубави.

— Също като при разплода на мулета. Най-грозните майки смятат за най-добри.

— Точно така. Поатвенската кобила например. Тя е с дебел корем, дебели крака.

— Най-добрата кобила за разплод прилича на бъчва с четири подпори.

Далечното облаче мъгла беше пораснало. То заемаше вече на хоризонта една дъга от около петнадесет градуса. Сякаш облак пълзеше по водата по липса на вятър. Нямаше вече почти никакъв вятър. Морето беше гладко. Времето клонеше към обяд, но слънцето гаснеше. Светеше, но не грееше.

— Мисля, че времето ще се развали — каза туристът.

— Може да завали дъжд — добави парижанинът.

— Или ще падне мъгла — забеляза американецът.

— Господине — продължи туристът, — в Италия най-малко дъжд вали в Молфета, а най-много в Толмецо.

В дванадесет часа според обичая в архипелага камбаната би за обяд. Който искаше, обядваше. Някои пътници си носеха храна и похапваха весело на палубата. Клюбен не хапна нищо.

И през време на обяда разговорът не замираше.

Гернсеецът, който имаше библейски нюх, се приближи към американеца. Американецът го запита:

— Познавате ли това море?

— Разбира се, аз съм от тоя край.

— И аз — обади се единият търговец от Сен Мало. Гернсеецът кимна с глава в знак на съгласие и продължи:

— Засега сме в открито море, но не ми се искаше да падне мъгла, когато плавахме откъм Менкие.

Американецът се обърна към търговеца от Сен Мало:

— Островитяните познават подобре морето от жителите по крайбрежието.

— Вярно е, ние от крайбрежието сме и към сушата, и към морето.

— Какво е това Менкие? — продължи американецът.

Търговецът отговори:

— Много опасни камъни.

— Има също Греле — подхвърли гернсеецът.

— Ами — възрази Търговецът.

— И Шуас — добави гернсеецът. Търговецът прихна да се смее.

— В такъв случай ще спомена и Диваците — каза той.

— И Монасите — забеляза гернсеецът.

— И Патицата — викна търговецът.

— Господине — отвърна учтиво гернсеецът, — вие имате отговор за всичко.

— Хитрец търговец.

След този отговор търговецът смигна. Туристът запита:

— Ще минем ли край всички тия скали?

— Не. Оставихме ги на юг-югоизток. Те са зад гърба ни. И гернсеецът продължи:

— Като вземем големите и малките канари, в Греле има петдесет и седем върха.

— А в Менкие — четиридесет и седем — каза търговецът.

Тук между гернсеецът и търговецът се поведе спор.

— Струва ми се, господине от Сен Мало, че вие не броите три скали.

— Броя всичко.

— От Дере до Главния остров ли?

— Да.

— А Къщите?

— Те са седем скали в средата на Менкие. Броя ги.

— Виждам, че познавате скалите.

— Ако не познавах скалите, нямаше да бъда от Сен Мало.

— Приятни са разсъжденията на французите.

Сега търговецът кимна в знак на благодарност и каза:

— Диваците са три скали.

— А Монасите — две.

— Патицата е една.

— Много ясно, щом е Патица, значи една.

— Не, защото Сюард пък са четири.

— Какво собствено наричате вие Сюард? — запита гернсеецът.

— Ние наричаме Сюард това, което вие наричате Шуас.

— Трудно е да се провреш между Шуас и Патицата.

— Само птиците могат да направят това.

— И рибите.

— Не винаги. Когато има буря, те се разбиват в канарите.

— В Менкие има пясъци.

— Около Къщите.

— От Джерсей се виждат осем скали.

— От Азетския бряг — да. Не осем, а седем.

— При отлив можеш да се разхождаш в Менкие.

— Разбира се — тогава има открити места.

— А Дируй?

— Дируй нямат нищо общо с Менкие.

— Искам да кажа, че са опасни.

— Те са откъм Гранвил.

— Личи си, че и вие, от Сен Мало, обичате да плавате в тези води.

— Да — съгласи се търговецът, — само с тая разлика, че ние казваме „свикнали сме“, а вие казвате „обичаме“.

— Вие сте добри моряци.

— Аз търгувам с добитък.

— Кои бяха по-известните моряци от Сен Мало?

— Сюркуф.

— Друг?

— Дюге Труен.

Тук в разговора се намеси търговският пътник от Париж.

— Дюге Труен ли? Плениха го англичаните. Беше колкото храбър, толкова и любезен. Съумя да се хареса на една млада англичанка. Тя разби оковите му.

В този миг гръмна силен глас:

— Ти си пиян!

>>> IV

>>> Тук се разкриват всички качества на капитан Клюбен

Всички се обърнаха.

Капитанът викаше на кормчията.

Сийор Клюбен не говореше с никого на „ти“. За да се нахвърли така на кормчията Тангруй, Клюбен трябва да беше много ядосан или да иска много да мине за такъв.

Навременният гняв освобождава от отговорност, а понякога я прехвърля.

Капитанът, прав на мостика между двете колела, гледаше втренчено кормчията. Той повтори през зъби: „Пияница!“ Почтеният Тангруй сведе глава.

Мъглата се беше увеличила. Тя вече заемаше едва ли не половината хоризонт. Пълзеше във всички посоки едновременно, мъглата се разлива като капка зехтин. Разрастваше се незабелязано. Вятърът я носеше бавно и безшумно. Лека-полека тя забулваше океана. Идеше от северозапад, срещу носа на парахода. Сякаш грамаден, подвижен, смътен скалист бряг. Открояваше се в морето като стена. В строго определено място водната шир се вмъкваше под мъглата и изчезваше.

Това място се намираше още на около половин левга от парахода. Ако вятърът се промени, можеше да се избегне мъглата, но той трябваше да се промени веднага. Разстоянието от половин левга се изпълваше и намаляваше пред очите им. Дюранд плаваше, мъглата също плуваше. Тя се плъзгаше към парахода, параходът отиваше към нея.

Клюбен даде команда да се увеличи парата и да извият на изток.

Плаваха известно време покрай мъглата, но тя непрестанно пристъпваше. Параходът продължаваше да бъде огряван от слънцето.

Времето минаваше в маневри, които трудно можеха да помогнат. През февруари се мръква бързо.

Гернсеецът разглеждаше внимателно мъглата. Той сподели с двамата търговци от Сен Мало:

— Гъста мъгла.

— Истинска мръсотия в морето — забеляза единият търговец.

Другият добави:

— Разваля цялото пътуване Гернсеецът се приближи до Клюбен.

— Капитан Клюбен, боя се, че мъглата ще ни застигне. Клюбен отвърна:

— Исках да остана в Сен Мало, но ме посъветваха да замина.

— Кой?

— Старите моряци.

— В същност — продължи гернсеецът — имали сте основание да заминете. Кой знае, утре може да се извие буря. По това време трябва да се очаква и най-лошото.

След няколко минути Дюранд навлезе в гъстата мъгла.

Необикновен миг. Изведнъж пътниците на кърмата не виждаха пътниците на носа. Мека, сивкава стена раздели парахода на две.

После целият параход потъна в мъглата. Слънцето се превърна в грамадна луна. Изведнъж всички затрепериха от студ. Пътниците навлякоха палтата, а моряците — мушамите. От гладкото спокойно море вееше ледена заплаха. Дълбоката тишина сякаш таеше нещо. Всички бяха смъртно бледи. Черният комин и черният дим се бореха с оловно сивата мъгла, която обгръщаше парахода.

Отклоняването на изток вече беше безцелно. Капитанът насочи парахода към Гернсей и увеличи хода.

Пътникът гернсеец, който се луташе около пещта, чу негърът Енбранкам да разговаря с другаря си огняр. Пътникът даде ухо. Негърът казваше:

— Сутринта, на слънце, плавахме бавно; сега в мъглата летим.

Гернсеецът се върна при сийор Клюбен.

— Капитан Клюбен, няма опасност; не плаваме ли много бързо?

— Какво да се прави, господине? Трябва да спечелим времето, изгубено по вината на тоя пиян кормчия.

— Вярно, капитан Клюбен. И Клюбен добави:

— Бързам да се приберем. Мъглата ни е достатъчна — нощта ще ни дойде много.

Гернсеецът се присъедини към търговците от Сен Мало и им каза:

— Имаме знаменит капитан.

От време на време надвисваше тежка, сякаш разчесана мъгла и скриваше слънцето. После то се показваше по-бледо, като болно. Виждаха се мазни, зацапани ивици небе, които напомняха стар театрален декор.

Дюранд мина край един платноход, който беше пуснал котва от предпазливост. Това беше „Шилтил“ от Гернсей. Шкиперът забеляза голямата скорост на Дюранд. Стори му се също, че е объркала пътя. Видя му се, че се е отклонила много на запад. Параходът, който се носеше с пълна пара сред мъглата, го учуди.

Към два часа мъглата беше толкова гъста, че капитанът бе принуден да напусне мостика и да отиде при кормчията.

Слънцето беше изчезнало, всичко тънеше в мъгла Белезникава завеса забулваше Дюранд. Плаваха в разсеян полумрак. Не се виждаше вече небето, не се виждаше и морето.

Вятърът стихна съвсем.

Ведрото с терпентин, окачено на една халка под мостика между двете колела, не се полюшна нито веднъж.

Пътниците стояха безмълвни.

Все пак парижанинът тананикаше през зъби песента на Беранже:

„Веднъж бог се събуди.“

Единият търговец го попита:

— От Париж ли идвате?

— Да, господине. И погледна през стъклото.

— Как е в Париж? Земята май загина.

— В Париж, господине, всичко е объркано.

— Значи и на сушата е като в морето.

— Вярно е, че имаме дяволска мъгла.

— Може да се случи и нещастие. Парижанинът избухна:

— Защо да се случи нещастие! Какво нещастие! На кого са нужни нещастия! Както случаят с пожара в Одеон. Колко семейства останаха на улицата! Справедливо ли е това? Вижте, господине, не зная какви са вашите религиозни убеждения, но аз не съм доволен.

— Аз също — каза търговецът.

— Всичко, което става тук, на земята — продължи парижанинът, — е истинска бъркотия. Мисля си, че бог не ни обръща внимание.

Търговецът се почеса по главата като човек, който се мъчи да разбере.

Парижанинът продължи:

— Бог отсъствува. Трябва да се издаде декрет, за да го принудят да си седи на мястото. Той е във вилата си и не му е до нас. И всичко върви с главата надолу. Ясно е, уважаеми господине, че бог не управлява вече, че той е в почивка и че заместникът му, някой ангел семинарист, някой глупак с врабчови криле, върши цялата работа.

Капитан Клюбен се приближи до двамата събеседници и сложи ръка върху рамото на парижанина.

— Шт — каза той. — Внимавайте какво приказвате, господине. Ние сме по море.

Никой вече не продума.

След пет минути гернсеецът, който беше чул всичко, прошепна на ухото на търговеца:

— И при това верующ капитан!

Не валеше дъжд, а сякаш бяха измокрени. По нарастващата тревога чувствуваха, че пътуват. Сякаш навлизаха в царството на скръбта. Мъглата прави океана безмълвен; тя приспива вълните и усмирява вятъра. Сред това безмълвие в хъркането на Дюранд имаше нещо тъжно и тревожно.

Не срещаха вече кораби. Ако някъде в далечината откъм Гернсей или откъм Сен Мало плаваха кораби, незастигнати от мъглата — за тях Дюранд, потънала в мъгла, щеше да бъде невидима, а дългата струя дим, която сякаш не идеше отникъде, би им се сторила черна комета в бялото небе.

Изведнъж Клюбен извика:

— Накъде извиваш, мерзавец! Да ни погубиш ли искаш! Заслужаваш да те оковат във вериги! Махай се, пияница!

И хвана кормилото.

Засраменият кормчия се сгуши на носа на парахода.

Гернсеецът заяви:

— Сега сме спасени. Продължиха със същата скорост.

Към три часа долните пластове мъгла почнаха да се вдигат и се откри морето.

— Не ми харесва това — заяви гернсеецът.

И наистина само слънцето и вятърът можеха да вдигнат мъглата. Ако е слънцето — добре, ако е вятърът — зле. За слънцето беше много късно. В три часа през февруари слънцето е слабо. А вятърът по това опасно време през деня никак не е желателен. Често той е предвестник на буря.

В същност и да имаше вятър, той едва се чувствуваше.

Клюбен, без да сваля очи от компаса, стискаше кормилото и управляваше — пътниците го чуха да предъвква през зъби следните думи:

— Няма време за губене. Този пияница съвсем ни забави. Но лицето му не изразяваше нищо.

Морето, обвито в мъгла, не беше вече така спокойно. Надигаха се вълни.

Ледени светлинки играеха по водата. Светлинките по вълните тревожат моряците. Те показват, че горе вятърът е пробил мъглата. Мъглата се вдигаше и падаше още по-гъста. Понякога ставаше съвсем непрогледна. Параходът беше истински скован от мъглата. От време на време страшният кръг се отваряше като клещи, показваше къс от хоризонта и пак се затваряше.

Гернсеецът с далекогледа в ръка стоеше като пост на носа на парахода.

Блесна светлинка, после изчезна.

Гернсеецът се обърна изплашен.

— Капитан Клюбен!

— Какво има?

— Плаваме право към Ханоа.

— Грешите — отвърна студено Клюбен. Гернсеецът настоя:

— Уверен съм в това.

— Невъзможно.

— Току-що видях скала на хоризонта.

— Къде?

— Там.

— Там е открито море. Не може да бъде.

И Клюбен продължи пътя си към мястото, което му посочи пътникът.

Гернсеецът насочи пак далекогледа. След миг изтича на кърмата.

— Капитане!

— Какво има?

— Сменете посоката.

— Защо?

— Уверен съм, че видях съвсем наблизо много висока скала. Големият Ханоа!

— Видели сте по-гъста мъгла.

— Големият Ханоа, ви казвам. Сменете посоката за бога! Клюбен завъртя кормилото.

>>> V

>>> Възторгът на Клюбен достига своя връх

Чу се трясък. Сблъскването на параход с подводна скала в открито море е един от най-зловещите звуци, които човек може да си представи. Дюранд се закова на мястото си.

От удара много пътници паднаха и се отърколиха на палубата.

Гернсеецът вдигна ръце към небето.

— Ханоа! Нали ви казвах! Продължителен вик екна на парахода:

— Загубени сме!

Резкият, сух глас на Клюбен заглуши вика:

— Никой не е загубен. Тихо!

Черното голо до пояса тяло на Енбранкам се подаде от люка на машинното отделение. Негърът заяви спокойно:

— Капитане, влиза вода. Машината ще угасне. Страшен миг!

Ударът в скалата приличаше на самоубийство. Да беше нагласен нарочно, надали щеше да бъде по-страхотен. Дюранд връхлетя върху скалата, сякаш я нападаше. Остър връх от скалата се беше забил като гвоздей в парахода. Вътрешната обшивка беше разбита на повече от квадратен сажен. Форщевенът беше счупен, носовата част разбита. Зиналият корпус поглъщаше водата с ужасно кипене. Рана, през която нахлуваше гибелта! Ударът беше толкова силен, че въжетата, с които беше привързано кормилото, се скъсаха и освободеното кормило се блъскаше от една страна в друга Подводната скала беше пробила парахода и наоколо не се виждаше нищо — само непрогледната, гъста, сега почти черна мъгла. Настъпваше нощ.

Носът на Дюранд беше потопен във водата. Приличаше на кон, на когото бик е забил своя рог в търбуха.

Тя беше мъртва.

Започваше приливът, който се чувствуваше в морето.

Тангруй беше изтрезнял; няма пияни по време на корабокрушение; той слезе на долната палуба, върна се и каза:

— Капитане, трюмът е залян. След десет минути водата ще стигне височината на шпигалите.

Пътниците тичаха ужасени по палубата, кършеха ръце, навеждаха се над борда, гледаха машината и правеха всички излишни движения, които поражда суматохата. Туристът беше припаднал.

Клюбен махна с ръка и всички млъкнаха. Той запита Енбранкам:

— Още колко време може да работи машината?

— Пет-шест минути.

После се обърна към гернсееца.

— Аз бях на кормилото. Вие забелязахте скалата. В кой риф на Ханоа се блъснахме?

— В Чайка. Преди малко, като светна, много ясно различих Чайка.

— Щом сме на Чайка — продължи Клюбен, — то Големият Ханоа е в дясно от нас, а Малкият в ляво. Ние сме на една миля от брега.

Екипажът и пътниците слушаха внимателно, изтръпнали, от страх, вперили поглед в капитана.

Да се облекчава параходът, беше безсмислено и излишно. За да хвърлят товара в морето, трябваше да отворят люковете, а това увеличаваше възможността на водата да нахлуе в парахода. Да пускат котва — излишно — и така бяха приковани към скалата. После, ако пуснат котва на това дъно, веригата щеше да се оплете в щока. Машината не беше повредена и можеха да я използуват, докато гори огънят, с други думи — още няколко минути — с последни усилия с парата и колелата имаха възможност да дадат заден ход и да се измъкнат от скалата. В такъв случай щяха да потънат веднага. Скалата до известна степен запушваше дупката и не пропускаше вода. Служеше за преграда. Открият ли дупката, нямаше да имат възможност да спрат водата и не биха се справили с помпите. Измъкнеш ли кинжал, забит в сърцето, ще убиеш веднага ранения. Измъкнат ли се от скалата, щяха да потънат.

Воловете, заливани от водата в трюма, започнаха да мучат.

Клюбен даде команда:

— Спуснете лодката!

Енбранкам и Тангруй се втурнаха и развързаха лодката. Останалият екипаж гледаше вкаменен.

— Всички на работа! — викна Клюбен. Този път всички се подчиниха.

Клюбен продължи да командува хладнокръвно.

Спуснаха лодката в морето.

В същия миг колелата на Дюранд спряха да работят, димът изчезна — пещта беше заляна.

Пътниците се плъзгаха по сходнята или се спускаха по подвижните въжета, с които се управляват платната, и по-скоро падаха, а не слизаха в лодката. Енбранкам дигна припадналия турист, занесе го в лодката, после се върна на парахода.

Моряците се втурнаха след пътниците. В краката им се търкаляше юнгът; те тъпчеха детето. Енбранкам прегради пътя.

— Никой няма да мине преди момчето — заяви той.

И отстрани с черните си ръце моряците, грабна юнга и го подаде на пътника гернсеец, който стоеше прав в лодката и пое детето.

Като спаси юнга, Енбранкам се отдръпна и каза на другите:

— Минавайте.

В това време Клюбен се отби в каютата си и събра наедно параходните книжа и инструментите. Свали и компаса от нактоуза. Книжата и инструментите предаде на Енбранкам, а компаса на Тангруй и им каза:

— Слизайте в лодката.

Слязоха. Екипажът ги беше преварил. Лодката се изпълни. Вълните стигаха до борда й.

— Сега тръгвайте — викна Клюбен.

— А вие, капитане?

— Аз оставам.

При корабокрушение хората имат малко време да разсъждават, а още по-малко да се трогват. Все пак тези, които се намираха в лодката и бяха сравнително в безопасност, изпитаха известно вълнение, и то не за себе си. Всички дружно настояваха:

— Елате с нас, капитане.

— Аз оставам.

Гернсеецът, който познаваше добре морето, възрази:

— Слушайте, капитане. Вие се натъкнахте на Ханоа. На една миля оттук е Пленмон. Но с лодка може да се стигне само Рокен — на две мили оттук. Има подводни скали и мъгла. Лодката ни ще стигне Рокен най-рано след два часа. Ще бъде тъмна нощ. Има прилив, вятърът се усилва. Иде буря. Ние от все сърце искаме да се върнем да ви приберем; но ако се извие буря, няма да можем. Загубен сте, ако останете тук. Елате с нас.

Парижанинът се намеси:

— Лодката е пълна, дори препълнена, така е, и още един човек ще бъде излишен. Но ние сме тринадесет — лошо е за лодката — и подобре да я претоварим с един човек, отколкото да останем колкото сме. Елате, капитане.

Тангруй добави:

— Аз съм виновен за всичко, не вие. Не е право да останете вие.

— Аз оставам — каза Клюбен. — Тази нощ бурята ще разбие парахода. Няма да го напусна. Когато параходът потъва, капитанът трябва да умре. Ще кажат за мене: „Той изпълни дълга си докрай“. Тангруй, аз ви прощавам.

И като скръсти ръце, извика:

— Внимавай в командата! Отвържи въжето! Тръгвай! Лодката се поклати. Енбранкам хвана кормилото. Всички, които не гребяха, дигнаха ръце към капитана. Всички викнаха в един глас:

— Ура за капитан Клюбен!

— Ето човек, достоен за възхищение — забеляза туристът.

— Господине — заяви гернсеецът, — той е най-честният човек в цялото море.

Тангруй плачеше.

— Ако бях смел — мърмореше той шепнешком, — щях да остана с него.

Лодката потъна в мъглата и изчезна. Не се виждаше вече нищо. Ударите с греблата затихнаха и замряха. Клюбен остана сам.

>>> VI

>>> Осветените дълбини на една бездна

Когато този човек видя, че е сам на скалата, под облаците, сред водната шир, далеч от всяко живо същество, далеч от човешкия шум, обречен според другите на смърт, сам сред морето, което прииждаше, и припадащата нощ изпита голяма радост.

Той беше успял.

Мечтите му се сбъднаха.

Изоставен, за него означаваше спасен. Той беше на Ханоа, на една миля от брега, със седемдесет и пет хиляди франка. Никога не е извършвано по-умело корабокрушение. Още от младини Клюбен таеше една мисъл: да мине за честен човек и после да чака щастливия случай, да намери разковничето, да издебне момента; да не опипва, а да улови изведнъж; да нанесе един удар, само един удар, да задигне голяма сума и да остави глупците зад себе си. Той искаше да постигне изведнъж това, което глупавите крадци не можеха да постигнат с двадесет опита и докато те свършат на бесилката, той да завърши с богатство. Рантен за него беше лъч светлина. Веднага изгради плана си. Да принуди Рантен да върне парите и сам той да изчезне, за да провали всички опити на Рантен да го изобличи; какво по-добро изчезване от смъртта; и той замисли да потопи Дюранд! Гибелта на Дюранд ставаше необходимост. И на това отгоре да изчезне, като оставя добро име и да превърне по този начин целия си живот в образец. Ако някой видеше Клюбен на разбития параход, би го взел за щастлив демон.

Цял живот той беше чакал този миг.

Цялото му същество изразяваше думата: „Най-после!“ Страшно спокойствие сковаваше мрачното му чело. Тъмните му очи, които сякаш таяха в дъното си нещо непроницаемо, станаха дълбоки и страшни. Вътрешният пожар, който обхващаше неговата душа, се отразяваше в погледа му.

Цялата поквара, потискана у Клюбен, бликна изведнъж.

Клюбен хвърли поглед върху безкрайния мрак, не можа да се сдържи и избухна в глух, зловещ смях.

Той беше свободен! Той беше богат! Най-после намери това, което търсеше. Целта беше постигната.

Клюбен имаше време. Приливът растеше и придържаше Дюранд, дори щеше да я подигне. Параходът прилепваше здраво към скалата; нямаше никаква опасност да потъне. После трябваше да почака лодката да се отдалечи, дори да загине. Клюбен се надяваше и на това.

Прав на разбитата Дюранд, той скръсти ръце, като се наслаждаваше на самотата си в мрака.

Клюбен стоя известно време замислен; той гледаше на честността си, както змия гледа старата си кожа.

Всички вярваха в неговата честност — и той самият до известна степен.

И пак се разсмя.

Всички ще мислят, че е умрял, а той е богат. Ще мислят, че е загинал, а той е спасен. Как ловко изигра човешката глупост.

Глупец излезе и самият Рантен. Клюбен мислеше за Рантен с безкрайно презрение. Рантен не успя да се измъкне, а той, Клюбен, успя. Рантен си отиваше посрамен, а Клюбен изчезвате тържествуващ. Той беше пожънал плодовете на Рантеновото престъпление и сега той, Клюбен, беше щастлив.

За бъдещето той нямаше още окончателен план. В желязната кутийка, скрита в колана му, имаше три банкноти: това му стигаше. Ще промени името си. Има страни, където шестдесет хиляди франка се равняват на шестстотин хиляди. Няма да е зле да се приюти в някое от тия кътчета и да живее почтено с парите, отнети от крадеца Рантен. Да търгува, да влезе в голямо предприятие, да увеличи капитала си, да стане истински милионер — също няма да бъде зле.

В Коста Рика например започва голяма търговия с кафе и могат да се спечелят тонове злато. Ще види.

В същност нямаше голямо значение. Имаше време да си помисли. Засега трудното беше извършено. Да обере Рантен и да изчезне заедно с Дюранд — това беше главната трудност. Тя се свърши. Всичко останало е дребна работа. Нищо вече не може да му попречи. Никаква опасност. Нямаше какво да се случи. Ще изплува на брега, през нощта ще се добере до Пленмон, ще се изкачи на скалата, ще отиде право в къщата с духовете, лесно ще се промъкне вътре благодарение на въжето с възли, скътано предварително в една пукнатина на скалата, в къщата ще намери куфара си със сухи дрехи и храна, там ще може да почака, знаеше, че най-много след осем дни испанските контрабандисти, навярно самият Бласкито, ще доплават до Пленмон, за няколко гвинеи те ще го закарат не в Торбей, както беше казал на Бласко, за да заличи следите си и да даде лъжливи дири, а в Пазаж или в Билбао. Оттам ще се добере до Вера Круц или Нови Орлеан. В същност време е да се хвърли в морето, лодката е далеч, един час плуване не е нищо за Клюбен, само една миля го дели от брега щом се намира на Ханоа.

Ето какво мислеше Клюбен, когато мъглата се раздра. Страшната скала Дувър изникна.

>>> VII

>>> Неочаквана намеса

Клюбен погледна ужасен.

Това беше наистина страхотният пустинен риф.

Невъзможно беше да не познае чудовищните очертания. Двата близнака Дувър се издигаха зловещи, а между тях като примка се виждаше тесният им проход. Сякаш разбойническо гнездо сред океана.

Те бяха съвсем близо. Мъглата ги беше укривала като съучастник.

В мъглата Клюбен беше объркал пътя. Въпреки цялото му внимание случило му се беше това, което се случи с двама велики мореплаватели — с Гонзалес, който откри Белия нос, и с Фернандес, който откри Зеления нос. Мъглата го беше заблудила. Тя му се беше сторила прекрасно оръдие, за да постигне своята цел, но беше и опасна. Клюбен се беше отклонил на запад и се беше объркал. Пътникът гернсеец, уверен, че вижда Ханоа, определи решителния удар. Клюбен си мислеше, че се хвърля върху Ханоа.

Дюранд, пробита от една от острите подводни скали на рифа, се намираше на няколко кабела от двата Дувъра.

На двеста разтега далечина се издигаше кубическа гранитна скала. По отвесните склонове на тая скала се виждаха вдлъбнатини и издатини, по които можеше да се изкатери човек. Правилните очертания на тази правоъгълна сурова скала навеждаха на мисълта, че на върха й има площадка.

Това беше Човекът.

Скалата Човекът беше по-висока от скалите Дувър. Площадката й се издигаше над техните непристъпни върхове. Площадката, която се ронеше към краищата, беше сякаш опасана с корниз и поразяваше със строгите си скулптурни очертания. Не можете да си представите нищо по-безнадеждно и по-зловещо. Вълните от откритото море диплеха спокойните си води около квадратните стени на грамадната черна канара.

Всичко беше замряло. Едва ли подухваше вятър, вълните едва ли се полюшваха. Под нямата водна повърхност личеше, че кипи живот — огромен живот сред морските дълбини.

Клюбен често беше виждал отдалеч Дувърските скали.

Убеди се, че се намира точно там.

Нямаше никакво съмнение.

Внезапна и страшна промяна. Скалите Дувър вместо Ханоа. Вместо една миля пет мили по море. Цели пет мили! Невъзможно да се преплуват!

Клюбен изтръпна. Сам се беше хвърлил в зиналата паст на мрака. Единственото убежище беше скалата Човекът. През нощта можеше да се извие буря и претоварената лодка на Дюранд щеше да се обърне. Никаква вест за корабокрушението нямаше да стигне до брега. Никой нямаше да узнае, че Клюбен е оставен на дувърския риф. Очакваше го само едно — смърт от студ и глад. Неговите седемдесет и пет хиляди франка нямаше да му дадат дори коричка хляб. Ето края на всичко, което беше изградил. Той беше добросъвестен строител на собственото си нещастие. Никакъв изход. Никаква възможност за спасение. Тържеството се превръщаше в гибел. Вместо свобода — плен. Вместо дълго щастливо бъдеще — предсмъртни мъки. В миг, в един светкавичен миг, цялата му постройка рухна. Раят, за който мечтаеше този демон, придоби истинския си облик — обликът на гроб.

Задуха вятър. Мъглата, подхваната, разкъсана, отвеяна от вятъра, се носеше разпръсната по хоризонта в големи, безформени кълба. Цялото море се изчисти.

Воловете, все повече и повече заливани от водата, продължаваха да мучат в трюма.

Нощта приближаваше; навярно и бурята.

Лека-полека повдигана от прилива, Дюранд се люшкаше отдясно наляво и отляво надясно и почваше да се върти на скалата като на ос.

Можеше да се предвиди минутата, в която вълните ще я изтръгнат и ще я потопят.

Беше по-светло, отколкото през време на корабокрушението. Макар и по късно, виждаше се по-ясно. Като се дигна, мъглата отнесе със себе си и част от мрака. На запад нямаше никакви облаци. В здрача се белееше огромното небе. Тая светлина озаряваше и морето.

Дюранд се беше наклонила от кърмата към носа. Клюбен се качи на кърмата на парахода, която се подаваше почти изцяло над водата. Той впери поглед в хоризонта.

Положението беше безнадеждно, но тази мрачна душа се надяваше.

Казваше си, че след продължителната мъгла корабите, легнали в дрейф или останали на котва, в мрака ще продължат пътя си и някой можеше да се мерне на хоризонта.

И наистина появи се платно.

То се носеше от изток към запад.

Като приближи, се очерта и самият кораб. Той беше с едно платно, обзаведен като шхуна.

Най-много след половин час той щеше да мине доста близо до Дувърските скали.

Клюбен си каза: „Спасен съм“.

В такива минути човек най-напред мисли само за живота си.

Платноходът можеше да е чуждестранен. Кой знае дали не беше някой от корабите на контрабандистите на път към Пленмон? Кой знае дали не беше самият Бласкито?

В такъв случай би спасил не само живота си, но и парите; а срещата с Дувърските скали щеше да бъде щастлива случайност, която ускоряваше развръзката, тъй като се избягваше чакането в къщата с духовете и опасното приключение щеше да завърши в открито море.

Оставаше само едно.

Дюранд, заседнала сред скалите, смесваше сянката си с тях, сливаше се с техните очертания, превръщаше се в смътно, неясно петно и не можеше да привлече при слабата светлина вниманието на кораба, който наближаваше.

Но един човек, рязко черно петно на бялото небе, изправен върху площадката на скалата Човекът, размахал ръце за помощ, положително ще бъде забелязан. И ще изпратят лодка да прибере корабокрушенеца.

Скалата Човекът се намираше само на двеста разтега. Да изплува до нея — проста работа, да се изкачи на върха й беше лесно.

Не биваше да се бави нито миг.

Носовата част на Дюранд се беше забила в скалата и Клюбен трябваше да се хвърли в морето от кърмата, от самото място, дето се намираше.

Най-напред пусна лот и се увери, че по кърмата е много дълбоко. Микроскопичните раковини, залепнали на смазката на лота, бяха непокътнати — това показваше, че в скалите има много дълбоки пещери, където водата е вечно спокойна каквото и да е вълнението на повърхността.

Той се съблече и остави дрехите си на палубата. На платнохода щеше да намери дрехи.

Запази само кожения си колан.

Когато остана гол, той посегна към колана, пристегна го, попипа желязната кутийка, проучи набързо с поглед коя посока трябва да вземе сред подводните скали и вълните, за да изплува на скалата Човекът, после се хвърли с главата надолу и се гмурна в морето.

Понеже падаше отвисоко, потъна надълбоко.

Слезе много надолу под водата, стигна дъното, досегна го, плува за миг край подводните скали, после даде тласък, за да изплува на повърхността.

В този миг усети, че нещо го сграбчи за крака.

>> Седма книга

>> Неразумно е да се задават въпроси на книгите

>>> I

>>> Бисер в дъното на пропастта

Няколко минути след краткия си разговор със сийор Ландоа, Жилиат се намираше в Сен Сансон.

Вълнението му беше преминало в тревога. Какво ли се беше случило?

Сен Сансон бръмчеше като изплашен кошер. Всички бяха по вратите. Жените ахкаха. Някои мъже сякаш разказваха нещо и ръкомахаха; край тях се трупаха хора. Чуваха се думите: „Какво нещастие!“ Някои се подсмиваха.

Жилиат не запита никого. Нямаше навик да разпитва. Освен това беше много загрижен, за да разговаря с равнодушните. Не вярваше на приказки, предпочиташе да узнае всичко изведнъж; отиде право в „Дома на неустрашимите“.

Толкова беше разтревожен, че дори не се страхуваше да влезе в къщата.

В същност вратата на долната зала, към кея, зееше широко отворена. На прага се тълпяха мъже и жени. Всички влизаха, влезе и той.

Като влезе, той видя опрян на вратата сийор Ландоа, който му пошепна:

— Навярно знаете вече какво се е случило?

— Не.

— Не исках да ви изграча на пътя като прокобна птица.

— Какво има?

— Дюранд загина. Залата беше препълнена.

Сбрани на купчини, посетителите разговаряха тихо, като в стая на болен.

Присъствуващите — съседи, минувачи, любопитни, най-случайни хора — се трупаха край вратата някак уплашени и не отиваха към дъното на залата, където седеше обляна в сълзи Дерюшет, а до нея стоеше прав мес Летиери.

Той стоеше облегнат на стената в дъното. Моряшката му шапка падаше на веждите му. Кичур сиви коси висеше на бузата му. Той мълчеше. Ръцете му бяха неподвижни, устата сякаш не дишаха. Приличаше на бездушна вещ, опряна о стената.

От пръв поглед личеше, че с този човек е свършено. Дюранд беше загинала, той нямаше защо да съществува. Душата му беше в морето, и тая душа потъна. Какво да прави сега? Да става сутрин и да си ляга вечер. Да не очаква повече Дюранд, да не я вижда вече как заминава, как се връща. Струва ли си да изживееш последните си дни безцелно? Да пиеш, да ядеш, а после? Този човек беше увенчал дългогодишния си труд с едно постижение, отдал се беше всецяло на прогреса. Прогресът рухна, постижението беше мъртво. Да живее още няколко безплодни години — защо? Нямаше вече какво да прави. На тази възраст човек не започва отново, освен това той беше разорен. Клетият старец.

Дерюшет плачеше край него на един стол и стискаше с двете си ръце единия юмрук на мес Летиери. Ръцете бяха сплетени, юмрукът — свит. В това се изразяваше разликата в скръбта им. В сплетените ръце все има някаква надежда, в свития юмрук — не!

Мес Летиери беше отпуснал ръката си и не се противеше. Беше безответен. В него едва ли блещукаше живот колкото в сразения от мълния.

Посетителите шушукаха. Споделяха, каквото знаеха. Ето какви бяха сведенията.

Дюранд се натъкнала предната вечер в мъглата на Дувърските скали около един час преди залез-слънце. Пътниците и екипажът с изключение на капитана, който не искал да напусне парахода, се спасили с лодката. Югозападна буря, извила се след мъглата, едва не ги обърнала и ги отнесла в откритото море отвъд Орнсей. През нощта имали щастието да срещнат „Кашмир“, който ги взел на борда си и ги свалил в пристанището Сен Пиер. Всичко станало по вина на кормчията Тангруй, който бил в затвора. Клюбен проявил истинско душевно благородство.

Сред насъбралите се имаше много лоцмани, които произнасяха думите, „Дувърския риф“ някак особено. — Лоша странноприемница — казваше елин от тях.

На масата лежаха компас и връзки дневници и бележници; навярно компасът и параходните книжа, които Клюбен беше предал на Енбранкам и Тангруй при тръгването на лодката; чудна самоотверженост от страна на човека, който спасява дори ненужните книжа в предсмъртния си час; малка подробност, изпълнена с величие; възвишено себеотрицание.

Платноходът „Шилтил“ беше пристигнал няколко часа след „Кашмир“; той носеше последните сведения. Прекарал цяло денонощие във водите, където се намирал и Дюранд. Изчакал мъглата и лавирал през време на бурята. Шкиперът на „Шилтил“ беше сред присъствуващите.

Когато Жилиат влезе, шкиперът тъкмо беше започнал да разказва на мес Летиери за случилото се. Разказът му беше истински доклад. Призори бурята стихнала, вятърът станал благоприятен и той чул някакво мучене сред открито море. Този шум, свойствен на ливадите, го изненадал сред вълните; отправил кораба си в тази посока. Забелязал Дюранд в Дувърскиге скали. Морето било достатъчно спокойно и той успял да се приближи. Извикал към изоставения параход. Отговорил му само ревът на воловете, които се давели в трюма. Шкиперът на „Шилтил“ беше убеден, че на Дюранд нямало жива душа. Заседналият параход бил в отлично състояние въпреки страшната буря — Клюбен можел да прекара там нощта. Не бил от хората, които лесно се предават. Много шлюпове и люгери от Гранвил и Сен Мало, измъкнали се от мъглата, трябва да са минали привечер доста близо край дувърския риф. Някой от тях навярно е прибрал капитан Клюбен. Не бива да се забравя, че лодката на Дюранд била препълнена, когато напускала потъващия параход, че била изложена на много опасности — още един човек можел да я претовари и да я потопи и най-вече тази причина навярно е принудила капитан Клюбен да остане на разбития параход; но след като изпълнил дълга си, Клюбен положително нямал никакви основания да не се възползува от помощта на някой спасителен кораб, стига той да се появи. Може да си герой, но няма защо да си глупак. Самоубийството в такъв случай е безсмислица, тъй като Клюбен беше безупречен. Виновен беше Тангруй, а не Клюбен. Всичко това беше убедително; шкиперът на „Шилтил“ явно имаше право и всички очакваха всеки миг да се появи Клюбен. Решили бяха да го вдигнат на ръце.

Две неща ставаха неоспорими от разказа на шкипера — Клюбен беше спасен, а Дюранд — загубена.

Със загубата на Дюранд трябваше да се примирят — гибелта й беше неизбежна. Шкиперът на „Шилтил“ присъствувал на края на корабокрушението. Острата канара, на която Дюранд била като прикована, се държала здраво цялата нощ и устоявала на напора на бурята, сякаш не искала да изпусне плячката си; но сутринта, когато „Шилтил“ установил, че няма кого да спасява и щял да отплава от Дюранд, морето отново забушувало — последен пристъп на бурния му гняв. Вълните подигнали яростно Дюранд, изтръгнали я от канарата и с бързината и точността на пусната стрела я захвърлили между двете скали Дувър. Чул се „дяволски трясък“ — както каза шкиперът. Подигната от вълните на известна височина, Дюранд се врязала в скалите до средния шпангоут. Отново била прикована, по по-здраво, отколкото върху подводната скала. Останала там безпомощно увиснала на произвола на вятъра и вълните.

Дюранд според екипажа на „Шилтил“ била вече на три четвърти разрушена. Тя навярно щяла да потъне още през нощта, ако скалата не я задържала и придържала. Шкиперът на „Шилтил“ проучил с далекоглед изоставения параход. Той даваше с моряшка точност подробности за повредата.

Бурята нанесла бесни поражения. От подемния кран, прикрепен към мачтата на бака, нямало нищо, дори и помен; отрязан бил напълно, отишел по дяволите с всичките си подемни части, с макарите, с железния си скрипец и веригите. Дюранд била осакатена, сега вълните щели да я разбият. След няколко дни нямало да остане помен от нея.

А машината — чудно нещо, което доказвало превъзходните й качества — почти не пострадала в общото разрушение. Шкиперът на „Шилтил“ дори твърдеше, че в самата „машинка“ няма никакви тежки повреди. Мачтите на парахода не устояли, но коминът оцелял. Железните перила на мостика били само извити, кожусите пострадали, сандъците били сплескани, но всички лопатки на колелата изглежда били налице. Машината била непокътната. Това беше убеждението на шкипера на „Шилтил“. Огнярят Енбранкам, който беше сред навалицата, споделяше това убеждение. Този негър, по-умен от много бели, беше поклонник на машината. Той вдигаше черните си ръце и разперил и десетте си пръста, казваше безмълвно на Летиери: „Господарю, машината е жива“.

Не се съмняваха, че Клюбен е спасен, че коритото на Дюранд е разбито, и всички разговори се въртяха около машината. Разговаряха за нея като за жив човек. Възхищаваха се на чудната й издръжливост.

— Юначина! — казваше един френски моряк.

— Бива си я! — възклицаваше гернсейски рибар.

— Трябва да е много хитра — продължаваше шкиперът на „Шилтил“, — щом се е отървала с две-три драскотини.

Лека-полека машината погълна цялото внимание. Тя разпали мненията за и против. Имаше и приятели, и врагове. Много от присъствуващите, които имаха добри стари платноходи и се надяваха да привлекат клиентите на Дюранд, се радваха, че Дувърските скали са наказали справедливо новото изобретение. Шепотът се превърна в шум. Спореха почти гласно. Все пак шумът продължаваше да бъде малко сдържан и от време на време гласовете изведнъж се снишаваха под влияние на гробното мълчание на Летиери.

От всеобщия разговор се стигна до следното заключение:

Машината беше същественото. Можеше да се построи нов параход, но нова машина — не. Тази машина беше единствена. За да се направи втора, нямаше пари, пък нямаше и кой да я построи. Припомниха, че строителят й беше умрял. Струваше четиридесет хиляди франка. Никой не би хвърлил вече толкова пари в такава случайна работа — нали се убедиха, че и параходите потъват като корабите; настоящият случай с Дюранд заличи целия й минал успех. Все пак тежка беше мисълта, че в този миг машината беше цяла-целеничка и в добро състояние, а най-много след пет-шест дни ще бъде разбита като парахода. Докато тя съществуваше, нямаше, тъй да се каже, корабокрушение. Само нейната загуба би била непоправима. Да се спаси машината, значеше да се поправи злото.

Да се спаси машината — лесно е да се каже. Но кой би се заел с това? Възможно ли беше? Да се заемеш и да изпълниш, са две различни неща и доказателство за това е, че е лесно да мечтаеш нещо, но е трудно да го постигнеш. Никога не е имало по-неосъществима и по-безумна мечта от тази, да се спаси машината на Дюранд, заседнала сред Дувърските скали. Да се изпрати кораб с екипажа му беше глупост, не биваше и да се мисли такова нещо. Беше времето на бурите и при първия ураган гребенът на подводните скали щеше да протрие веригите на котвите и корабът щеше да се разбие в рифа. Това означаваше да се изпрати второ корабокрушение в помощ на първото. В дупката на върха на скалата, където се беше подслонил легендарният корабокрушенец, умрял от глад, едва ли можеше да се побере човек. С други думи, за да се спаси машината, трябваше един човек да отиде на скалите Дувър, да отиде сам, сам сред морето, сам в пустинята, сам на пет мили от брега, сам сред този ужас, сам цели седмици, сам пред предвиденото и непредвиденото, без никаква храна, безпомощен в неволята, без друга човешка следа освен спомена за някогашния корабокрушенец, издъхнал там от глад, с единствен другар — този мъртвец. И как ще се заеме да спаси машината? Трябваше да бъде не само моряк, но и ковач. И при какви изпитания! Човекът, който би се заел с това, трябваше да бъде повече от герой. Трябваше да бъде безумец. В много неизмеримо трудни начинания, където изглеждат необходими свръхчовешки усилия, храбростта преминава в безумие. И в същност да се жертвуваш при това положение за някакво желязо, не е ли лудост? Не, никой не би отишел на Дувърските скали. Трябваше да се простят с машината както с всичко останало. Необходимият спасител нямаше да се яви. Къде да намерят такъв човек?

Тези мисли, изказани малко по-другояче, се обсъждаха шепнешком от всички посетители.

Шкиперът на „Шилтил“, някогашен лоцман, изрази гласно общото мнение:

— Не! Свършено е. Няма човек, който да отиде там и да се върне с машината.

— Щом аз не отивам — добави Енбранкам, — значи е невъзможно да се отиде.

Шкиперът на „Шилтил“ махна рязко с лявата си ръка, с което подчерта убеждението си, че това е невъзможно и продължи:

— Ако имаше такъв… Дерюшет извърна глава:

— Аз бих се омъжила за него — заяви тя. Последва мълчание.

Един много блед мъж излезе от тълпата и каза:

— Ще се омъжите ли за него, мис Дерюшет? Беше Жилиат.

Всички вдигнаха очи. Мес Летиери се беше изправил с целия си ръст. Някаква чудна светлина блестеше под увисналите му вежди.

Той смъкна с цялата си ръка моряшката си шапка, хвърли я на земята, после погледна тържествено пред себе си, без да вижда никой от присъствуващите, и заяви:

— Дерюшет ще се омъжи за него. Давам честната си дума пред господа бога.

>>> ІІ

>>> Странни явления на западния бряг

Същия ден, през нощта след десет часа, имаше луна. Но колкото и благоприятна да изглеждаше нощта, пък и вятърът, и морето, никой рибар не смяташе да излиза от който и да било гернсейски залив и заливче. Причината беше много проста — на обед пропя петел.

Когато петел пее в никое време, няма риболов.

Тази вечер, по мръкнало, един рибар, който се прибираше в Онтол, много се изненада. Около залива Уме Паради, в ляво от шамандурата Плат Фужер, която представлява обърната фуния, и в дясно от шамандурата на Сен Сансон, прилична на човешка фигура, му се стори, че вижда трета шамандура. Какво беше тя? Кой я беше поставил на това място? Каква плитчина показваше? Шамандурата отговори веднага на тези въпроси; тя се движеше; беше мачта. Изненадата на рибаря не намаля. Шамандурата будеше недоумение; мачтата още повече. Не можеше и да се мисли за риболов. Когато всички се прибираха, някой излизаше. Кой? Защо?

След десет минути мачтата, която бавно се движеше, се приближи към рибаря от Онтол Не можа да познае лодката. Чу, че се гребе. Шумът беше само от две гребла. Навярно гребеше сам човек. Вятърът беше северен; човекът явно плаваше, за да стигне попътния вятър отвъд нос Фонтенел. Там навярно щеше да разпери платното. Значи смяташе да обиколи Анкрес и планината Кревел.

Какво означаваше това?

Мачтата мина, рибарят се прибра.

Ето какво забелязаха всеки поотделно същата нощ на западното крайбрежие на Гернсей случайни наблюдатели, пръснати по различни места и в различно време.

Докато онтолският рибар връзваше лодката си на брега, един каруцар, натоварил колата с водорасли, който шибаше конете си половин миля по-далеч из пустия клотюрски път, забеляза в морето, доста далеч на хоризонта, да се издига платно към Северната канара и Пясъчното дъно — там минават само кораби, които познават добре мястото. Не обърна голямо внимание, тъй като се интересуваше от каруците, не от корабите.

Половин час може би след като каруцарят беше забелязал платното, един мазач, който се прибираше от работа в града и минаваше край Пелейското блато, изведнъж видя почти срещу себе си гемия, която се промъкваше смело между скалите. Нощта беше тъмна, но морето беше светло, нещо, което често се случва и можеше ясно да се различи движението на лодките в открито море. Само тази гемия плаваше в морето.

Малко по-долу и малко по-късно един ловец на раци, който беше разположил мрежите си на пясъчния насип между пристанищата Жажда и Ад, не разбра какво търсеше гемията, която се плъзгаше между тресавището Врана и Мулрет. Трябва да си отличен лоцман и да бързаш много за някъде, за да се излагаш на такава опасност.

Този път е доста опасен, особено след буря, когато морето е още развълнувано. Неразумно е да се спреш на него, освен ако знаеш наизуст всички протоци.

В девет и половина в Екерие един рибар, който прибираше мрежата си, се загледа известно време между Гълъбичката и Вятърната скала в нещо, което приличаше на кораб. Корабът се излагаше на голяма опасност. В този край често се извиват много опасни, внезапни бури. Затова и скалата се наричаше Вятърна — от нея изведнъж духваше силен вятър към лодките.

Когато изгряваше луната и имаше прилив, морето в тесния провлак Ли У беше спокойно и пазачът на остров Ли У, който живееше там сам-самичък, много се изплаши; той видя дълга черна сянка да минава между него и луната.

В края на краищата черната сянка можеше да бъде и платно. Дългата верига скали, по които тя сякаш стъпваше, можеха да скрият зад себе си коритото на лодката и да се вижда само платното. Но пазачът се питаше коя лодка би дръзнала да се вмъкне по това време между Ли У и скалата Грешниците, и между Ангилиерите и Лере Поан? И с каква цел?

На южното гернсейско крайбрежие, зад Пленмон, в дъното на залив с бездънни бездни и стени, изрязани отвесно от вълните, има особено пристанище, което един французин, живял на острова след 1855 година, същият може би, който пише тези редове, нарече „Пристанището на четвъртия етаж“ — общоприето название и днес. Това пристанище тогава се наричаше Стръмнина и беше полуестествено, полуизсечено скалисто възвишение, което се издигаше на четиридесет стъпки над водната повърхност — две здрави дъбови дъски, поставени успоредно и наклонено, го свързваха с морето. Лодките, издигани от морето с ръчни макари и вериги, се спускаха по двете дъски като по релси. За хората имаше стълба. В това пристанище често се отбиваха контрабандисти. Мъчно достъпно, то беше удобно за тях.

Към единадесет часа контрабандисти, може би същите, на които разчиташе Клюбен, се бяха събрали с денковете си на скалистата площадка на пристанището Стръмнина. Който се занимава с контрабанда, дебне — те бяха нащрек. Зачуди ги някакво платно, което изплава изведнъж от тъмните очертания на Пленмонския нос. Беше лунна нощ. Контрабандистите следяха платното. Бояха се лодката да не е на бреговата охрана и да не отива да се скрие за наблюдения зад Големия Ханоа. Но платното отмина Ханоа и потъна в откритото море, в бледите мъгли на хоризонта.

— Къде ли, дявол да го вземе, може да отива тази лодка? — си казаха контрабандистите.

Същата вечер малко след залез-слънце някой похлопа на вратата на „Къщата в покрайнината“: момче с кафяви дрехи и жълти чорапи — явно причетник в енорийската църква. Вратата на „Къщата в покрайнината“ беше затворена, капаците спуснати. Стара рибарка, която се скиташе по пясъка с фенер в ръка и търсеше раковини, повика момчето и те поведоха следния разговор пред самата „Къща в покрайнината“:

— Кого търсиш, момче?

— Стопанинът на къщата.

— Няма го.

— Къде е?

— Не зная.

— Утре ще бъде ли тук?

— Не зная.

— Замина ли?

— Не зная.

— Виждате ли, жено, новият енорийски пастор, преподобният Ебенезер Кодре иска да го навести.

— Не зная.

— Негово преподобие ме изпрати да разбера дали стопанинът на „Къщата в покрайнината“ ще си бъде утре сутрин в къщи.

— Не зная.

>>> III

>>> Не изкушавайте библията

Следното денонощие мес Летиери не спа, не яде, не пи, целуна Дерюшет по челото, осведоми се за Клюбен, за когото нямаше още никакви сведения, подписа заявление, че няма да предявява никакви искания, и освободи Тангруй от затвора.

Следния ден прекара полуоблегнат на масата в кантората на Дюранд нито прав, нито седнал и отговаряше кротко, когато го заговореха. В същност любопитството беше задоволено и „Домът на неустрашимите“ пак опустя. В готовността на хората да съчувствуват се крие голямо желание да разузнаят. Вратите се затвориха; оставиха Летиери с Дерюшет. Огънят, който блесна в очите на Летиери, беше угаснал; те пак гледаха с печалния поглед през първите часове след корабокрушението.

По съвета на Грас и Дуе загрижената Дерюшет сложи мълчешком на масата чорапите, които той плетеше, когато пристигна печалната вест.

Той се усмихна горчиво и каза:

— За глупак ли ме смятате? След четвърт час мълчание добави:

— Тия прищевки са добри, когато човек е щастлив.

Дерюшет прибра чорапите и използува случая да прибере заедно с тях компаса и параходните книжа, които Летиери прекалено много разглеждаше.

Следобеда, малко преди времето за чай, вратата се отвори и влязоха двама мъже в черно — единият стар, другият млад.

Младежът може би ви е вече познат от нашия разказ.

И двамата мъже имаха строга осанка, но строга посвоему; в стареца тя изхождаше от общественото му положение, в младежа тя беше вродена. Едната се дължеше на сана, другата — на мисълта.

Дрехите им показваха, че са духовни лица — от англиканската църква.

У младежа биеше веднага на очи голямата задълбоченост в погледа му, която явно се дължеше на неговия ум, а не на външността му. Той беше преди всичко красив. Вече пастор, той беше най-малко двадесет и пет годишен, а изглеждаше на осемнадесет. Беше рус, розов, свеж, много изискан и много строен в строгия си костюм, със страни на момиче и нежни ръце; държеше се непринудено и просто, макар и сдържано. Той излъчваше чар, изисканост до обаяние. Одухотвореният му поглед намаляваше прекалената му привлекателност. Сърдечната му детска усмивка, замислена и добра, откриваше равни бели зъби. В него се съчетаваха миловидността на пажа и достойнството на епископа.

Гъстите му руси коси, толкова златисти, сякаш полагаше особени грижи за тях, окръжаваха високо, ясно и добре очертано чело. Лека, извита бръчка между двете вежди будеше смътната представа за птицата на мисълта, която лети, разперила криле, сред това чело.

През явната му младост прозираше духовна зрелост. В сравнение със сивокосия духовник, който го придружаваше, на пръв поглед той изглеждаше синът, на втори поглед — бащата.

Спътникът му не беше друг, а доктор Жакмен Ерод. Доктор Жакмен Ерод беше член на ръководната църква. Той беше висок, вежлив, ограничен и високомерен. Умственият му кръгозор не беше особено голям. Затова пък беше самомнителен. Особата му съответствуваше на неговия сан. Наглед приличаше повече на негово преосвещенство, не на негово преподобие. По кройка рединготът му напомняше расо. Истинското му място беше в Рим. Беше роден придворен прелат. Сякаш беше създаден да подава църковните одежди на папата и да върви след папската носилка с цялата му свита.

Имаше учен вид, смигаше самонадеяно и прекалено много, ноздрите му бяха обрасли в косми, зъбите — издадени напред, горната му устна беше тънка, а долната — дебела, имаше много дипломи, големи църковни доходи, приятели баронети, доверието на епископа и винаги носеше библия в джоба си.

Мес Летиери беше така потънал в мисли, че влизането на двамата свещеници го накара само да сбърчи незабележимо вежди.

Господин Жакмен Ерод се приближи, поздрави, припомни с няколко високомерни, но сдържани думи за близкото си повишение и съобщи, че идва, както му е редът, „да представи“ на почетните граждани — и лично на мес Летиери — своя приемник в енорията, новия пастор на Сен Сансон, преподобния Джое Ебенезер Кодре, който ще бъде отсега нататък духовен пастир на мес Летиери.

Дерюшет стана.

Младият пастор, преподобният Ебенезер, се поклони.

Мес Летиери погледна господин Ебенезер Кодре и процеди през зъби:

— Лош моряк.

Грас приближи столовете. Техни преподобия седнаха край масата.

Доктор Ерод започна слово. Дочул за случилото се събитие. Дюранд претърпяла корабокрушение. Идвал като пастир с утеха и съвети. Корабокрушението е нещастие, но същевременно и щастие. Да вникнем в себе си; не се ли възгордяваме в дните на благоденствие? Водите на блаженството са пагубни. Не бива да тълкуваме зле нещастията. Божиите пътища са неведоми. Мес Летиери е разорен. Какво от това? Да си богат, значи да си в опасност. Да имаш лъжливи приятели. Бедността ги прогонва. Оставаш сам. Казват, че Дюранд давала хиляда фунта стерлинги годишно. Много е за разумния човек. Да се пазим от изкушения, да презираме златото. Да приемем с благодарност разорението и самотата. Уединението е благотворно. Тогава човек получава божията благодат. Да не се бунтуваме срещу непроницаемите повели на провидението. Многострадалният Йов, след като изпаднал в нищета, забогатял още повече. Кой знае дали загубата на Дюранд няма да бъде възнаградена, макар и с временни блага? Така той, доктор Жакмен Ерод, е вложил капиталите си в много доходно търговско предприятие в Шефилд; ако мес Летиери иска да влезе в това предприятие с парите, които са му останали, ще възстанови състоянието си; става дума за голямата доставка на оръжие за царя, който сега потушава въстанията в Полша. Може да спечели триста на сто.

Думата цар сякаш пробуди Летиери. Той прекъсна доктор Ерод.

— Не искам цар.

Преподобният Жакмен Ерод продължи със своите увещания. Той не настояваше за Шефилд. Щом мес Летиери не иска цар, значи е републиканец. Негово преподобие разбира, че човек може да бъде републиканец. В такъв случай мес Летиери да се обърне към някоя република. В Съединените щати мес Летиери може да възстанови много по-скоро състоянието си, отколкото в Англия. Ако иска да удесетори това, което му е останало, да закупи акции на голямото дружество за експлоатация на тексаските плантации, където работят повече от двадесет хиляди негри.

— Не искам робство — заяви Летиери.

— Робството — възрази преподобният Ерод — е благословено от бога. Писано е в светото писание: „Ако господарят удари своя роб, няма да бъде наказан, защото това е стоката му“.

Негово преподобие продължи. Общо взето, както споменахме, той беше добър човек и каквито и да бяха съсловните или лични разногласия с мес Летиери, той, доктор Жакмен Ерод, най-искрено предлагаше духовната и дори мирска помощ, която можеше да окаже.

Ако мес Летиери е толкова разорен, че не може да се включи плодотворно в някое предприятие, било то руско или американско, защо не постъпи на добре платена служба? Това са благородни служби и негово преподобие е готов да помогне на мес Летиери. Мястото депутат виконт в Джерсей тъкмо е свободно. Мес Летиери се ползува с любов и уважение и преподобният Ерод, гернсейски декан и епископски наместник, се наема да назначи мес Летиери на службата депутат — виконт в Джерсей. Депутат-виконт е почетна длъжност; той присъствува като представител на негово кралско величество при разглеждане на тъжбите, при съдебните разисквания, при изпълнение на присъдите.

Летиери втренчи поглед в доктор Ерод.

— Не обичам бесилките — заяви той.

Доктор Ерод, който произнасяше досега всички думи с един и същ тон, изведнъж стана много строг и гласът му прозвуча твърдо:

— Мес Летиери, смъртното наказание е установено от бога. Бог е предал в ръцете на човека меча на възмездието. Писано е в светото писание: „Око за око, зъб за зъб“.

Преподобният Ебенезер приближи незабелязано стола си до стола на преподобния Жакмен и му пошепна така, че да го чуе само той:

— Това, което говори този човек, му е внушено.

— От кого? Защо? — запита също така шепнешком преподобният Жакмен Ерод.

Ебенезер отвърна съвсем тихо:

— От съвестта му.

Преподобният Ерод бръкна в джоба си, измъкна оттам дебела книга с кожена подвързия и закопчалки и каза гласно:

— Съвестта, ето я! Книгата беше библията.

После доктор Ерод омекна. Единственото му желание беше да бъде полезен на мес Летиери, когото много уважаваше. Той, пастирът, имал право и негов дълг е да дава съвети, а мес Летиери е свободен да постъпва, както си иска.

Мес Летиери, потънал отново в забрава и униние, не слушаше вече Дерюшет, седнала край него, също беше замислена, не вдигаше очи и внасяше в този и без това скучен разговор известно стеснение — често явление, когато някой от присъствуващите мълчи. Немият свидетел е необясним товар. Но доктор Ерод изглежда не чувствуваше това.

Той стана.

Ебенезер също стана.

Грас и Дуе разбраха, че техни преподобия се гласят да се сбогуват, и отвориха двукрилата врата.

Мес Летиери не виждаше нищо, не чуваше нищо.

Господин Жакмен Ерод пошепна на господин Ебенезер Кодре:

— Дори не се сбогува. Това не е скръб, а умопомрачение. Трябва да се е побъркал.

Все пак той взе малката библия от масата и я хвана с двете си протегнати ръце, както се хваща птица, когато се боиш да не отлети. Това положение накара присъствуващите да наострят уши. Грас и Дуе протегнаха глави.

Негово преподобие направи всичко възможно гласът му да бъде внушителен.

— Мес Летиери, да не се разделяме, преди да ви прочета една страница от тая света книга. Светото писание винаги носи утеха на скърбящите. В присъствие на падналите духом трябва да се съветваш със светата книга, без да избираш мястото и да четеш чистосърдечно откъса, на който си попаднал. Това, което човек не избира, бог го избира. Която и да е страница, тя винаги излъчва светлина. Да се спрем на нея и да не търсим друга. Тя е божието слово. Нашата съдба се разкрива тайнствено в писанието, призовано с вяра и благоговение. Слушайте и се покорявайте. Мес Летиери, вие скърбите, ето книгата на утехата.

Преподобният Жакмен Ерод щракна закопчалката, плъзна наслуки пръста си между страниците, постави за миг ръка на разтворената книга, съсредоточи се, после сведе важно очи и зачете гласно.

Ето какво прочете:

„Исаак се разхождаше по пътя, който води към кладенеца, наречен „Кладенец на вездесъщия и всевиждащия“.

Ревека забеляза Исаак и каза: „Кой е този, който иде насреща ми?“

Тогава Исаак я въведе в шатъра си, взе я за жена и любовта му към нея беше голяма.“

Ебенезер и Дерюшет се погледнаха.

> Втора част

> Жилиат хитреца

>> Първа книга

>> Рифът

>>> I

>>> Мястото, където мъчно ще стигнеш и трудно ще се измъкнеш

Лодката, забелязана предната вечер от много точки на гернсейското крайбрежие в различно време, беше, както навярно сте отгатнали, „дебеланата“. Жилиат бе избрал пътя сред крайбрежните скали; опасен път, но затова пък пряк. Единствената му грижа беше да вземе най-прекия път. При корабокрушение времето не чака, морето е бързо, един час закъснение можеше да бъде безвъзвратно загубен. Искаше да избърза, за да спаси загиващата машина.

Една от грижите на Жилиат, като напускаше Гернсей, беше да не го забележи никой. Замина, като че бягаше. Сякаш искаше да се скрие. Избягна източния бряг като човек, който е решил да не минава край Сен Сансон и пристанището Сен Пиер — промъкна се или по-скоро се плъзна безшумно край срещния бряг, който е сравнително безлюден.

Сред канарите трябваше да гребе; но Жилиат движеше греблото по хидравлическия закон: загребваше леко вода и я отблъсваше бавно — така пътуваше в мрака с най-голяма бързина и почти безшумно. Можеше да си помисли човек, че отива да извърши престъпление.

Истината е, че като се хвърляше с главата надолу в това почти неизпълнимо начинание, като излагаше живота си, когато почти всички изгледи бяха против него, той се боеше от съперници.

На разсъмване посред морето в най-пустинното и най-опасно място се виждаха две точки — разстоянието между тях намаляваше, тъй като едната се приближаваше към другата. Едната, почти незабележима сред безкрайните вълни, беше гемия с разперено платно; в гемията седеше човек; това бяха Жилиат и неговата „дебелана“. Другата — неподвижна, грамадна, черна — издигаше над водата чудноватите си очертания. Два високи стълба придържаха над вълните в празното пространство някаква напречна греда, сякаш мост, който съединяваше върховете им. Гредата, толкова неясна отдалеч, че не можеше да се разбере какво е, представляваше едно цяло с две опори. Това цяло приличаше на врата. За какво ли е врата в това открито от всички страни пространство — морето? Тази мрачна сянка се открояваше на светлото небе.

На изток зората се сипваше; хоризонтът ставаше по-светъл, а морето по-черно. Насреща, на другия край, залязваше луната.

Двата стълба бяха Дувърските скали. Грамадата между тях, сякаш стряха на врата, беше Дюранд.

Рифът, който държеше така плячката си и я излагаше на показ, беше страхотен; неодушевените предмети проявяват понякога мрачна и враждебна надменност към човека. Предизвикателство лъхаше от тия скали. Те сякаш очакваха.

Какво високомерие и какво нахалство лъхаше от това зрелище: победен параход и бездна — победител. Двете скали, още вир-вода от вчерашната буря, приличаха на изпотени бойци. Вятърът беше стихнал, морето се диплеше спокойно, на места, на самата водна повърхност, личаха няколко канари, в които вълните плавно разбиваха пенливите си гребени, от откритото море долиташе шепот, сякаш бръмчаха рой пчели. Нищо не се издигаше над морската повърхност — само двете Дувърски скали, прави и отвесни като две черни колони. До известна височина те бяха покрити с пухкави водорасли. По гладките им склонове сякаш блестяха военни доспехи. Изглеждаха отново готови за бой. Личеше, че в основата си са се сраснали с подводни планини.

Обикновено морето напада тихомълком. Обича да остава в сянка. Морето се спотайва и не разгласява постъпките си. Прави корабокрушение и го прикрива; в поглъщането на жертвите се състои неговата свенливост. Вълната е лицемерна; тя убива, краде, укрива кражбата, нищо не знае и се усмихва. Реве, после кротко се пени.

Тук нямаше такова нещо. Дувърските скали, издигнали над вълните мъртвата Дюранд, сякаш тържествуваха. Сякаш две чудовищни ръце изникваха из бездната и показваха на бурите трупа — параход. Приличаха на убиец, който се хвали.

Жилиат беше с моряшките си дрехи — вълнена риза, вълнени чорапи, подковани обуща, плетена блуза, панталони с джобове от грубо мъхнато сукно и с една от ония червени вълнени шапчици, които моряците по онова време много носеха — през миналия век ги наричаха „капачета“.

Той позна рифа и заплава към него.

Дюранд не приличаше никак на потънал параход, напротив — тя висеше във въздуха.

Най-чудното спасяване, с което можеше да се залови човек.

Беше съвсем светло, когато Жилиат навлезе във водите на рифа.

Споменахме вече, че морето беше почти спокойно. Имаше известно вълнение само, в тесния проток между скалите. Всеки ръкав, широк или тесен, бучи. В протоците вълните винаги кипят.

Жилиат се приближи предпазливо към Дувърските скали.

Той хвърли много пъти лот.

Предстоеше му да разтовари гемията.

Свикнал на чести отсъствия у дома, винаги всичко му беше готово за път. Той вземаше със себе си торба сухари, торба ръжено брашно, кошница със сушена треска и пушено говеждо, голям съд с прясна вода, норвежки сандък с нарисувани цветя, който съдържаше няколко груби вълнени ризи, мушамата му, насмолените му гетри и една овча кожа — намяташе я нощем върху блузата си. Като напускаше „Къщата в покрайнината“, той сложи набързо всичко това в гемията си заедно с един пресен хляб.

В бързината си да замине той взе от своите сечива само ковашкия чук, брадвата и брадвичката си, един трион и едно въже на възли с желязна кука накрая. Умееш ли да си служиш с такава стълба, най-непристъпните склонове стават достъпни и опитният моряк може да се изкатери и на най-стръмните скали. Можете да видите на остров Серк как рибарите от Госленския залив използуват умело такива въжета с възли.

Мрежите му, въдиците и всички риболовни принадлежности бяха в гемията. Сложил ги беше по навик и някак без да мисли — заемеше ли се с начинанието си, той трябваше да прекара известно време на един архипелаг от подводни скали, където рибарските уреди нямаше да му свършат никаква работа.

Когато Жилиат стигна скалата, започваше отлив — благоприятно обстоятелство. Вълните се отдръпваха и откриваха в подножието на Малкия Дувър няколко плоски и леко наклонени камъни. Тези плоскости, ту тесни, ту широки, образуваха неравни стъпала около отвесния монолит и завършваха като тесен корниз под самата Дюранд, която изпъкваше между двете скали. Стоеше там притисната като в клещи.

Удобно беше да слезеш на тия стъпала и да се огледаш. Там можеха да се разтоварят и припасите, докарани с „дебеланата“.

Трябваше да побърза, тъй като те оставаха над водата само няколко часа. Приливът отново щеше да ги залее с пенливите си вълни.

Към тези камъни — едните плоски, другите наклонени — Жилиат насочи гемията си и спря пред тях.

Покриваше ги дебел слой мокри и хлъзгави водорасли, където имаше наклон, беше по-хлъзгаво.

Жилиат се събу, скочи бос на водораслите и върза „дебеланата“ за една издатина в скалата.

После се изкачи колкото може по-нагоре по тесния гранитен корниз, стигна под самата Дюранд и започна да я разглежда.

Дюранд беше сграбчена и увиснала, сякаш забита между двете скали на двадесетина стъпки над водата. Необходими са били страхотно силни вълни, за да я захвърлят там.

Такива бесни вълни не могат да учудят моряците. Ще приведем само един пример: на 25 януари 1840 година в залива Стора затихващата буря дигнала с последната си вълна цял-целеничък един кораб, прехвърлила го през коритото на заседналата в плитчината корвета „Марна“ и го забила с бушприта напред между две скали.

В същност сред двата Дувъра се намираше само половината Дюранд. Като изтръгнал парахода от вълните, ураганът, тъй да се каже, го изкоренил от водата. Въздушният вихър го извил, водният вихър го задържал и параходът, дърпан в противоположна посока от двете ръце на бурята, се разчупил като летва. Кърмата, заедно с машината и колелата, издигната над пенливите вълни и захвърлена с всичка сила от циклона в теснината между двете скали, се врязала там и останала. Вятърът добре се прицелил; за да забие тоя клин между двете скали, ураганът се превърнал в боздуган. Носовата част, отнесена и премятана от вихъра, се разбила в подводните скали.

Продъненият трюм изхвърлил в морето удавените волове.

Грамаден къс от носовия борд стоеше още на кърмата и висеше на гредите на левия кожух на няколко повредени стеги — лесно можеше да се разбие с един удар на брадвата.

Тук-там в далечните извивки на рифа се виждаха греди, дъски, разкъсани платна, парчета от вериги — най-различни останки, които лежаха мирно по скалите.

Жилиат разглеждаше внимателно Дюранд. Килът бе надвиснал над главата му като таван.

Хоризонтът, където безбрежната водна шир едва се полюшваше, беше ясен.

Слънцето величествено се издигаше иззад кръглия син безкрай.

От време на време капка вода се търкулваше от разбития параход и падаше в морето.

>>> ІІ

>>> Краят на разрушението

Дувърските скали бяха различни и по форма, и по височина.

По острия и извит Малък Дувър от основата до върха се разклоняваха дълги жилки от сравнително крехък, керемиден на цвят камък, който прорязваше дълбоко с ивиците си гранита. Повърхността на тия червеникави пластове беше набраздена с пукнатини, които улесняваха изкачването. Една от тия пукнатини, малко над разбития параход, беше така разширена и изгладена от пръските на вълните, че се беше превърнала в ниша, където можеше да се побере цяла статуя. Гранитът на Малкия Дувър беше закръглен на повърхността и гладък като пробен камък — мекота, която никак не намаляваше неговата твърдост. Малкият Дувър завършваше с остър връх като рог. Големият Дувър, лъскав, гладък, равен, отвесен, сякаш изрязан от чертеж, беше еднороден къс и изглеждаше направен от черна слонова кост. Никаква дупка, никаква издатина. Стръмните склонове бяха негостоприемни; каторжник не би могъл да се укрие там, нито пък птица да свие гнездо. На върха, както на скалата Човекът, имаше площадка; само че тази площадка беше непристъпна.

Можеше да се изкачиш на Малкия Дувър, но не и да се задържиш; можеше да останеш на Големия Дувър, но не и да се изкачиш.

След първия бегъл поглед Жилиат се върна на „дебеланата“, разтовари я на най-широкия камък над водата, направи от целия оскъден товар вързоп, покри го с платнище, стегна възел с въжето, бутна вързопа в една пукнатина в скалата, където вълните не можеха да го стигнат, после с ръце и крака, от издатина на издатина, прегърнал Малкия Дувър, като се вкопчваше и в най-малкия дълбей, той се качи до Дюранд, която висеше във въздуха.

Добра се до височината на кожусите и скочи на палубата.

Вътре разбитият параход беше в окаяно състояние.

Никой звяр не разкъсва плячката си както морето. Водата гъмжи от хищни нокти. Вятърът хапе, вълната яде; вълните са челюсти. Едновременно разкъсват и унищожават. Океанът има удара на лъвска лапа.

Разбиването на Дюранд беше основно и щателно — в това се състоеше неговата особеност. То беше някакво ужасно кожодерство. Много неща бяха направени сякаш нарочно. Можеше да се каже: каква жестокост! Дъските на обшивката бяха измъкнати умело, една по една. Такива големи опустошения са присъщи на циклона. Да разбива и стърже — това е прищявката на този чудовищен разрушител.

Циклоните са рядко явление в нашия край и колкото са по-неочаквани, толкова са по-страшни. Около първата срещната скала може да се извие буря. Навярно вятърът се е въртял спираловидно пред Дувърските скали, ударил се е в рифа и изведнъж се е превърнал в смерч — това обясняваше защо параходът е бил захвърлен толкова високо сред скалите. Когато духа циклон, корабът за вятъра е това, което е камъкът за прашката.

Ранената Дюранд напомняше разрязан наполовина човек. Въжетата се развяваха и тръпнеха; веригите се люшкаха премръзнали; оголените мускули и нерви на парахода висяха. Това, което не беше счупено, беше раздробено. Всичко се рушеше; ръчката на лоста беше обикновено парче желязо; лотът — парче олово, гарделът — парче дърво, въжето — омотан коноп, ликтросът — конец за трапоска; навсякъде — печалната безцелност на разрушението. Всичко беше откачено, разковано, попукано, изгризано, изкривено, пробито, унищожено; нищо не свързваше тая страшна купчина. Всичко се рушеше, всичко течеше и поток дъски, плочи, железа, въжета и греди се беше спрял на самия край на счупения кил и при най-малкия тласък щеше да полети в морето. От някогашния здрав скелет на парахода, който пореше победоносно вълните, беше останала само кърмата, увиснала между двата Дувъра и готова може би да рухне — тя беше пробита на много места и през широките дупки се виждаше мрачната вътрешност на парахода.

Вълните отдолу плюеха на тия жалки останки.

>>> III

>>> Цяла, но в опасност

Жилиат не очакваше да намери само половината параход. Нищо в толкова точните описания на шкипера на „Шилтил“ не навеждаше на мисълта, че параходът е прерязан през средата. Когато е станало това прерязване под непрогледната гъста пяна, навярно се е раздал „дяволският трясък“, който чул шкиперът на „Шилтил“.

Той навярно се е бил отдалечил при последния пристъп на вятъра и това, което е сметнал за грамадна вълна, е бил смерчът. После, когато се приближил, за да разгледа пораженията, той видял само кърмата — останалата част, с други думи, широкият разрез, който разделил носа от кърмата, е бил скрит в теснината между скалите.

Като изключим това, разказът на шкипера на „Шилтил“ беше напълно точен. Коритото беше загубено, машината — невредима.

Такива случаи са чести и при корабокрушенията, и при пожарите.

Строшените мачти бяха паднали, коминът не беше дори изкривен; голямата желязна плоча, която поддържаше машината, я беше запазила цяла и непокътната. Дъсчената обшивка на кожусите се беше разтворила почти колкото летвите на капаците за прозорци; но през пролуките се виждаха двете колела в добро състояние. Липсваха няколко лопатки.

Освен машината оцелял беше и големият кран на кърмата. Оцеляла беше и веригата му и благодарение на здравата му дъбова рамка още можеше да върши работа, стига само да не се продънеше подът. Почти цялата палуба се огъваше.

В замяна на това частта от коритото, заседнала между двете скали, както вече споменахме, се държеше здраво и изглеждаше невредима.

Машината беше спасена, но пак можеше да загине. Океанът я пазеше, за да я разруши, когато му хрумне. Игра на котка с мишката.

Какво да се направи? Да се изтръгне от бавно унищожение сред неумолимите стихии тази тежка грамада от свързани помежду си механизми, едновременно груба и крехка, изоставена сред водната пустиня на разрушителните сили, изложена от рифа на прищявката на вятъра и вълните, беше безумие и да се помисли.

Дюранд беше пленница на Дувърските скали.

Как да се освободи?

Как да се измъкне оттам?

Трудно е да устроиш бягство на човек; но каква тежка задача е да устроиш бягство на машина!

>>> IV

>>> Предварителен оглед на местността

Жилиат беше окръжен само от спешни задачи. Най-неотложно беше да намери залив за „дебеланата“, а после — убежище за себе си.

Дюранд лежеше повече на бакборд, а не на щирборд й десният й кожух се издигаше по-високо от левия.

Жилиат се изкачи на десния кожух. Оттам долу, под погледа му, се разстилаше веригата скали, които се подаваха над водата, и въпреки че тесният проход между тях се извиваше зад скалите в пречупена линия и много лъкатушеше, Жилиат успя да проучи геометрическите очертания на рифа.

С това проучване и започна.

Както казахме вече, двата Дувъра се издигаха като високи кули и ограждаха тесния вход на прохода, който се простираше между малки гранитни канари с отвесни стени. В първичните подводни формации често се срещат такива особени коридори, изсечени сякаш със секира.

Този многолъкатушен проход беше залян от морето и при отлив. От край до край вечно го пресичаше буйно течение. Резките му завои — в зависимост от посоката на вятъра — бяха благоприятни или не; те или объркваха вълните и ги принуждаваха да стихнат, или ги вбесяваха. Последното се случваше най-често; препятствията дразнят морето и то се озверява.

Ураганът в такива теснини между две скали също се задушава и озлобява.

Двете вериги скали, с тая сякаш морска улица помежду им, се спускаха на стъпала от Дувърските скали, постепенно се снишаваха и потъваха заедно на известно разстояние във водата. Там имаше друг проход, по-нисък от дувърския и по-тесен — източният вход на теснината. Явно беше, че двете скалисти вериги продължаваха коридора под водата до скалата Човекът, която се издигаше като квадратна крепост на другия край на рифа.

В същност при отлив, а точно по това време Жилиат разглеждаше местността, двете редици плитчини показваха върховете си — някои се издигаха над водата, но всички се виждаха — и се нижеха в непрекъсната верига.

Скалата Човекът завършваше и подпираше на изток целия подводен масив, опрян на запад о Дувърските скали.

Целият риф от птичи полет представляваше лъкатушна броеница канари — на единия й край се издигаха Дувърските скали, на другия край — Човекът.

Целият дувърски риф не представляваше нищо друго, а гребена на скрити в океанските дълбини две планински вериги, които почти се допираха и издигаха отвесно над водата гранитни върхове. Морските бездни имат такива грамадни издънки. Бурята и вълните бяха назъбили този гребен. Виждаше се само върхът му — рифът. Водата навярно криеше грамадна част. Теснината, където бурята беше захвърлила Дюранд, беше проходът между тези две исполински вериги.

Теснината, извита като мълния, имаше почти навсякъде една и съща ширина. Океанът я беше създал такава. Странна точност, последица на непрестанния кипеж на вълните.

От единия до другия край на прохода се простираха успоредно две скалисти стени на разстояние почти равно на ширината на главния шпангоут на Дюранд. Между двата Дувъра благодарение на дъгообразната вдлъбнатина в Малкия Дувър се бяха сместили кожусите. Всякъде другаде те щяха да бъдат разбити.

От вътрешната страна двете скали бяха отвратителни. При проучването на водната пустиня, наречена океан, се разкриват неизвестни морски тайни и всичко изглежда поразително и чудовищно. Това, което Жилиат успя да забележи, горе, от разбития параход, всяваше ужас. Често в гранитните гърла на океана има вечен отпечатък на корабокрушение. В дувърската теснина той беше страшен. Ръждивите червеникави петна, пръснати тук-там по стръмните склонове, напомняха гъста съсирена кръв. Този риф напомняше на трупове. Твърдият морски камък, обагрен най-различно от цвета на плесента или от разтвора на металическите смеси в гранита, се покриваше ту със зловещ пурпур, ту със съмнителна зеленина, ту с алени петна и навяваше мисълта за изтребление и убийство — сякаш опръскана с кръв стена на стая за изтезания. Всичко напомняше за следи от човекоубийство. На някои места като че още течеше кръв, стената беше мокра и сякаш беше невъзможно да допреш пръст, без да го окървавиш. Навсякъде имаше кървава ръжда. В подножието на двете успоредни редици скали, наравно с водата или под вълните, или пък на сухо поради отлива, страхотни кръгли камъни, едните алени, другите черни и лилави, приличаха на вътрешности; сякаш пресен бял или загниващ чер дроб. Като че ли там са били изтърбушвани великани. Дълги червени нишки, сякаш кървави струи, браздяха от горе до долу гранита.

Такива картини са често явление в Морските пещери.

>>> V

>>> Ясли за коня

За пътешественика, който бъде принуден от случая да прекара временно на някой риф сред океана, очертанията на този риф са от много голямо значение. Има рифове — пирамиди — с един-единствен връх, който се издига над водата; има рифове — кръгове — нещо като голям каменен венец; има рифове — коридори.

Рифът-коридор е най-опасен. Не само защото притиснатите вълни се плискат и бучат между стените му, а и заради необяснимите метеорологически явления, които сякаш изникват от успоредното положение на двете скали сред открито море. Тези две прави канари са истински волтов апарат.

Рифът-коридор си има определено направление. Това направление е крайно важно.

Този род рифове притеглят към себе си всички разсеяни яростни сили на урагана и притежават необикновената способност да привличат стихиите.

Затова в такива места бурята се отличава с особена ожесточеност.

Жилиат беше добре запознат с рифовете и знаеше, че с Дувърските скали шега не бива.

Най-напред, както казахме вече, трябваше да намери безопасно място за гемията си.

Двата гребена подводни канари, чийто провлак лъкатушеше зад Дувърските скали, се съединяваха на места с други канари.

Можеше да се предположи, че съществуват задънени теснини и пещери, които се присъединяват към главния проход и са свързани с него като клони със стъблото си.

Долната част на канарите беше покрита с водорасли, а горната — с лишеи. Еднаквата височина на водораслите по всички канари отбелязваше докъде стига водата при прилив и при спокойно море. Там, където водата не стигаше, скалите се преливаха в сребърни и златни отблясъци, които пъстрата смесица от бял и жълт лишей придава на морския гранит.

Тук-таме скалите бяха покрити с конически раковини — сякаш язви по гранита.

На други места, в дупките, застлани със ситен пясък, насипан там по-скоро от вятъра, отколкото от вълните, растяха снопчета сини бодили.

Сред вдлъбнатините, където рядко стигаше морската пяна, личаха дупките, издълбани от морския еж. Бронята на това мекотело — таралеж се състои от десет хиляди изкусно натъкмени и свързани бодли и то се търкаля по тях като жива топка. Морският еж, чиято уста неизвестно защо се нарича „аристотелов фенер“, дълбае гранита със своите пет зъба, които гризат камъка, и се заселва в дупката. В тия каменни клетки го намират ловците на „морски плодове“. Разрязват го на четири и го ядат суров като стрида. Някои топят хляба си в това меко месо. Затова го наричат „морско яйце“.

Далечните върхове на подводните канари, които се издигаха над водата при отлив, завършваха в самото подножие на скалата Човекът с някакво заливче, заградено от всички страни с канари. Там навярно можеше да се хвърли и котва. То имаше форма на подкова, открита от едната страна към източния вятър — най-благоприятния вятър в тоя край. Водата беше затворена и почти неподвижна. Заливчето изглеждаше удобно. При това Жилиат нямаше голям избор.

Ако искаше да използува отлива, трябваше да побърза.

Времето в същност продължаваше да бъде хубаво и меко. Дръзкото море сега беше в добро настроение.

Жилиат слезе, обу се, отвърза гемията, скочи в нея и заплава в морето. Обиколи рифа с гребла.

Като доплава до скалата Човекът, той огледа входа към залива.

Постоянна ивица сред разлюлените вълни, нишка, която само моряк можеше да забележи, очертаваше прохода.

Жилиат проучи за миг това недоловимо сред вълните извито очертание, върна се малко в открито море, за да извие свободно и да вземе правилна посока, после бързо, с един удар на греблата, влезе в малкия залив.

Хвърли лот.

Мястото наистина беше превъзходно.

Тук гемията щеше да бъде защитена почти от всякакви случайности през това годишно време.

И най-опасните рифове имат такива тихи кътчета. Заливчетата, които се срещат там, могат, да се сравнят с гостоприемните бедуини; те са честни и безопасни.

Жилиат приближи гемията колкото може повече до скалата Човекът, като гледаше дъното да не опира в гранитното подножие, и пусна и двете котви.

После скръсти ръце и се посъветва сам със себе си.

„Дебеланата“ беше на завет — този въпрос бе разрешен; но изникваше вторият въпрос. Къде да се приюти той самият?

Имаше две възможности: в самата „дебелана“ — каютката й беше почти обитаема — или на площадката на скалата Човекът, където лесно можеше да се изкатери.

И от едното, и от другото място можеше при отлив, като скача от скала на скала, да се добере, почти без да си измокри краката, до дувърската теснина, където се намираше Дюранд.

Но отливът трае само миг, а през останалото време и от убежището му, и от разбития параход щеше да го разделя най-малко двеста разтега водно пространство.

Да се плава сред скалите е трудно, а при най-малкото вълнение — почти невъзможно.

Трябваше да се откаже и от „дебеланата“, и от Човека.

Нямаше удобно убежище и сред околните, канари.

Върховете на ниските канари бяха заливани два пъти на ден от прилива.

Въз високите върхове непрестанно се разбиваше морската пяна. Неприятно къпане!

Оставаше самият разбит параход.

Можеше ли да се настани там?

Жилиат се надяваше.

>>> VI

>>> Стая за пътешественика

След половин час Жилиат, завърнал се на парахода, се качваше и слизаше от горната палуба на долната, а оттам в трюма и допълваше първия си повърхностен преглед с нови наблюдения.

С помощта на крана той издигна на палубата на Дюранд вързопа, който беше направил от припасите в гемията. Кранът беше в изправност. Имаше и лостове, за да се върти. Жилиат имаше богат избор сред тоя куп развалини.

Намери сред разрушенията длето, паднало навярно от сандъка на дърводелеца, и с него увеличи ограничения брой сечива, с които разполагаше.

Освен това, нали в немотията всичко влиза в работа, в джоба му се намираше неговият нож.

Жилиат работи целия ден на парахода, като разчистваше, заздравяваше и подреждаше.

Да се настани в Дюранд беше неразумно. Щеше да бъде излишен товар — параходът трябваше да се облекчи, а не да се претоварва.

Развалината изискваше най-грижливо гледане. Тя приличаше на болен, който издъхва. Стигаше й тормозът на вятъра.

Неприятно беше даже да си принуден да работиш на нея. Работата, която трябваше да се извърши на разбития параход, щеше положително да го изтощи може би свръх силите му.

Освен това ако се случеше някаква беда през нощта, докато Жилиат спи, да бъде на парахода значеше да потъне заедно с него; всичко щеше да се провали. За да помогне на парахода, трябваше да бъде вън от него.

Вън от него и близо до него — това беше въпросът.

Положението се усложняваше.

Къде да намери убежище при такива условия?

Жилиат размисли.

Оставаха само двата Дувъра. Те изглеждаха почти необитаеми.

Отдолу се виждаше нещо като израстък на горната площадка на Големия Дувър.

Ако израстъкът, който се забелязваше на тази площадка не беше естествено каменно възвишение, навярно беше остатък от разрушения връх.

Нямаше ли в тоя къс скала някаква вдлъбнатина?

Някоя дупка, в която да се завре човек; Жилиат не търсеше друго.

Но как да се добере до върха? Как да се изкатери по тази отвесна стена, плътна и гладка като камъче, полупокрита със слой лепкави водорасли и хлъзгава наглед като насапунисана?

От палубата на Дюранд до върха имаше най-малко тридесет стъпки.

Жилиат измъкна от сандъка със сечива въжето с възли, закачи го с куката за пояса си и почна да се катери по Малкия Дувър. Колкото по-високо се издигаше, изкачването ставаше по-трудно. Не беше съобразил да си събуе обущата и затова се катереше още по-неудобно. С мъка се добра до върха. Като стигна горе, изправи се. Имаше място само за двата му крака. Трудно беше да се подслони там.

Малкият Дувър се свеждаше към Големия и отдалеч сякаш го поздравяваше; долу разстоянието между двата Дувъра беше към двадесет стъпки, а горе — само осемдесет стъпки.

От върха, където се беше качил, Жилиат виждаше по-ясно скалистия израстък, който покриваше част от площадката на Големия Дувър.

Тази площадка се издигаше най-малко на три разтега над главата му.

Делеше ги бездна.

Жилиат откачи от пояса си въжето, измери бързо с поглед разстоянието и хвърли куката на площадката.

Куката одраска скалата, после падна. Въжето с възли, с куката на края, се плъзна под краката на Жилиат надолу, покрай Малкия Дувър.

Жилиат пак хвърли въжето, но още по-високо, като се прицели в гранитния израстък, където виждаше пукнатини и дълбеи.

Хвърлянето беше толкова точно и умело, че куката се закачи.

Жилиат дръпна въжето.

Скалата се откърти и въжето пак се удари долу, в склона под Жилиат.

Жилиат хвърли трети път куката.

Този път тя се закачи.

Жилиат дръпна силно въжето. То устоя. Куката се беше забила в скалата.

Забила се беше в някоя грапавина на площадката, която Жилиат не можеше да види.

Жилиат ни се колеба нито миг.

Нямаше време. Трябваше да се движи по най-късия път.

После да се спусне на палубата и да обмисли някоя друга възможност беше почти немислимо. Можеше да се подхлъзне и тогава положително щеше да падне.

Жилиат, както всички добри моряци, имаше точни движения. Не пилееше никога силите си. Усилията му бяха винаги съразмерни. На това се дължаха и големите успехи, които постигаше с обикновените си мускули; мускулите му бяха като на всеки човек, но сърцето — съвсем друго.

Той съчетаваше физическата си сила с енергията, която е душевна сила.

Предстоеше му опасна задача.

Да премине, увиснал на въжето, разстоянието между двата Дувъра — в това се състоеше въпросът.

Решен на подвиг в името на дълга или любовта, човек често се сблъсква с такива въпроси, поставени му сякаш от самата смърт.

„Ще се решиш ли?“ — шепне мракът.

Жилиат опита още веднъж въжето. Куката не помръдна.

Жилиат уви лявата си ръка с кърпичката си, стисна въжето в десния си юмрук, сложи отгоре левия, после протегна единия крак напред, блъсна бързо с другия скалата да не би силата на тласъка да позволи на въжето да се завърти, и се хвърли от върха на Малкия Дувър към стръмния склон на Големия.

Ударът беше жесток.

Въпреки мерките, които Жилиат беше взел, въжето се изви и рамото му се удари в скалата.

Той отскочи.

После и юмруците му се блъснаха в скалата. Кърпичката се беше изместила. Ръцете му се изподраскаха — добре, че не се счупиха.

Жилиат остана за миг зашеметен, увиснал над пропастта.

Овладя зашеметяването си и не изпусна въжето.

Известно време мина в клатушкане и подхвърляне, докато успее да хване въжето с крака: все пак успя.

Дошъл на себе си, стиснал здраво въжето с ръце и крака, той погледна надолу.

Не го тревожеше дължината на въжето — спускал се беше много пъти по него и от по-големи височини. И наистина въжето се влачеше по палубата на Дюранд.

Уверен, че може да се спусне на парахода, Жилиат започна да се изкачва нагоре.

След няколко минути стигна площадката.

Никой друг, само птици бяха кацали тук. Площадката беше осеяна с птичи тор. Тя беше неправилен трапец, чупка на грамадната гранитна призма, наречена Големия Дувър, В средата трапецът беше издълбан като чаша. Работа на дъждовете.

Предположенията на Жилиат в същност се оправдаха. На южния ъгъл на трапеца бяха струпани канари, навярно останки от срутилия се връх. Тези канари, сякаш грамадни камъни за настилка, можеха да укрият див звяр, попаднал на тоя връх. Те едва се уравновесяваха една друга; помежду им имаше пролуки като в купчина чакъл. Нямаше ни пещера, нито леговище — само дупки като в гъба. Една от тия дупки можеше да побере Жилиат.

Тя беше настлана с трева и мъх.

Жилиат щеше да се чувствува в нея като в калъф.

При входа тази дупка беше висока две стъпки. Навътре постепенно се снишаваше. Има каменни ковчези с такава форма. Купчината канари беше на югозапад и я пазеше от проливните дъждове, но тя беше изложена на северните ветрове.

Жилиат намери, че е добра.

Двете задачи бяха разрешени; гемията си имаше пристанище, а той — убежище.

Предимството на това убежище беше, че е близо до разбития параход.

Желязната кука на въжето, попаднала между две канари, се беше забила здраво: Жилиат я направи неподвижна, като сложи отгоре й голям камък.

Връзката между него и Дюранд бе установена веднага.

Той беше вече у дома си.

Големият Дувър беше неговият дом, Дюранд — работилницата му.

Да отиде там и да се върне, да се качи и да слезе — какво по-просто от това.

И бързо се спусна по въжето на палубата.

Денят беше хубав, всичко започваше добре, той беше доволен и усети, че е гладен.

Развърза кошницата с храна, отвори ножа, отряза парче пушено говеждо, заръфа черния хляб, отпи от съда глътка прясна вода и се навечеря добре.

Добре да поработиш и да си похапнеш добре е двойна радост.

Когато Жилиат се навечеря, беше още доста светло. Той използува това, за да почне с облекчаването товара на Дюранд, което не търпеше отлагане.

Прекарал беше част от деня да разпределя останките. Отделил беше в здравото помещение, където се намираше машината, всичко, което можеше да влезе в работа — дърво, железа, въжа, платна. Ненужното изхвърли в морето.

Товарът на гемията, издигнат на палубата с помощта на крана, макар и нищожен, натежаваше. Жилиат съгледа някаква ниша в стената на Малкия Дувър, до която можеше да стигне, като си вдигне ръката. Често се срещат сред скалите такива естествени шкафове, без врати разбира се. Реши, че може да повери на тази ниша имуществото си. Сложи в дъното двата сандъка със сечивата и дрехите, двете торби с ръженото брашно и сухара, а отпред, много на края може би, но другаде нямаше място — кошницата с храната.

Извади предварително от сандъка с дрехите овчата кожа, мушамата с качулката и насмолените гетри.

За да предпази въжето от вятъра, завърза долния му край за един ридерс на Дюранд.

Дюранд беше много навътре в скалите, ридерсът беше много извит и държеше здраво края на въжето като стисната ръка.

Оставаше горният край на въжето. Долният край беше добре закрепен, но на върха на склона, там, където въжето се триеше в гребена на площадката, имаше опасност острият ръб на скалата постепенно да го пререже.

Жилиат разрови купчината прибрани за запас останки, извади оттам няколко дрипави платна, а от изпокъсаните въжета изтегли дълги конопени нишки и натъпка джобовете си.

Един моряк би съобразил, че той се кани да омотае въжето с платното и нишките там, където то се трие в скалата, за да го предпази от скъсване; тази работа се нарича „подплатяване“.

Като събра необходимите вехтории, той надяна на краката си гетрите, навлече мушамата върху блузата си, свали качулката върху шапката, завърза за двата крака овчата кожа около врата си и така, облечен с всичките си доспехи, сграбчи въжето, вече здраво закрепено в Големия Дувър, и тръгна на пристъп към мрачната морска кула.

Въпреки изподраните си ръце Жилиат лесно стигна площадката.

Последните лъчи на залеза гаснеха. Мрак се спускаше над морето. Върхът Дувър бе слабо осветен.

Жилиат използува тая светлина, за да „подплати“ въжето. Уви го там, където се търкаше в ръба, с няколко пласта добре усукано платно.

Като свърши с „подплатяването“, Жилиат се изправи.

От известно време, докато омотаваше въжето с платно, той смътно долавяше във въздуха някакво особено трептене.

Във вечерното безмълвие то приличаше на плясък от криле на огромен прилеп.

Жилиат вдигна очи.

Грамаден черен кръг се виеше над главата му в бездънното светло небе на залеза.

Кръгът се приближаваше към Жилиат, после се отдалечаваше, стесняваше се и се разширяваше.

Това бяха чайки, рибари, фрегати, морски врани, мартини — цял облак смаяни морски птици.

Навярно Големият Дувър беше тяхно убежище и те нощуваха там. Жилиат беше заел една стая. Новият наемател ги тревожеше.

Никога не бяха виждали човек на това място.

Продължиха да се вият ужасени още известно време.

Сякаш чакаха Жилиат да си отиде.

Потънал в смътни мисли, Жилиат ги следеше с поглед.

Крилатият вихър в края на краищата се примири, кръгът в миг се разкъса в спирала и облакът морски врани кацна на другия край на рифа, на скалата Човекът.

Там те сякаш се съветваха и разискваха. Жилиат се изтегна в гранитния си калъф, сложи под бузата си един камък за възглавница и дълго слуша разговора на птиците, които грачеха една след друга.

После млъкнаха и всичко заспа — птиците на тяхната скала, Жилиат на своята.

>>> VII

>>> Жестокостта на птиците

Жилиат спа добре. Студено му беше и от време на време се събуждаше. Пъхнал беше, разбира се, краката си в дъното, а главата му лежеше на прага. Не се беше погрижил да изхвърли от леглото си многото остри камъчета, които му пречеха да спи.

Понякога отваряше очи.

От време на време чуваше глухи взривове. Приливът нахлуваше в пещерите на рифа с грохота на топовен изстрел.

Казваше си: „Спи ми се“.

Пак заспиваше и сънят го пренасяше в „Къщата в покрайнината“, в „Дома на неустрашимите“, в Сен Сансон, чуваше Дерюшет да пее. В сънищата си виждаше самата действителност. Докато спеше, мислеше, че е буден и живее; събудеше ли се — мислеше, че спи.

И наистина той живееше вече в сън.

Към полунощ в небето се разнесе оглушителен шум. Жилиат го долови смътно насън. Навярно се извиваше вятър.

Призори беше премръзнал, но спеше дълбоко.

Бързо сипналата зора го изтръгна от този може би опасен сън. Дупката му се намираше точно срещу изгрева.

Жилиат се прозя, разкърши се и изскочи от дупката си.

Толкова беше сънен, че в началото нищо не разбра.

Лека-полека съзнанието му за действителността се възвърна, и то до такава степен, че той извика: — Време е за закуска!

Времето беше тихо, небето ясно и студено, нямаше вече облаци, нощта беше избистрила хоризонта, слънцето изгряваше спокойно. Настъпваше втори хубав ден. Жилиат почувствува, че е радостен.

Той свали мушамата и гетрите, уви ги в овчата кожа обърната с вълната навътре, завърза ги с въже и ги бутна в дъното на убежището си, на сушина, в случай че завали дъжд.

После оправи леглото си, с други думи, изхвърли камъчетата.

Като оправи леглото, той се плъзна по въжето на палубата на Дюранд и изтича към нишата, където беше оставил кошницата с храна.

Кошницата я нямаше. Оставил я беше на самия край й нощният вятър я беше отнесъл и захвърлил в морето.

Стихиите се готвеха за отпор.

Борбата започваше. Жилиат разбра това.

Живееш ли в близост със сърдитото море, трудно е да не гледаш на вятъра като на човек, а на скалите като на живи същества.

Като изключим сухара и ръженото брашно, Жилиат можеше да разчита само на раковините, с които се е хранил корабокрушенецът, умрял от глад на скалата Човекът.

За риболов не биваше и да мисли. Рибата не обича прибоя и избягва подводните скали; излишно е да поставяте кошове и да хвърляте мрежи — острите върхове на рифовете ги разкъсват.

Жилиат закуси с няколко морски полипи, като ги къртеше с голяма мъка от скалата. Едва не си счупи ножа.

Като довършваше оскъдната си закуска, чу странен шум в морето. Огледа се.

Ято морски врани и чайки се бяха спуснали на една ниска скала, пляскаха криле, блъскаха се, крещяха, викаха. Шумно се трупаха на едно и също място. Тази шайка с човки разграбваше нещо.

Това нещо беше кошницата на Жилиат.

Захвърлена от вятъра на един остър връх, кошницата се беше пробила. Долетяха птиците. Те разнасяха в клюновете си най-различни разкъсани парчета. Жилиат позна отдалеч пушеното говеждо и солената треска.

И птиците навлизаха в борбата. И те си отмъщаваха. Той им бе отнел жилището; те му отнемаха храната.

>>> VIII

>>> Рифът и как да се справяме с него

Мина седмица.

Въпреки че беше времето на дъждовете, не валеше и Жилиат много се радваше.

Заловиш ли се здраво за работа, веднага се сблъскваш със спънки и опасности. Стига само да започнеш, и веднага виждаш с каква мъка ще завършиш. Всяко начало е трудно.

Първата крачка е неумолимо откровение. Трудностите, които срещаш, бодат като тръни.

Жилиат веднага се сблъска с препятствия. За да се измъкне машината на Дюранд от скалите, където беше на три четвърти забита, за да се разчита на някаква надежда за успех, за да бъде спасена на това място и при такова време, трябваха много хора — Жилиат беше сам; необходим беше богат избор дърводелски и железарски сечива — Жилиат имаше само трион, секира, длето и чук; трябваше добра работилница и удобно помещение — Жилиат нямаше стряха над главата си; трябваше храна и припаси — Жилиат нямаше хляб.

Ако някой беше видял първата седмица Жилиат на рифа, нямаше да разбере каква работа върши. Той сякаш не мислеше вече за Дюранд и двата Дувъра. Занимаваше се с това, което се намираше сред скалите; изглеждаше погълнат от спасяването на дребните останки. Използуваше отлива, за да обира по скалите всичко, което вълните си бяха разделили с тях след корабокрушението. Ходеше от скала на скала, събираше това, което морето беше захвърлило — дрипи от платна, въжета, железа, парчета дъски, избити летви от обшивката, счупени мачти, тук — греда, там — верига, а там — макара.

В същото време проучваше всяка дупка в скалите. Ни една не беше обитаема за голямо разочарование на Жилиат, който зъзнеше нощем в своята пролука между две канари на върха на Големия Дувър и мечтаеше да си намери по-добро убежище.

Две от тия дупки бяха доста просторни; въпреки че скалистият им под почти навсякъде беше наклонен и неравен, човек можеше да се изправи и да върви. Вятърът и дъждът се ширеха там свободно, но и най-високите приливи не ги достигаха. Намираха се край Малкия Дувър и лесно можеше да се стигне до тях през всяко време. Жилиат реши едната да бъде склад, а другата — ковачница.

Жилиат събра слаблините и нокбензелите и върза с тях всичко, каквото намери — дреболиите на връзки, а платната на вързопи. Свърза грижливо всичко заедно. Щом приливът наближаваше към вързопите, той ги мъкнеше през канарите към склада. В една дупка сред скалите беше намерил дебело въже и с него, можеше да издърпа дори големите дървени части. Той измъкна по този начин от морето много разкъсани вериги, пръснати сред канарите.

Жилиат беше удивително упорит в този непосилен труд. Постигаше всичко, каквото искаше.

Към края на седмицата Жилиат беше наредил в гранитния навес всички обезобразени вехтории, оцелели след бурята. Всяко нещо си имаше определено място. Всичко беше подредено и сякаш надписано.

Много надупчен наистина стаксел, закрепен с едри камъни, покриваше всичко, което дъждът можеше да повреди.

Колкото и разбита да беше носовата част на Дюранд, Жилиат успя да спаси двата крамбола и три колела от скрипеца.

Прибрал беше и малката котва, забита в пукнатината на подводна канара — забелязал я беше по време на отлива.

Намери в някогашната каюта на Тангруй парче тебешир и го скъта грижливо. Можеше да му се наложи да бележи нещо.

Кожено пожарно ведро и няколко доста добре запазени качета допълваха непредвидените му запаси.

Всички каменни въглища, останали на Дюранд, бяха пренесени в склада.

За осем дни всички останки бяха прибрани, рифът бе очистен и Дюранд облекчена от товара си. На разбития параход остана само машината.

Бордът от носовата част, прилепен към кърмата, не тежеше на скелета. Той висеше спокойно, опрян на издадената скала. Освен това беше широк, голям, тежък за носене и щеше да задръсти склада. Тази бордова стена приличаше на сал. Жилиат я остави, където си беше.

Изцяло погълнат от тази работа, Жилиат напразно търси „куклата“ на Дюранд. Тя е била сред вещите, които вълните бяха отнесли безвъзвратно. За нея Жилиат би дал и двете си ръце, ако не му трябваха толкова много.

Вън от склада, до самия вход, се виждаха две купчини отпадъци — куп железа, годни за прековаване, и куп дърва, годни за гориво.

Жилиат работеше от ранни зори. Не почиваше нито миг — само когато спеше.

Морските врани, които прелитаха тук-там, го гледаха как работи.

>>> IX

>>> Ковачницата

Като подреди склада, Жилиат се залови с ковачницата.

Втората дупка, която Жилиат избра, беше истинско скривалище — доста дълбок тесен проход. Най-напред мислеше той да се настани вътре; но вятърът, който се извиваше, духаше така продължително и упорито вътре, че трябваше да се откаже от намерението си. Това духане го наведе на мисълта за ковачница. Щом пещерата не можеше да му бъде стая, щеше да стане работилница. Да превърнеш пречката в прислуга е голяма крачка към победата. Вятърът беше враг на Жилиат. Жилиат реша да го направи свой прислужник.

Ковачницата, която Жилиат смяташе да обзаведе, беше очертана от самата природа. Но да превърне тези очертания в удобно помещение, да преобрази пещерата в работилница беше много тежко и трудно. От три или четири широки скали, издълбани като фуния, които завършваха с тясна пукнатина, случаят беше направил нещо като грамадно безформено духало, много по-могъщо от някогашните големи ковашки мехове, дълги четиринадесет стъпки, които издухваха деветдесет и осем хиляди дюйма въздух на един път. Тук работата беше съвсем друга. Силите на урагана са неизчислими.

Тази излишна сила беше пречка; трудно можеше да се направлява въздушната струя.

Пещерата имаше два недостатъка; тук-таме в нея имаше течение, а също и вода.

Това не бяха, разбира се, никакви морски вълни, а непресъхващо ручейче, което не течеше като поток, а просто капеше.

Вълните заливаха непрестанно рифа с пяна, понякога на сто стъпки височина и в края на краищата бяха напълнили с морска вода едно естествено коритце сред високите канари, които се издигаха над пещерата. Излишните води образуваха малко зад него, на самия склон на пещерата, тесен водопад, широк към един дюйм, който падаше от една височина от четири-пет разтега. Дял имаше и дъждът. От време на време, някой облак изливаше мимоходом проливен дъжд над неизчерпаемия водоем, който винаги преливаше.

Водата беше блудкава, лоша за пиене и бистра, макар и солена. Струите се стичаха красиво по водораслите като по разпуснати коси.

Жилиат мислеше да използува водата, за да укроти вятъра. С помощта на една фуния с две-три тръби от набързо издялани и сглобени дъски, едната с чучур и с широко каче вместо долен резервоар, Жилиат, който, както споменахме, беше малко ковач и малко механик, направи ковашкия мях, който му липсваше.

Имаше ръжено брашно, направи от него лепило; имаше ненасмолено въже — разнищи кълчища. С кълчищата и лепилото и с няколко дървени клинове той запуши всички пукнатини по скалата и остави само един отдушник, направен от малка фитилена цев, която намери на Дюранд. Тази водоравна цев беше насочена към широката плоча, където Жилиат нагласи ковашкото огнище. Тапа от кълчища запушваше цевта, когато потрябва.

После Жилиат струпа въглища и дърва в огнището, удари кремъка в самата скала, поднесе към искрата шепа кълчища и със запалените кълчища запали дървата и въглищата.

Опита духалото. Работеше отлично.

Жилиат изпита гордостта на циклоп — господар на въздуха, водата и огъня.

Господар на въздуха, той даде на вятъра нещо като дроб, създаде сред гранита дихателен орган и превърна духането в духало. Господар на водата, той превърна малкия водопад в налегателна машина. Господар на огъня — от обляната във вода скала той изтръгна огън.

Пещерата беше открита почти от всички страни и димът излизаше свободно, като покриваше с чернилка надвисналия над него стръмен склон. Скалите, които сякаш бяха създадени само за морската пяна, се посипаха със сажди.

Жилиат съжаляваше, че не взе наковалнята си. Той не знаеше, че бурята е прерязала Дюранд на две и се надяваше да намери там сандъка на дърводелеца с всичките му сечива, които се съхраняваха обикновено в трюма на носовата част. А точно носът на парахода беше отнесен.

Двете пещери, които Жилиат извоюва от рифа, бяха съседни. Складът и ковачницата бяха свързани помежду си.

Всяка вечер, след свършване на работата, Жилиат вечеряше парче сухар, накиснато във вода, един морски еж или няколко морски кестени — единственият дивеч, който можеше да се улови сред тия канари, и разтреперан като въжето си, се качваше да си легне в дупката на Големия Дувър.

Тежката неуморна работа задълбочаваше вътрешната съсредоточеност на Жилиат. Прекалено много действителност замайва. Непосилният физически труд не можеше да изтръгне Жилиат от вцепенението, че се намира тук и че върши такава работа. Телесната умора обикновено е нишка, която притегля към земята, но самото естество на работата, с която се беше заел Жилиат, го задържаше в някакъв мъглив, възвишен свят. Понякога му се струваше, че удря с чука си в облаците. Друг път му се струваше, че сечивата му са оръжия. Изпитваше особеното чувство, че ту отбива някаква невидима атака, ту я предотвратява. Плетеше ли въже, измъкваше ли от платното връвчица, подпираше ли две дъски, все едно че правеше бойно оръжие. Хилядите дребни грижи, свързани със спасяването на машината, в края на краищата започваха да приличат на мерки срещу изкусни, почти явни и недвусмислени нападения. Жилиат не знаеше думите, които изразяват мислите, но прозираше самите мисли. Той се чувствуваше все по-малко и по-малко работник и все повече и повече воин.

Той стоеше там като укротител. И почти съзнаваше това. Странно разширение на умствения му кръгозор!

>>> X

>>> Откритие

Човек се отбива понякога на крайбрежен риф, но на риф сред открито море — никога. Какво да търси там? Не е остров. Не може да очаква нито храна, ни овощни дървета, нито пасбища, добитък и прясна вода. Голи пустинни канари! Скали със стръмни склонове над водата и остри върхове под водата. Там можете да очаквате само корабокрушения.

Рифовете, наречени на стар моряшки език „отшелници“, са, както вече споменахме, особени места. Морето там е съвсем само. Прави, каквото си иска. Никакъв земен гост не го тревожи. Човекът плаши морето; то не му се доверява, крие от него какво е и какво върши. Рифът го успокоява; там човек няма да се отбие. То работи над рифа, поправя повредите му, точи върховете му, заостря го, подновява го, поддържа го в добро състояние. То пробива скалата, разлага мекия камък, оголва твърдия, претърсва, разсича, пробива, прокопава, прокарва канали, свързва слепи улици, изпълва рифа с клетки и го уподобява на гигантски гъби — руши отвътре, извайва отвън. В потайните планини, които са негово владение, то строи пещери, храмове, дворци; то има някаква величествена и грозна растителност от плаващи треви, които хапят, и от чудовища, които пускат корен; то крие във водните дълбини страшен блясък. На пустинния риф нищо не го наблюдава, не го дебне и не му пречи; то разкрива свободно съкровените си тайни, недостъпни за човека. Тук пъплят ужасните му рожби. Тук се крият всички потайности на морската бездна.

Носовете, мисовете, стрелите, канарите, плитчините, подводните рифове са — повтаряме — истински строежи. Геологическата формация е нищо в сравнение с формациите на океана. Те имат клетки като гнездо на оси, бърлоги като гъста гора, подземни входове като къртичини, карцери като затвор, засади като бойно поле. Има врати, но залостени, има кули, но наклонени, има мостове, но разрушени. Помещенията са строго разпределени: тук е само за птици, тук — само за риби; няма връзка между тях. Страшни, надвиснали сводове застрашават, но не падат. Не се знае как се държат тези главозамайващи постройки. Всичко е преплетено, навсякъде издатини, кухини, сводове.

Тази архитектура има страхотни постижения. Рифът Дувър беше едно от тях.

Морето го беше издигнало и усъвършенствувало със страшна любов. Навъсените вълни го къпеха. Той беше отвратителен, коварен, мрачен, пълен с пещери.

Цяла кръвоносна система подземия се разклоняваше на неизмерими дълбини. Отливът откриваше много от горните отвори на тези непроходими дупки. Можеше да влезе човек вътре. На своя отговорност.

Спасяването на машината налагаше на Жилиат да проучи всички тези пещери.

Тия жестоки пещери бяха вероломни; не биваше да се маете там. Приливът ги изпълваше догоре с вода.

Там имаше много полипи и дребни морски животинки.

Задръстени бяха от кръгли камъни, отрупани на купчина в дъното, под сводовете. Много от тия камъни тежаха повече от тон. Бяха различни по големина и цвят; повечето изглеждаха кървави; някои от тях, покрити с мъхнати лепкави водорасли, приличаха на грамадни къртици, които подкопават скалата.

Много от тия пещери завършваха изведнъж със сводеста ниша. Други продължаваха в скалата с черни, лъкатушни пукнатини. Те водеха към бездната. Тези пукнатини непрестанно се стесняваха и човек не можеше да мине през тях. Факелната светлина тънеше там във влажен мрак.

Веднъж Жилиат, увлечен в издирванията си, навлезе в такава пукнатина. Отливът му даде тази възможност. Тих и хубав слънчев ден. Нямаше от какво да се бои — никаква изненада от страна на морето не можеше да увеличи опасността.

Две причини — ние подчертахме вече това — тласкаха Жилиат към тези проучвания: да потърси останки от корабокрушението, които могат да бъдат полезни за спасяването на парахода, и да намери крабове и раци за храна. Раковините сред Дувърските скали почваха да не достигат.

Пролуката беше тясна и почти непроходима. В дъното блещукаше светлина. Той направи усилие — сви се, изви се колкото може повече и се вмъкна съвсем навътре.

Намираше се, без сам да подозира, точно в недрата на скалата под върха, в който Клюбен блъсна Дюранд. Жилиат беше под самия връх. Скалата, наглед стръмна и непристъпна, беше издълбана отвътре. Имаше входове, кладенци, покои като в гробница на египетски фараон.

Подземната работа в тия лабиринти беше една от най-сложните — упорит труд на водите, неуморно подкопаване на океана. Разклоненията на тази подводна пещера навярно бяха свързани с безкрайната морска шир с много изходи, едните зинали на повърхността, другите — големи фунии в морските дълбини. Съвсем наблизо, но Жилиат не знаеше това, Клюбен се беше хвърлил в морето.

В тази крокодилска теснина, където в същност нямаше опасност от крокодили, Жилиат се извиваше, лазеше, удряше си челото, навеждаше се, ставаше, губеше почва под краката си, пак стъпваше на твърда земя и напредваше с мъка. Лека-полека проходът се разшири, блесна бледа светлина и изведнъж Жилиат попадна в чудна пещера.

>>> XI

>>> В подводния дворец

Светлината блесна навреме.

Още една стъпка и Жилиат може би щеше да падне в бездънна пропаст. Водата в пещерите е толкова студена и така неочаквано сковава, че често и най-добрите плувци загиват.

После каква възможност има да се изкачиш и да се задържиш по стръмния склон, който те обкръжава?

Жилиат се закова на мястото си. Пукнатината, от която излизаше, завършваше с тясна и плъзгава издатина, нещо като площадка към отвесната стена. Жилиат се облегна на стената и се огледа.

Намираше се в грамадно подземие. Пещерата беше затворена от всички страни. Никакъв отвор, никакъв отдушник; никаква дупка в стената, никаква пукнатина на свода! Светлината проникваше отдолу, през водата. Незнайно мрачно сияние!

Зениците на Жилиат се бяха разширили, докато минаваше през тъмната теснина и се взираше в полумрака.

Той познаваше, тъй като често беше ходил там, пленмонските пещери в Джерсей, Решетестата яма в Гернсей и Дюкяните в Серк, наречени така, защото контрабандистите укриваха там стоките си; никоя от тези чудни пещери не можеше да се сравни с подземния и подводен дворец, в който беше попаднал.

Жилиат виждаше пред себе си под вълните някакъв потънал свод. Тоя свод, естествена дъга, изваяна от вълните, блестеше между две високи черни колони. През това потопено преддверие в пещерата проникваше светлината на откритото море. Чудна светлина, дар на погълнатото от бездната.

Светлината се разливаше под вълните като грамадно ветряло и се пречупваше в скалата. Равните й лъчи, които се открояваха в дълги прави ивици на мрачния фон, ту по-светли, ту по-тъмни на чупките на гранита, приличаха на стъклени пластинки. В пещерата имаше светлина, но непозната светлина. Тя нямаше нищо общо със земната, светлина. Сякаш си се пренесъл изведнъж на друга планета. Водата, пропита от меката светлина, приличаше на разтопен изумруд.

Неописуемо нежен синьо-зеленикав цвят багреше леко цялата пещера.

Закръгленият свод имаше кадифения оттенък на хризопраза. Морските вълни, отразени на потона, ту се разливаха, ту пак се сливаха и разплитаха златистите си дипли сякаш в тайнствен танц. От изпъкналия свод и от неравните скали висяха дълги и тънки водорасли, които навярно къпеха корените си горе, над гранита, на самата водна повърхност и от тях се отронваха една след друга капки — бисери. Бисерите падаха в бездната с лек нежен шум. Неописуемо чувство овладяваше човека на това място. Не можете да си представите нещо по-прекрасно, нито да срещнете нещо по-зловещо.

>>> XII

>>> Какво се вижда там и какво се съзира

Ослепителен мрак — ето какво представляваше това чудно място.

Пулсът на морето се чувствуваше в тая пещера. Външното вълнение ту издуваше, ту отпускаше водната повърхност равномерно като дишане. Сякаш някакво тайнствено дихание издигаше и отпускаше мълчаливо тая грамадна, зелена диафрагма.

Водата беше необикновено бистра и Жилиат забелязваше на различни дълбочини потопени стъпала, скалисти върхове, все по-тъмно и по-тъмнозелени. Някои мрачни бездни бяха навярно бездънни.

От двете страни на подводното преддверие неясните очертания на ниски сводове, потънали в мрак, показваха, че съществуват малки, странични пещери под главното подземие, достъпни може би при най-силните отливи.

Над тези пещерки бяха надвиснали наклонени сводове под по-тъп или по-остър ъгъл. Малки пясъчни наноси, широки по няколко стъпки, създадени от набега на вълните, потъваха под тия криви сводове и се губеха там.

Тук-там морски треви, дълги цял разтег, се диплеха под водата като разплетени коси, развявани от вятъра. Смътно личаха гори от водорасли.

Цялата стена на пещерата, от горе до долу, над водата и под водата, от свода до невидимите й основи, беше покрита с чудната и много рядко достъпна за човешкото око морска растителност, която старите испански моряци наричат „морски ливади“. Здрав мъх с всички оттенъци на маслиновия цвят покриваше и увеличаваше наглед размерите на израстъците по гранита. От всички издатини падаха вълнообразни ивици водорасли, от които рибарите си правят барометри. Смътният дъх на пещерата люшкаше тия блестящи ремъци.

Под растенията се криеха и същевременно се разкриваха най-редките скъпоценности на съкровищницата на океана — ебурни, крилатки, митри, раковини, багрянки, охлитки, кулообразни роговиди. Капачетата на мидите, прилични на микроскопични колибки, прилепени към цялата скала, образуваха селища, по чиито улици бродеха оскабриони — същински водни бръмбари. Камъчетата трудно се вмъкваха в тая пещера и там се укриваха раковини. Раковините са истински велможи във везана премяна и сърма, които избягват грубия и невежлив допир с простолюдието — камъните. Тук-там под вълните блестящите купчини раковини излъчваха приказна светлина, през която сияеха сред лазура и седефа всички оттенъци на морската вода.

На стената на пещерата, малко над чертата на прилива, необикновено прекрасно растение се простираше като ивица над губера водорасли, продължаваше го и го завършваше. Това клонесто, китно, невероятно извито и почти черно растение разстилаше пред погледа заплетена, тъмна постеля, посипана с безброй яркосини цветчета. Във водата цветчетата сякаш пламтяха като сини въгленчета. Над водата те бяха цветя, във водата — сапфири; и вълните, като прииждаха и заливаха подножието на пещерата, обвито с тия растения, покриваха скалата с рубини.

Едно от чудесата на пещерата беше самата скала. Тая скала — ту стена, ту свод, ту форщевен или пиластра, беше на места сурова и гола, после съвсем наблизо — най-изкусно изваяна от природата. Какъв художник е бездната! Една част от стената, правилно изсечена и покрита тук-там с кръгли израстъци, представляваше смътен барелеф. Сякаш с няколко удара на длетото геният е завършил това, което бе започнал великанът. На други места скалата беше със златни и сребърни резки като дамаскински щит или в черен емайл като флорентински водоем. Тук имаше и пана, които напомняха коринтски бронз, и арабески като на врата на джамия, и тъмни, невероятни отпечатъци от нокът като на рунически камък. Растения с вити вейки и пипалца се преплитаха върху позлатения лишей и го покриваха с художествени плетки. Пещерата бе украсена като мавритански дворец. Във величествената и грозна архитектура, създадена от случая, се съчетаваха грубост и най-тънко изкуство.

Чудна морска плесен разстилаше кадифени дипли в гранитните кътчета. Отвесните стени бяха в гирлянди едроцветни лиани, които се държеха като по чудо. Стеници с чудни цветове излагаха с вкус и умение китките си. Най-привлекателната пещера, която би могла да съществува. Необикновена светлина, която се излъчваше изпод водата, едновременно морски сумрак и неземно сияние, придаваше някаква призрачна разсеяност на всички образи. Всяка вълна беше призма. Очертанията на предметите под тези дъгоцветни струи се багреха така, сякаш се пречупваха през много изпъкнали оптически стъкла; под водата блестеше слънчевият спектър. В тая прозрачност на утринно небе сякаш се виеха ивици потопени дъги. Другаде, в други кътчета, във водата сияеше лунна светлина. Тук сякаш се сливаше цялото земно великолепие и създаваше това изделие на мрака и нощта. Нямаше нищо по-вълнуващо и по-загадъчно от блясъка на тая пещера. Тя очароваше. Вълшебната растителност и безформените пластове де сливаха съразмерно. Щастливо съчетание на страшни природни явления. Вейките се вкопчваха в гранита, а сякаш леко го докосваха.

Жилиат, който беше нещо като ясновидец на природата, съзерцаваше, обзет от смътно вълнение.

Изведнъж на няколко стъпки под него, в чудната прозрачност на водата, която приличаше на разтворени скъпоценни камъни, той забеляза нещо неописуемо. Някаква дълга дрипа се движеше сред трептящите вълни. Дрипата не плаваше, а се носеше; имаше някаква цел, отиваше някъде и бързаше. Дрипата приличаше на шутовска наметалка с пискюлчета; меките пискюлчета се извиваха във водата; тя сякаш беше посипана с непромокаем прах. Не беше ужасно, а гадно. Живо същество, ако не беше видение. То сякаш се носеше към тъмния край на пещерата и потъна там. Водните пластове над него потъмняха. Зловещата сянка се плъзна и изчезна.

>> Втора книга

>> Тежкият труд

>>> I

>>> Средствата на този, който се нуждае от всичко

Пещерата не пускаше лесно хората. Влизането беше неудобно, излизането — още по-неудобно. Жилиат все пак се измъкна, но не се върна вече там. Не намери нищо от това, което търсеше, а нямаше време да бъде любопитен.

Пусна веднага в действие ковачницата. Нямаше сечива — направи си сам.

Гориво му бяха останките от парахода, водата му беше двигател, вятърът — ковашки мях, един камък — наковалня, инстинктът — умение, волята му — сила.

Жилиат пристъпи с жар към тая неприятна работа.

Времето сякаш беше благосклонно към него. То продължаваше да бъде сухо и почти нищо не напомняше, че е равноденствие. Март настъпи спокойно. Дните растяха. Небесната синева, лекото вълнение на безбрежната морска шир, ведрината по обяд сякаш изключваха всякакъв зъл умисъл. Морето си играеше весело на слънцето.

Вятърът беше слаб и водното духало работеше подобре. Силният вятър по-скоро би попречил, вместо да помогне.

Жилиат имаше трион; направи си пила; с триона режеше дървото, с пилата — метала; към тях той прибави двете железни ръце на ковача — клещи и щипци; клещите стискат, щипците направляват; едните действуват като ръка, другите — като пръсти. Жилиат постепенно се сдобиваше с помощници и приготвяше въоръжението си. От парче ламарина направи стряха на огнището си.

Една от главните му грижи беше разпределянето и поправката на макарите. Той приведе в изправност рамките и колелата на скрипците.

Решиш ли да правиш кран, трябва да се замислиш за греди и макари; но те не са достатъчни, необходимо е и въже. Жилиат възстанови всички корабни въжета. Той разнищи скъсаните платна и получи хубави конопени нишки — сплете от тях трос; с троса свърза краищата на въжетата. Само че тросът можеше да изгние и трябваше да побърза да използува кабелите и въжетата. Жилиат не можа да насмоли троса — нямаше смола.

Като оправи въжетата, оправи и веригите.

Благодарение на острия край на камъка — наковалня, той изкова груби, но здрави халки. С тия халки свърза краищата на счупените вериги и ги удължи.

Да ковеш сам, без никаква помощ, е извънредно трудно. Все пак той се справи. Вярно е, че той ковеше само дребни предмети; с едната ръка ги въртеше с щипците, а с другата ковеше.

Той разряза на парчета кръглите железни пръчки на комендантския мостик, изостри единия край на всяко парче, сплеска широко другия край и получи големи гвоздеи, дълги към една стъпка. Такива гвоздеи се употребяват много при понтонните работи и се забиват здраво в скалите.

Защо Жилиат си създаваше този труд? Ще видим.

Много пъти трябваше да остри брадвата си и зъбците на триона. За триона си беше направил триръба пила.

С помощта на щипците и клещите, като си служеше с длетото вместо с отвертка, той се зае с разглобяването на двете колела на парахода и успя. Не бива да забравяме, че колелата можеха да се разглобяват — това беше особеност в тяхното устройство. Кожусите, които ги покриваха, се превърнаха в опаковка; с дъските на кожусите той скова два сандъка, сложи вътре парче по парче грижливо номерирани двете колела. Тебеширът му свърши ценна работа при номерирането.

Той постави двата сандъка на най-здравото място на палубата на Дюранд.

Като свърши тази подготвителна работа, Жилиат се сблъска с най-голямата трудност. Пред него застана въпросът за машината.

Да разглоби колелата беше възможно, да разглоби машината — не.

Първо, Жилиат слабо познаваше тоя механизъм. Ако работи наслуки, можеше да нанесе непоправима повреда. После, дори да се реши да я разглоби парче по парче, за тази неразумна постъпка му трябваха други инструменти, не такива, които могат да се изработят, когато пещерата ти е ковачница, течението — мях, а камъкът — наковалня. Опиташе ли се да разглоби машината, имаше опасност да я раздроби.

Тук Жилиат можеше да си помисли, че се е сблъскал с неосъществимото.

Какво да направи?

>>> ІІ

>>> Постижението на Жилиат в помощ на постижението на Летиери

„Дебеланата“ продължаваше да стои на котва в заливчето под скалата Човекът, необезпокоявана от морето. Жилиат, ако си спомняте, беше нагласил всичко така, че да бъде в пряка връзка с гемията си. Той отиде там, измери, грижливо на много места ширината и, особено при мидела. После се върна на Дюранд и измери големия диаметър в основата на машината. Този голям диаметър, без колелата, разбира се, беше с две стъпки по-малък от мидела на „дебеланата“. С други думи, машината можеше да се побере в гемията.

Но как да я премести там?

Ако преди известно време някой рибар извършеше безумието да поскита през тия дни из тоя край, награда за дързостта му щеше да бъде необикновеното зрелище между двата Дувъра.

Ето какво щеше да види той: четири здрави греди, на еднакво разстояние една от друга, сякаш вмъкнати насила между скалите — най-добрият залог за здравината им — се простираха от единия до другия Дувър. Откъм Малкия Дувър краищата им лежаха и се подпираха на издатините на скалата, където бяха опрени; откъм Големия Дувър краищата им навярно бяха забити в скалата с могъщия чук на някой титан, изправен на самата греда, която е забивал. Тези греди бяха малко по-дълги от ширината на прохода — на това се дължеше здравата им опора и наклоненото им положение. Съединяваха се с Големия Дувър под остър ъгъл, а с Малкия Дувър под тъп. Бяха леко наклонени, но не равномерно — явен недостатък. Без тоя недостатък можеха да послужат за основа на мост. За тези четири греди бяха привързани четири макари с въжетата си. Макарите бяха свързани с кабели, които отдалеч приличаха на конци и под въздушната постройка от скеле и макари големият разбит параход Дюранд сякаш висеше на тези конци.

Но той още не висеше. Точно под гредите, на палубата, бяха пробити осем дупки, четири от дясната и четири от лявата страна на машината и осем други под тях — в подводната част на парахода. Въжетата, които се спускаха отвесно от четирите макари, минаваха през палубата, после излизаха от подводната част през дупките на щирборда, минаваха под кила и под машината, вмъкваха се пак в парахода през дупките на бакборда, пресичаха пак палубата и се навиваха отново на четирите макари на гредите, нещо като кран ги сграбчваше и ги събираше в сноп, свързан с едно-единствено въже, което можеше да се управлява само от една ръка. Куката и юферсът, през чиято дупка минаваше единственото въже, допълваха този уред и служеха за спирачка, когато се наложи. Това устройство заставяше и четирите макари да работят заедно и истинска юзда за устремените надолу сили, кормило в ръката на кормчията, който направляваше движението, поддържаше равновесието през време на работа. Умело нагласеният кран опростяваше и подобряваше свойствата на макарите. Дължината на въжетата се изменяше според неравния наклон на гредите и поправяше до известна степен този недостатък. Въжетата не вдъхваха доверие, ненасмоленият трос можеше да се скъса — веригите бяха за предпочитане, но те щяха да се навиват лошо на макарите.

Целият този уред, пълен с недостатъци, но направен от един-единствен човек, беше забележителен.

Но да съкратим обясненията. Да не допускаме подробности, които биха изяснили положението на познавачите, а биха объркали останалите.

Върхът на комина на машината минаваше между двете греди в средата.

Както и да е, Жилиат имаше доверие в своето изобретение. Дори толкова много беше убеден в успеха, че в деня, когато отиде на гемията, завинти една срещу друга по две железни халки на двата борда на такова разстояние както при четирите халки на Дюранд, за които бяха завързани веригите на комина.

Жилиат навярно имаше напълно завършен и напълно определен план. Всички изгледи бяха срещу него и той от своя страна искаше да вземе всички предохранителни мерки.

Вършеше излишни наглед неща, признак на предварително задълбочено обмисляне.

Начинът на работата му — ние споменахме вече това — би объркал не само обикновения наблюдател, но и познавача.

Свидетелят на работата му например, който би го видял, с нечувани усилия и с опасност да си счупи главата да забива с чук осем или десет големи гвоздеи, изковани от самия него в основите на двата Дувъра, в началото на прохода между скалите, трудно би разбрал защо са тези гвоздеи и навярно би се запитал защо въобще е целият този труд.

Ако беше видял след това Жилиат да измерва борда на носовата част, който беше останал, ако си спомняте, на разбития параход, после да завързва със здраво въже горния край на борда, да разбива с брадва разклатения скелет, който го задържаше, да го измъква от теснината с помощта на отлива, който го буташе отдолу, докато Жилиат дърпаше горния му край, и накрая да връзва с голяма мъка с въжето тази грамада от дъски и греди, по-широка от самия вход на теснината, за забитите гвоздеи в основата на Малкия Дувър, наблюдателят навярно нямаше да разбере нищо и би си помислил, че ако Жилиат искаше да изчисти дувърската теснина от тази пречка, за да може да работи свободно, достатъчно беше да я захвърли в морето и вълните щяха да я отнесат.

Жилиат навярно си имаше съображения.

За да забие гвоздеите в основите на двата Дувъра, Жилиат използуваше всички пукнатини в гранита, разширяваше ги, когато се наложи, набиваше най-напред дървени клинове и в тях вече ковеше железните гвоздеи. Той започна същата подготовка в двете скали, които се издигаха на другия край на прохода, откъм източната страна на рифа; затикна с дървени клинове всички пукнатини, сякаш подготвяше и тях за гвоздеи. Ясно е, че от благоразумие в своята оскъдица той можеше да хаби материали според нуждите, и то само при крайна необходимост. Още едно усложнение към толкова други трудности!

Завърши ли едно, веднага изникваше друго. Жилиат без колебание преминаваше от една работа на друга и решително се готвеше за гигантския скок.

>>> III

>>> Sub re*

[* Sub re — На работа, лат. Б.пр.]

Човекът, който вършеше всичко това, беше станал страшен.

В разновидния труд Жилиат изразходваше всичките си сили едновременно; трудно ги възстановяваше.

Лишения от една страна, умора от друга и той беше отслабнал. Косите и брадата му бяха пораснали. Нямаше вече нито една здрава риза. Ходеше бос — вятърът отнесе едната му обувка, морето — другата. Парчетата от първобитната и много опасна наковалня, на която работеше, бяха изранили китките и ръцете му — отпечатък на труда. Тия рани, по-скоро драскотини, а не рани, бяха леки, но острият вятър и солената вода ги подлютяваха.

Гладен беше и жаден, мръзнеше от студ.

Съдът с прясна вода беше празен. Част от ръженото брашно отиде за лепило, другото бе изядено. Имаше само малко сухар.

Чупеше го със зъби — нямаше вода да го накисне.

Малко по малко, ден след ден силите му го напускаха.

Страшната скала му изсмукваше живота.

Водата и храната бяха въпрос; сънят също.

Ядеше, когато успееше да улови някоя морска мокрица или рак; пиеше, щом видеше морска птица да се спуска на върха на някоя канара. Изкатерваше се там и намираше дупка с малко прясна вода. Пиеше след птицата, понякога и заедно с нея; чайките и мартините бяха свикнали с него и не отлитваха, когато той се приближи. И когато беше най-гладен, Жилиат не им причиняваше никакво зло. Спомнете си, че той се отнасяше с някакво суеверие към тях. Птиците от своя страна не се бояха вече от него — нали косите му бяха настръхнали и страшни, а брадата дълга; промяната в лицето му ги успокояваше; не виждаха вече в него човек, смятаха го за звяр.

Птиците и Жилиат сега бяха добри приятели. Бедните се поддържат. Докато Жилиат имаше брашно, ронеше им трохи от питките, които си печеше; сега пък те му показваха мястото, където има вода.

Ядеше мекотелите сурови; те утоляваха до известна степен жаждата. А раците печеше; нямаше съд и ги печеше на два нажежени на огъня камъка, като диваците на остров Ферое.

Но равноденствието вече се проявяваше по-малко; валеше дъжд, и то враждебен дъжд. Не проливни, не обилни дъждове, а дълги, тънки иглички, ледени, остри, пронизващи, които пробиваха дрехите на Жилиат до кожата, а кожата до костите. Този дъжд даваше малко прясна вода, а мокреше много.

Скъперник в помощта, а щедър на бедствия — такъв, беше този недостоен за небето дъжд. Той се лееше върху Жилиат денем и нощем повече от седмица.

Спеше нощем в дупката си, в канарата, само защото беше капнал от работа. Големите морски комари го жилеха. Събуждаше се цял отекъл.

Имаше треска и тя го крепеше; треската е помощ, която убива. Той несъзнателно дъвчеше лишеи и смучеше листа от див хрян — хилави издънки на безплодните пукнатини сред скалите. В същност той не обръщаше голямо внимание на болките си. Нямаше време да се отвлича от работата си и да мисли за себе си, за Жилиат. Машината на Дюранд беше добре. Това му стигаше.

Всеки миг работата му налагаше да се хвърля в морето, после да излиза на суша. Влизаше във водата и излизаше от нея, както човек минава от стая в стая в своя дом.

Дрехите му бяха вечно мокри. Те бяха пропити с вода от дъждовете, които не преставаха, и с морска вода, която никога не изсъхва. Жилиат живееше мокър.

Да живееш мокър става навик. Бедните ирландци — старци, майки, почти голи девойки и деца, — които прекарват зимата на открито под проливни дъждове и сняг сгушени един до друг край стените на лондонските къщи, живеят и умират мокри.

Да си мокър и жаден — Жилиат понасяше тази остра мъка. Той смучеше от време на време ръкава на блузата си.

Огънят, който палеше, не можеше да го сгрее; огънят на открито не помага много; от едната страна се припичаш, от другата мръзнеш.

Облян в пот, Жилиат зъзнеше.

Всичко се опълчваше срещу Жилиат в някакво враждебно мълчание. Той се чувствуваше във враждебен лагер.

Жилиат гореше и тръпки го побиваха. Огънят го пареше, водата го сковаваше, от жаждата го тресеше, вятърът разкъсваше дрехите му, гладът — стомаха. Той понасяше мъчителния гнет на обединените срещу него сили. Своеволни спънки, изпълнени със злобно единодушие, прииждаха от всички страни към Жилиат. Жилиат ги чувствуваше неумолимо надвиснали над него. Нямаше никаква възможност да се избави от тях. Сякаш бяха живи същества. Жилиат усещаше скрития им напън и ненавистта, с които искаха да го сразят. Можеше да избяга — това зависеше само от него; но щом оставаше, трябваше да се справи с невидимия враг. Той не можеше да го прогони и се мъчеше да го унищожи.

Положението на Жилиат в тази тревожна обстановка напомняше опасен дуел с вероломен противник.

Той работеше неуморно както преди. Но докато работата напредваше, работникът линееше. Сякаш дивата природа в страха си от човешкия дух беше решила да унищожи човека. Жилиат устояваше и чакаше. Бездната започваше да го изтощава. Какво ли щеше да направи после бездната?

Двойният Дувър, този гранитен дракон, дебнещ в откритото море, беше допуснал Жилиат. Позволил му беше да влезе и да работи. Този прием приличаше на гостоприемството на зинала паст.

Всичко беше против Жилиат, нищо не беше с него; той беше сам, изоставен, отслабнал, изтощен, забравен. Оставаше му празната кошница и ощърбените и изпочупени сечива — жажда и глад денем, студ нощем, рани и дрипи, парцали върху гнойните рани, разкъсани дрехи, разранено тяло, издраскани ръце, кървави крака, слабо бледосиво лице, но пламък в очите.

Горд пламък — проява на волята. Човешкото око е създадено така, че отразява нашето достойнство. Ние се изявяваме чрез светлината в нашите очи. Дребните душички мигат, в очите на великите души бляскат мълнии. Ако нищо не блести между ресниците, няма никаква мисъл в мозъка, никаква любов в сърцето. Който обича, желае, а който желае, свети и блести. Решителността възпламенява погледа; чуден пламък, който се разгаря от изгорелите плахи мисли. Упоритите хора са възвишени. Само смелият има само един стремеж, само доблестният има само една страст, само мъжественият има само една добродетел; упоритият в същност е велик. Почти цялата тайна на великите души се заключава в думите: „Бъди упорит“.

Посредствените се разколебават пред най-благовидния предлог, силните — никога. Те се съмняват в гибелта и са уверени в победата.

Жилиат сякаш с всички сили се беше вкопчил в невъзможното, успехът беше слаб и бавен, трябваше да изразходва много, за да се сдобие с малко — това го правеше велик, това го правеше възторжен.

За да издигне четири греди над разбития параход, за да изсече и отдели спасяемата част на този параход, за да закрепи към тази разбита част четири макари с техните въжета, бяха необходими толкова приготовления, толкова труд, толкова лутане, толкова тежки нощи и мъчителни дни — в това се състои мъката на този, който работи сам. Жилиат не само беше приел тая мъка, той я бе пожелал. В страха си от съперник, защото съперникът можеше да се превърне в противник, той не потърси помощ. Страхотното начинание, рискът, опасността, работата, която сама се усложняваше, смъртта, която можеше да сполети спасителя при спасяването, гладът, треската, лишенията, неволята — той пое всичко сам.

Жизнеността постепенно го напускаше. Той едва забелязваше.

Изтощението на силите не изтощава волята. Вярата е на второ място, на първо място е волята. Пословичните планини, които вярата пренася, са нищо пред възможностите на волята. Силите, които Жилиат губеше, се заменяха с упоритост. Тялото слабееше под ударите на суровата природа, но духът укрепваше.

Жилиат не чувствуваше никаква умора или по-скоро, не я признаваше. Душевната твърдост, която не се огъва пред телесното изтощение, е огромна сила.

Жилиат виждаше успехите в работата си и не виждаше нищо друго. Целта, която той почти постигаше, го замайваше. Понасяше всички страдания с една-едничка мисъл. Напред!

>>> IV

>>> „Дебеланата“ заема позиция

Спасяването на машината, което Жилиат беше замислил, приличаше, както вече споменахме, на бягство, а знаете какво търпение е необходимо, за да се подготви едно бягство.

Морето го пазеше като тъмничар.

Всъщност трябва да отбележим, че колкото и лош и неблагоприятен да беше дъждът, Жилиат извлече полза от него. Повъзобновил беше запасите си с прясна вода; но жаждата му беше неутолима и той изпразваше съда почти така бързо, както го пълнеше.

Един ден, навярно последния ден на април или първия ден на май, всичко беше готово.

Основата, на която лежеше машината, беше като в рамка между осемте въжета на макарите — четири от едната и четири от другата страна. Шестнадесетте дупки, през които минаваха въжетата, бяха съединени на палубата и в подводната част с улеи. Вътрешната обшивка беше разрязана с трион, дървените части с брадва, железните с пила, а подводната част — с длето. Тази част на кила, където лежеше машината, беше изрязана четвъртито и беше готова да се плъзне заедно с машината като нейна опора. Цялата тази опасна люлка се държеше вече само на една верига, а самата верига щеше да се скъса при първото съприкосновение с пилата. При такова положение, когато целта е толкова близка, бързината е благоразумие.

Имаше отлив — най-удобното време.

Жилиат беше успял да свали дървената коленчата ос — краищата й можеха да попречат и да провалят спускането на машината. Успял беше да завърже в отвесно положение тая тежка част в самата клетка на машината.

Време беше да привърши. Жилиат, както вече казахме, не беше никак уморен, не допускаше да бъде, но със сечивата му работата беше съвсем друга. Ковачницата му лека-полека ставаше невъзможна. Камъкът наковалня се беше напукал. Мехът работеше зле. Малкият водопад беше от морска вода — по дълбеите се беше утаила сол, която пречеше на работата.

Жилиат отиде в заливчето под скалата Човекът, прегледа „дебеланата“, увери се, че всичко е в ред заедно с четирите халки, забити на десния и левия й борд, после вдигна котва, хвана греблата и се върна с гемията при двата Дувъра.

„Дебеланата“ можеше да влезе в дувърската теснина. Там беше достатъчно широко и достатъчно дълбоко. Още първия ден Жилиат забеляза, че може да закара гемията под самата Дюранд.

Маневрата беше извънредно трудна и изискваше часовникарска точност — вкарването на гемията сред скалите се усложняваше още повече, тъй като целта на Жилиат налагаше тя да влезе със заден ход, с кормилото напред. Необходимо беше мачтата и платното на „дебеланата“ да останат пред Дюранд, срещу тесния проход.

Такава сложна маневра беше тежка задача дори за самия Жилиат. Тук случаят не беше както със заливчето под скалата Човекът — завърти кормилото, й готово; трябваше едновременно да се бута, да се тегли, да се гребе и да се хвърля лот. Жилиат изгуби най-малко четвърт час, но успя.

След петнадесет-двадесет минути „дебеланата“ се намираше точно под Дюранд. Тя стоеше почти на шпринг. Благодарение на двете котви Жилиат я прикова. Голямата котва беше пусната така, че да се справя с най-силния и най-опасен вятър — западния. После с помощта на лоста и на скрипеца Жилиат свали в гемията с приготвените вече за тая цел въжета двата сандъка с разглобените колела. Двата сандъка станаха баласт на гемията.

Като свали сандъците, Жилиат завърза за куката на веригата на скрипеца въжето на крана, който трябваше да направлява и спира макарите.

За намеренията на Жилиат недостатъците на „дебеланата“ се превръщаха в качества; тя нямаше палуба и товарът можеше да се спусне по-надолу и да легне на самото дъно; мачтата й беше на носа, дори много напред към носа и по-удобно щеше да се натовари, пък и мачтата й не стигаше до дъното на Дюранд и нищо нямаше да й попречи да излезе от теснината; тя беше същинска дървена обувка, а няма нищо по-здраво и по-устойчиво в морето от такава обувка.

Изведнъж Жилиат забеляза, че морето се вълнува. Огледа се откъде иде вятърът.

>>> V

>>> Неочаквана опасност

Вятърът беше слаб, но духаше, и то от запад. Това е любима лоша привичка на вятъра по време на равноденствие.

В зависимост от вятъра приливът в дувърския риф е най-различен. Вълните нахлуват в теснината ту от изток, ту от запад, според това, откъде ги гони вятърът. Ако вълните прииждат от изток, морето е кротко и спокойно; идат ли от запад, то е яростно. Това е, защото източният вятър духа от сушата и е слаб, а западният вятър пресича Атлантическия океан и носи могъщото дихание на безкрая. Дори едва забележимият западен вятър е опасен. Той търкаля безкрайни вълни от безбрежната шир и блъска много вълни едновременно в теснината.

Вода, която нахлува, е винаги страшна. Докато вее и най-слабият западен вятър, Дувърските скали два пъти дневно са изложени на такъв пристъп. Морето се надига, водата напира, скалата не отстъпва, теснината едва-едва се отваря, насила нахлулите вълни реват и бушуват и шибат яростно вътрешните стени на прохода. При най-слабия западен вятър Дувърските скали представляват следната необикновена картина: навън морето е спокойно, вътре бушува буря. Това местно и ограничено смущение няма в същност нищо общо с бурята, то е само вълнение, но страшно вълнение. А северните и южните ветрове отминават рифа и само леко разиграват вълните в тесния пролив. Една малка подробност, която трябва да напомним — източният вход граничи с Човека, а опасният западен отвор е на срещуположната страна, точно между двата Дувъра.

На тоя западен отвор се намираше Жилиат с разбитата Дюранд и прикованата гемия.

Гибелта изглеждаше неизбежна. За тази неминуема гибел беше достатъчен слабият вятър, който подухваше.

Само след няколко часа нарастващият прилив щеше да нахлуе насила в дувърската теснина. Първите вълни вече шумяха. След тези вълни под натиска на Атлантическия океан тук щяха да нахлуят всичките му води. Никакъв ураган, никаква буря; просто една могъща вълна с грамадна двигателна, сила, откъснала се от бреговете на Америка, за да стигне Европа на един хвърлей от две хиляди мили. Тази вълна щеше да се сблъска в зиналия отвор на рифа и притисната към двата Дувъра, двете входни кули на рифа, двата стълба на теснината, издута от прилива и от препятствието, отблъсната от скалите, шибана от вятъра, щеше да завладее насила рифа и с всички гърчове на преодоляната преграда и с целия бяс на окованата стихия да нахлуе между двете скали, да се натъкне там на гемията и на Дюранд и да ги разбие.

Срещу тази възможност беше необходим щит. Жилиат го имаше.

Трябваше да се попречи на прилива да нахлуе изведнъж, да му се забрани да се блъска, но същевременно да си нараства, да му се прегради пътят, но да има достъп, да се бориш с него, но да отстъпваш, да предотвратиш напора на вълните в теснината, в което се състоеше цялата опасност, да превърнеш нахлуването в пускане, да сломиш яростта и грубостта на вълната и да укротиш тая стихия.

Жилиат със свойствената си ловкост, по-силна от силата му, с бързина на дива коза в планината и на маймуна в гората, като използуваше за опасните си и главозамайване скокове и най-малките изпъкнали камъни, като скачаше във водата, излизаше от водата, плуваше във водовъртежите и се катереше по скалата с въже между зъбите и с чук в ръка отвърза въжето, на което висеше прилепена към подножието на Малкия Дувър оцелялата част от носа на Дюранд, направи с краищата на въжето нещо като панти, които свързваха носовата част с големите гвоздеи, забити в скалата, завъртя на тия панти дъсченото съоръжение, прилично на подвижна стена на шлюз, изви го, както се прави с перката на кормилото напреко срещу вълната, която го блъсна и прилепи единия му край към Големия Дувър, докато въжените панти задържаха другия край към Малкия Дувър, след това го прикрепи към Големия Дувър, както беше направил към Малкия с предварително отвесно забити гвоздеи, после завърза здраво този грамаден дървен щит към двете скали в началото на теснината, кръстоса върху тази преграда верига като ремък върху броня и след по-малко от час преградата се изправи срещу прилива и проходът сред скалите беше затворен като с врата.

С помощта на вълните и със сръчността на жонгльор Жилиат придвижи тази могъща, тежка грамада от дъски и греди, която в легнало положение би била сал, а в изправено положение беше стена. Всичко стана много бързо — почти можеше да се каже, че приливът не успя да се опомни.

При такъв случай Жан Бар би произнесъл знаменитите думи, с които винаги се обръщаше към морските вълни, всеки път, когато се отскубваше от корабокрушение: „измамих ли те, англичанино!“ Известно е, че когато Жан Бар искал да обиди морето, го наричал „англичанин“.

Като прегради теснината, Жилиат се сети за гемията. Той отпусна достатъчно въже откъм двете котви, та тя да може да се издига заедно с прилива — някога моряците наричаха това „пускам котва на шпринг“. И тук Жилиат не бе изненадан; случаят беше предвиден; един моряк би се убедил в това по двете макари, прикрепени към кърмата на гемията, през които минаваха две въжета — краищата им бяха вързани за халките на двете котви.

Морето се издигаше; приливът беше настъпил наполовина, а по това време, дори когато морето е спокойно, вълните могат да бъдат много силни. Предвижданията на Жилиат се сбъднаха. Вълните се хвърляха яростно върху преградата, сблъскваха се с нея, издуваха се и минаваха отдолу. В откритото море имаше вълни, в теснината се процеждаха само струи. Приливът бе победен.

>>> VI

>>> По-скоро усложнение, отколкото развръзка

Опасният миг беше настъпил.

Време беше да се спусне машината в гемията.

Жилиат се замисли известно време, обхванал левия си лакът с дясната, а челото с лявата си ръка.

После се качи на разбития параход: едната му част — машината — трябваше да се отдели, а другата — скелетът — да остане на мястото си.

Той преряза четирите стропа, с които бяха привързани към десния и левия борд на Дюранд четирите вериги на комина. Строповете бяха въжени и ножът му се справи с тях.

Четирите отвързани вериги увиснаха свободно край комина.

От парахода той се изкачи на скелята, която беше построил, тупна с крак по гредите, провери скрипците и прегледа макарите, попипа кабелите, разгледа подпорите, увери се, че ненасмоленият трос не е съвсем мокър, установи, че всичко е в ред и няма никаква повреда, после скочи отгоре, от гредата върху палубата и застана край крана в тая част на Дюранд, която щеше да остане да виси между двата Дувъра. Там беше бойният му пост.

Съсредоточен, обзет от вълнение, което само можеше да му бъде полезно в работата, той хвърли последен поглед върху макарите, после грабна пилата и почна да пили веригата, на която се държеше всичко.

Скърцането на пилата се разнесе сред морския грохот.

Веригата, привързана за крана, който беше предназначен да направлява движението, беше под ръка на Жилиат.

Изведнъж се чу трясък. Халката на веригата, изпилена повече от половина, се счупи; цялата постройка се разклати. Жилиат едва успя да скочи на крана.

Счупената верига шибна стената, осемте въжета се изпънаха, разрязаната и изсечена част се отдели от парахода, утробата на Дюранд се разтвори и желязната поставка на машината, която натежаваше на въжетата, се показа под кила.

Ако Жилиат не беше уловил навреме ръчката на крана, всичко щеше да падне. Но здравата му ръка беше там и спускането започна.

Кранът, направляван от Жилиат, издържа и работеше отлично. Предназначен беше, ако си спомняте, да умъртвява многото сили, сведени в една и свързани в едно общо движение. Тоя кран напомняше доста шпрюйт на булин; само че вместо да направлява платно, уравновесяваше механизъм.

Жилиат, прав, стиснал ръчката на крана, следеше, тъй да се каже, пулса на произведението си.

Тук изобретението на Жилиат блесна.

Докато машината на Дюранд, изцяло отделена, се спускаше към „дебеланата“, „дебеланата“ се издигаше към машината. Развалината и спасителната гемия си помагаха една на друга, отиваха една срещу друга. Те сами се търсеха и си спестяваха половината труд.

Приливът безшумно нарастваше между двата Дувъра, подигаше гемията и я приближаваше към Дюранд. Приливът не беше само победен, той беше опитомен. Океанът се включваше в механизма.

Нарастващият прилив подигаше „дебеланата“ леко, плавно, почти предпазливо, сякаш тя беше порцеланова.

Жилиат съчетаваше и разпределяше равномерно двата вида работи — работата на водата и на произведението си — и застанал неподвижен на крана, сякаш страшна статуя подчинила всички движения едновременно, уравновесяваше бързината на спускането на машината с бързината на издигането на прилива.

Никакво вълнение във водата, никакво прекъсване в макарите. Странно сработване на всички покорени природни сили. От една страна, тежестта спускаше машината; от друга страна, приливът издигаше гемията. Звездното привличане — причина за прилива, и земното привличане — причина за тежестта на предметите, сякаш се бяха сговорили да служат на Жилиат Подчиняваха се без колебание и без да се бавят и под въздействието на човешкия дух тези бездейни сили ставаха дейни помощници.

Работата непрестанно се придвижваше; разстоянието между гемията и машината незабелязано намаляваше. Приближаваха се безмълвно, сякаш ужасени от човека, който присъствуваше там. Стихията беше получила заповед и я изпълняваше.

Почти в същия миг, когато водата престана да се издига, въжетата престанаха да се развиват. Изведнъж, но без сътресение, макарите спряха. Машината заседна в гемията, сякаш беше поставена с ръка. Тя стоеше право, точно и неподвижно. Основата и се опираше равномерно с четирите си ъгъла на дъното на „дебеланата“.

Всичко беше свършено.

Жилиат погледна замаян.

Бедният, той никога не беше гален от живота. Олюля се пред безкрайното щастие. Почувствува, че цялото му тяло се подкосява и той, който досега не знаеше какво е смущение, се разтрепери пред победата.

Погледна „дебеланата“ под разбития параход и машината в „дебеланата“. Изглежда не му се вярваше. Сякаш не очакваше от себе си такъв подвиг. Извършил беше чудо със собствените си ръце и го гледаше изумен.

Смущението му не трая дълго.

Окопити се като човек, който се буди от сън грабна триона, преряза осемте въжета и понеже се намираше благодарение на прилива само на десетина стъпки над гемията, скочи вътре, взе въже, изряза четири стропа, провря ги през, предварително приготвените халки и завърза от двете страни за борда на гемията четирите вериги на комина, които само преди час бяха вързани за борда на Дюранд.

Като върза комина, Жилиат освободи горната част на машината. Квадратен къс от палубата на Дюранд се беше прилепила към нея. Жилиат го разкова и освободи гемията от тази тежест дъски и греди, като я хвърли върху скалата. Полезно облекчение.

В същност „дебеланата“, както и трябваше да се предвиди, се държеше здраво под тежестта на машината. Потънала беше точно колкото трябва — до ватерлинията. Машината на Дюранд, макар и тежка, беше по-лека от товара камъни и от топа, които някога „дебеланата“ докара от Ерм.

И така, всичко беше свършено. Оставаше само да отплават.

>>> VII

>>> Веднага загубен извоюван успех

Всичко не беше свършено.

Трябваше да се открие теснината, заградена с парчето от борда на Дюранд, и да се изкара веднага „дебеланата“ от рифа — нищо по-ясно от това. По море всяка минута е скъпа. Вятърът беше слаб, едва ли някоя лека вълна пробягваше по водната шир; хубавата вечер предвещаваше хубава нощ. Морето беше спокойно, но отливът вече се чувствуваше; най-удобно време за тръгване. Щяха да отплават при отлив от Дувърските скали и да стигнат при прилив в Гернсей. Призори можеха да бъдат в Сен Сансон.

Но се яви неочаквана пречка. Жилиат не беше предвидил всичко.

Машината беше свободна, но коминът — не.

С приближаването на гемията към разбития параход, увиснал във въздуха, приливът намали опасността при спускането и ускори спасяването на машината; но това скъсяване на разстоянието остави върха на комина като в квадратна рамка в зиналата дупка на разтворения скелет на Дюранд. Коминът стоеше там като между четири стени.

Истина, че отливът щеше да оправи това, което приливът беше направил.

Коминът, малко по-висок от три разтега, навлизаше към осем стъпки в Дюранд; водното равнище щеше да спадне с дванадесет стъпки; като слезе заедно със спадащата вода, коминът щеше да остане на четири стъпки под Дюранд и лесно можеше да се освободи.

Но колко време трябваше, за да се освободи? Шест часа.

След шест часа щеше да наближи полунощ. По какъв начин да се измъкне в такъв час, по кой провлак да проплава сред тези подводни канари, непроходими дори денем и как да се спусне в мрачната нощ сред тия дебнещи скали?

По неволя трябваше да чака следния ден. Заради тези шест изгубени часа щяха да се изгубят поне дванадесет.

И през ум не биваше да му минава да отваря теснината на рифа. Преградата щеше да бъде необходима за следващия прилив.

Жилиат бе принуден да си почине.

Да скръсти ръце — това е единственото нещо, което още не беше правил, откакто се намираше сред Дувърските скали.

Принудителната почивка го ядоса и почти го възмути, сякаш вината беше негова. Казваше си: „Какво ли ще си помисли за мене Дерюшет, ако ме види, че бездействувам?“

Все пак това възстановяване на силите не беше може би излишно.

„Дебеланата“ беше вече на негово разположение и той реши да пренощува в нея.

Той се качи на Големия Дувър за овчата си кожа, слезе, хапна няколко миди и два-три морски кестени, допи, понеже беше много жаден, последните глътки прясна вода от почти празния съд, зави се с кожата — вълната изпускаше приятна топлина — легна като вярно куче на стража край машината, спусна шапката над очите си и заспа.

Спа дълбоко. Така се спи, когато си завършил благополучно работата си.

>>> VIII

>>> Морето предупреждава

Среднощ Жилиат изведнъж се събуди, сякаш го удариха с пружина.

Отвори очи.

Дувърските скали над главата му сякаш бяха осветени от отражението на грамада бяла жарава.

Цялата черна стена на рифа като че пламтеше в огнени отблясъци.

Откъде идеше този огън?

От морето.

Морето беше необикновено.

Водата сякаш беше обхваната от пожар.

Докъдето стигаше погледът, сред рифа и отвъд рифа, цялото море пламтеше. Но не пламтеше в червено сияние; нямаше нищо общо с яркия, силен пламък на кратерите и пещите. Никакви искри, никаква жар, никаква червенина, никакъв шум. Синкави ивици се разстилаха по вълните като дипли на саван. Бледо, безбрежно сияние трептеше по водата. Не беше пожар, а отражението му.

Сякаш някаква бледа светлина на блуждаещи огньове във вътрешността на гроб.

Представете си запален мрак.

Нощта, безкрайната смътна и разсеяна нощ, сякаш беше гориво на тоя леден огън. Само слепецът може да си представи такава светлина. Мракът беше съставна част на тая призрачна светлина.

Моряците в Ламанш познават всички тия неописуеми фосфорни сияния — предупреждение към мореплавателя.

При такава светлина предметите губят действителния си образ. Някакви призрачни лъчи ги правят като прозрачни. Скалите са само очертания. Въжетата на котвите изглеждат нагрени до бяло железа. Мрежите на рибарите под водата са огнени плетки. Половината гребло е от абанос, другата половина, под водата, е сребърна. Забиеш ли греблото във вълните, капки вода обсипват морето със звезди. Всяка лодка оставя зад кърмата си огнена диря. Мокрите моряци светят, като че горят. Потопиш ли ръка в морето, изваждаш я в пламъци; тези пламъци са мъртви — не парят. Ръката ти е пламнала главня. Морските животни се носят под вълните в огнен поток. Пяната искри. Рибите са огнени езици, мълнии, които блестят във водните дълбини.

Тая светлина прониза затворените ресници на Жилиат. Благодарение на нея той се събуди.

Събуди се навреме.

Отливът беше минал; започваше нов прилив. Коминът на машината, освободил се, докато Жилиат спеше, пак щеше да се забие в зиналото над него дъно на разбития параход.

Издигаше се бавно нагоре.

Само още една стъпка и коминът щеше да се вмъкне в Дюранд.

Една стъпка височина за прилива е около половин час. Ако Жилиат искаше да използува случая, за който пак подигаме въпрос, имаше на разположение само половин час.

Той скочи изведнъж.

Колкото и да трябваше да бърза той стоя известно време прав, загледан в сиянието, и замислен.

Жилиат познаваше издъно морето. Въпреки че морето му имаше зъб, въпреки че често го беше тормозило, той отдавна му беше другар. Тайнственото същество, наречено океан, не можеше да замисли нищо, без Жилиат да го разгадае. От дълги наблюдения, самота и мечти Жилиат беше станал почти ясновидец по отношение на времето.

Жилиат изтича веднага към въжетата и ги отпусна; котвите вече не му пречеха, той грабна куката на гемията и облегнат на скалите, тласна „дебеланата“ на няколко разтега зад Дюранд, до самата преграда. Той беше от разред — както казват гернсейските моряци. Не изминаха и десет минути и „дебелината“ бе изтеглена изпод увисналия скелет. Нямаше вече опасност коминът да влезе пак в примката. Нека приливът си расте.

Но Жилиат изглежда и не мислеше да отплава.

Той разгледа пак фосфорното сияние и вдигна котвите, но не за да се придвижи, а за да закотви наново „дебеланата“, и то много здраво — до самия изход наистина.

Досега използуваше само двете котви на гемията, но беше прибягвал още към малката котва на Дюранд, която намери, ако си спомняте, сред подводните скали.

Той беше прибрал тази котва, напълно готова в случай на нужда, в един кът на „дебеланата“ с цял запас въжета и макари, със собственото й въже, предварително снабдено със здрави спирачки, които да придържат спуснатата котва на мястото и. Жилиат пусна и третата котва, като стегна въжето й за един трос — единият му край беше вързан за халката на котвата, а другият бе закачен за брашпила на гемията. По този начин той прикова гемията с три котви много по-устойчиво, отколкото с две.

Това показваше, че Жилиат е много загрижен и удвоява предпазните мерки. Морякът би отгатнал по неговите действия, че той иска да устрои нещо подобно на котвена стоянка при лошо време, когато има опасност някое течение да извие кораба.

Фосфорното сияние, което Жилиат наблюдаваше и в което беше устремил поглед, може би му пречеше, но същевременно му правеше услуга. Без него той щеше да остане пленник на съня и жертва на нощта. То го събуди и то му светеше.

То озаряваше рифа с бледа светлина. Но колкото и тревожна да беше тая светлина за Жилиат, тя беше и полезна, тъй като му даде възможност да види опасността и да придвижи гемията. Сега можеше да разпери платна, когато пожелае — „дебеланата“ с машината на борда беше свободна.

Само че Жилиат сякаш все по-малко и по-малко мислеше да отплава. След като прикова „дебеланата“ с три котви, той отиде да вземе най-здравата верига, която имаше в склада, върза я за гвоздеите, забити в двата Дувъра, подсили с тази верига отвътре преградата от бордовата обшивка и гредите, защитена вече отвън от другата кръстосана верига. Вместо да отвори изхода, той все по-здраво го преграждаше.

Фосфорното сияние продължаваше да му свети, но вече по-слабо. Вярно, зазоряваше се.

Изведнъж Жилиат наостри ухо.

>>> IX

>>> Който има уши, да слуша

Стори му се, че долавя в далечния безкрай някакъв слаб, неясен шум.

Понякога и дълбините имат свой грохот.

Ослуша се пак. Далечният шум продължаваше. Поклати глава като човек, който разбира каква е работата.

След няколко минути той се намираше на другия, на източния край на прохода, който не беше още преграден, и забиваше яростно с чука грамадни гвоздеи в гранитните устои на входа за теснината към скалата Човекът, както беше направил между двата Дувъра.

Гнездата за гвоздеите бяха съвсем готови и запълнени с дървени клинове, почти всички от дъбова сърцевина. Рифът от тая страна имаше много пукнатини и Жилиат успя да забие повече гвоздеи, отколкото в основите на двата Дувъра.

Фосфорното сияние изведнъж изчезна, сякаш някой го угаси. Все по-светлата и по-светла зора го замени.

Като заби гвоздеите, Жилиат дотътри греди, после въжета, после вериги и без да дига очи от работата си, без да губи нито миг, започна да строи напречно на теснината край скалата Човекът с водоравно наредени и свързани с въжета греди една от ония прегради, признати от съвременната наука и наречени от нея вълноломи.

Тези вълноломи са укрепени прегради срещу бурята. Ние имаме възможност да се борим с морето само благодарение на това, че силите му могат да се разделят.

В това време изгря съвсем ясно слънце. Небето беше чисто, морето — спокойно.

Жилиат бързаше. И той беше спокоен, само че от бързината му лъхаше тревога.

Той прескачаше с грамадни скокове от преградата до склада и от склада до преградата. Ползата от запаса дъски излезе налице. Явно беше, че Жилиат се сблъсква с предвидена случайност.

Здрава желязна пръчка му служеше за лост при придвижването на гредите.

Работата вървеше така бързо, сякаш преградата не се строеше, а растеше от само себе си. Който не е виждал; как работи военен понтонер, не може да си представи такава бързина.

След като постави първите напречни греди на вълнолома, Жилиат се покачи отгоре им и се ослуша.

Грохотът ставаше по-ясен.

Преградата не беше нищо друго, а исполински плет — гредите заместваха коловете, а веригите — върбовите пръчки.

Изглеждаше по-скоро сплетена, а не построена.

Жилиат плетеше нагъсто и забиваше гвоздеи, където трябваше.

Работеше и гризеше сухар. Беше жаден, но не можеше да пие — нямаше прясна вода. Нали беше изпил всичката вода снощи, след вечерята.

Добави още четири-пет напречни греди и пак се качи на преградата. Ослуша се.

Грохотът на хоризонта беше стихнал. Цареше гробна тишина.

Морето се разстилаше величествено и спокойно; то заслужаваше всички хвалебствия, които му отправят простодушните жители, когато са доволни от него: „ясно като огледало“, „спокойно като езеро“, „гладко като маслено петно“, „ласкаво като дете“, „кротко като агне“. Дълбоката небесна синева отговаряше на зелените морски дълбини. Сапфирът и изумрудът сякаш се любуваха един на друг. Бяха безупречни. Никакъв облак горе, никаква пяна долу. Сред целия този блясък величествено изгряваше априлското слънце. Невъзможно беше да си представи човек по хубаво време.

Далеч на хоризонта дълга ивица черни прелетни птици браздеше небето. Те летяха бързо. Отправяха се към сушата. Полетът им приличаше на бягство.

Жилиат продължаваше да прави вълнолома.

Той го издигна колкото може по-високо, толкова високо, колкото му позволяваха извитите скали.

По обяд му се стори, че слънцето прилича по-силно, отколкото обикновено. По обяд е решителният час на деня; Жилиат, изправен на здравия плет, който беше довършил, започна да разглежда простора.

Морето беше не само спокойно — то беше замряло. Не се мяркаше никакво платно. Цялото небе беше ясно; само че от синьо беше станало бяло. Странна белина! На запад, на хоризонта, се тъмнееше малко петно, което не предвещаваше нищо добро. Това петно стоеше неподвижно на мястото си, но растеше. Край скалите вълните много леко потрепваха.

Жилиат направи добре, че построи вълнолома.

Наближаваше буря.

Бездната беше решила да влезе в бой.

>> Трета книга

>> Борбата

>>> I

>>> Обяснение на шума, в който се ослушваше Жилиат

Няма нищо по-опасно от закъснялото равноденствие.

В морето има едно страшно явление, което би могло да се нарече набег на ветровете от открито море.

По всяко време на годината, особено при новолуние и пълнолуние, в момент, когато най-малко можеш да очакваш, необикновено спокойствие обхваща океана. Това непрестанно страхотно движение стихва, задремва, замира, сякаш ще си отдъхне; можеш да помислиш, че е уморено. Всички морски дрипи, от рибарското флагче до военните знамена, висят надолу по мачтите.

Изведнъж всички тия дрипи леко се раздвижват.

Тогава трябва да се следи: ако е облачно — има ли перести облаци; ако слънцето залязва — червенината на залеза; ако е нощ и има луна — сиянието около луната.

Казват: змия под камък; би трябвало да се казва: буря под затишие.

Часове, дни понякога минават така. Кормчиите насочват ту тук, ту там далекогледите си. Опитните моряци се мръщят, последица от скрития гняв на очакването.

Внезапно чуват силен, неясен грохот. Някакъв тайнствен разговор се води във въздуха.

Не се вижда нищо.

Просторът е безучастен.

А грохотът расте, увеличава се, наближава.

Най-много ветрове напират към сушата през равноденствието.

То е време на бурите.

Морето чака и мълчи.

Понякога небето потъмнява и е покрито с голяма непроницаема завеса. Моряците гледат разтревожени навъсения мрак.

Но най-много се боят, когато е ясно. Усмихнато небе през равноденствие — това е бурята, която дебне. При такова небе кулата на оплаквачките в Амстердам се изпълвала с жени, които не откъсвали очи от хоризонта.

Когато пролетната или есенната буря закъснее, тя събира сили. Трупа средства, за да руши.

Когато се забави много, морето издава своето нетърпение с нарастващото си спокойствие. Само че магнетическото напрежение се изразява с тъй нареченото водно сияние. От вълните блика светлина. Въздухът е наситен с електричество, водата — с фосфор. Моряците се чувствуват съсипани. Такова време е особено опасно за броненосците; железният им корпус може да даде грешни отклонения на компаса и да ги погуби.

А там далеч от откритото море, от недостъпните ширини, от бледия пустинен хоризонт, из недрата на безбрежния простор прииждат ветровете.

Внимание, равноденствието има думата!

>>> II

>>> Жилиат избира

Докато „дебеланата“ беше скътана в заливчето под скалата Човекът, докато машината беше сглобена в разбития параход, Жилиат беше непобедим. „Дебеланата“ беше в безопасност, машината на завет; Дувърските скали, които държаха машината в плен, я бяха осъдили на бавно разрушение, но я закриляха от всякакви изненади. Каквото и да се случи, за Жилиат имаше изход. Унищожението на машината не унищожаваше Жилиат. Той можеше да се спаси с „дебеланата“ си.

Но да дочакаш „дебеланата“ да бъде изтеглена от заливчето, където беше неуязвима, да я оставиш да се вмъкне в дувърската теснина, да имаш търпението и тя да стане пленник на рифа, да позволиш на Жилиат да спаси машината, да я спусне от разбития параход и да я настани в гемията, да не попречиш на тази удивителна работа, благодарение на която машината се намираше в гемията, да допуснеш този успех — това беше примка. Тук се съзираше зловещият образ, мрачното лукавство на бездната.

В този миг машината, „дебеланата“ и Жилиат се бяха събрали в тесния скалист проход. Те съставляваха едно цяло. За да се разбие „дебеланата“ в скалите, да се потопи машината и да се удави Жилиат, беше необходимо едно-единствено усилие, насочено в една и съща точка. Всичко можеше да се свърши изведнъж, едновременно, без да се пилеят сили; всичко можеше да се смаже с един удар.

Жилиат никога не беше изпадал в такова опасно положение.

Да замине беше безумие, да остане — страшно.

>>> III

>>> Битката

Жилиат се изкачи на Големия Дувър.

Пред погледа му се разстилаше цялото море.

На запад ставаше нещо необикновено. Грамадна стена облаци преграждаше от край до край простора и се издигаше бавно от хоризонта към зенита. Тази права, отвесна стена, без нито една пукнатина, сякаш беше издигната с ъгломер и изравнена с отвес. Въздушната стена пристъпваше безшумно. Неподвижността в движението й беше зловеща. Сякаш някаква мрачна планина се издигаше между земята и небето.

Посред бял ден настъпваше нощ.

Въздухът беше нажежен като от пещ. Сякаш гъста пара се отделяше от тая тайнствена грамада. Небето, от синьо станало бяло, сега беше посивяло. А долу тъмното оловно море беше друга грамадна плоча. Никакъв лъх, никакъв плисък на вълни, никакъв шум. Докъдето стига погледът, се простираше пустинно море. Птиците се бяха изпокрили.

Приближаването на тая стена всяваше ужас.

Жилиат разгледа втренчено облака и измърмори през зъби:

— Жаден съм, ти ще ме напоиш.

Стоя известно време неподвижен, устремил поглед в облака, сякаш измерваше бурята.

Шапката му беше в джоба на блузата — извади я и я сложи на главата си. Взе от дупката, където толкова време беше нощувал, вещите си, обу гетрите и наметна мушамата като рицар, който облича доспехите си пред сражение. Помним, че нямаше вече обувки, но босите му крака бяха загрубели по скалите.

Като привърши с бойното си снаряжение, той разгледа вълнолома, стисна здраво въжето с възли, слезе от площадката на Големия Дувър, стъпи долу на скалите и изтича в склада. Миг след това беше вече на работа. Грамадният безмълвен облак можеше да чуе ударите на неговия чук. Какво правеше Жилиат? С останалите гвоздеи, въжета и греди той ковеше нова преграда — плет за източния вход, на десетина-дванадесет стъпки зад първата.

Продължаваше да цари дълбоко мълчание. Стръкчетата трева в пукнатините на рифа не помръдваха.

Изведнъж слънцето се скри. Жилиат вдигна глава.

Надигащият се облак беше затъмнил слънцето. То сякаш угасна, замени го бледо, мътно отражение.

Облачната стена се беше изменила. Не беше вече равна. Надиплила се беше водоравно при зенита и надвисваше над останалото небе. Сега беше на пластове. Различаваха се пластовете дъжд и залежите град. Нямаше никаква светкавица — разливаше се страшно, разсеяно сияние. Чуваше се смътният дъх на бурята, неясният трепет на тишината. Жилиат, също безмълвен, гледаше как над главата му се сбират гъсти мъгли и се сгъстяват кълба облаци. На хоризонта виснеше и се разстилаше ивица пепелива мъгла, а на зенита — оловна; тъмносини дрипи висяха от облаците — горе, над мъглите — долу. Целият фон — самата облачна стена — беше блед, замъглен, с цвета на земята, мрачен, неописуем. Тънък белезникав напречен облак се носеше, кой знае откъде, и пресичаше косо от север към юг високата мрачна стена. Единият край на този облак се влачеше по морето. Там, където докосваше мътните вълни в мрака, се издигаше червена огнена пара. Под дългия безцветен облак летяха ниско, едно срещу друго, малки черни облачета, сякаш не знаеха къде да се дянат. Грамадният облак на дъното растеше едновременно на всички страни, усилваше мрака и продължаваше зловещото си настъпление. На изток зад Жилиат оставаше само къс ясно небе, който скоро щеше да се закрие. Не се чувствуваше никакъв вятър, но във въздуха се пръсна странен, ситен, сивкав пух, сякаш там, зад мрачната стена, скубеха някаква исполинска птица. Далеч на хоризонта беше надвиснал тежък черен свод, който достигаше морето и се сливаше с тъмата. Сякаш нещо пристъпваше. Нещо грамадно, тежко, зловещо. Мракът се сгъстяваше. Изведнъж тресна страшен гръм.

Дори самият Жилиат трепна.

Не блесна никаква светкавица. Сякаш черен гръм. Пак настъпи тишина. Настана някакво затишие като пред сражение. После блеснаха бавно една след друга страшни, грозни мълнии. Неми мълнии. Никакъв гръм. Всяка светкавица озаряваше безкрая. Облачната стена се беше превърнала в пещера. В нея имаше сводове и арки. Виждаха се някакви сенки. Очертаваха се чудовищни глави, протегнати шии; слонове с кули на гърба се мяркаха и изчезваха.

Прав и кръгъл черен стълб мъгла, с бяла пара на върха, приличаше на комина на грамаден потънал параход, който бълваше дим под вълните. Диплеха се пластове мъгла, сякаш гънки на развени знамена.

Жилиат изведнъж почувствува, че вятър шиба косите му. Три-четири едри капки дъжд се разбиха край него в скалата. Последва нов гръм. Изви се вятър.

Първият гръм раздвижи морето, а вторият разцепи облачната стена от горе до долу, образува се дупка, оттам рукна проливен дъжд, дупката се превърна в зинала паст, пълна с вода, и започна да изригва буря.

Страшен миг!

Проливен дъжд, ураган, гръм, мълнии, вълни до облаците, пяна, трясък, бесни гърчения, вопли, ридания, свистене — всичко изведнъж! Пуснати на свобода чудовища!

Духаше яростен вятър. Дъждът не валеше, а се лееше.

Някой нещастник, попаднал като Жилиат с натоварена лодка в една теснина между две скали, не можеше да изпадне в по-страшно положение. Опасността от прилива, който Жилиат беше победил, не беше нищо пред опасността от бурята.

Жилиат, около когото се разтваряше бездна, се прояви в последната минута пред най-страшната опасност като изкусен стратег. Опора му беше самият враг; той се съюзи с рифа; скалите Дувър, преди негов противник, сега му бяха секундант в страшния двубой. Жилиат ги беше подчинил. Жилиат превърна тази гробница в крепост. Укрепил се беше в страшната морска теснина. Беше обсаден, но зад каменна стена. Стоеше, тъй да се каже, с лице срещу урагана, защитен от рифа в тил. Беше барикадирал теснината, където свободно се движеха вълните. Това беше всъщност единственото нещо, което можеше да се направи. Изглежда, че океанът като всеки деспот можеше да бъде вразумен от барикадите. Можеше да се смята, че „дебеланата“ е от три страни в безопасност. Плътно притисната между двете вътрешни стени на рифа, закотвена с три котви, тя беше защитена на север от Малкия Дувър, на юг от Големия — диви възвишения, свикнали по-скоро да устройват корабокрушения, а не да ги предотвратяват. На запад я пазеше изпитаната преграда от греди, вързана и прикована към скалите, която беше победила страшния напор на прилива — истинска крепостна врата — за странични стълбове й служеха самите скали — двата Дувъра. От тая страна нямаше никаква опасност. Заплахата идеше само от изток.

На изток беше само вълноломът. Вълноломът разбива вълните на воден прах. Трябват му поне две стени. Жилиат беше успял да направи само една. Той издигаше втората през време на самата буря.

За щастие вятърът беше северозападен. И морето допуска грешки. Вятърът налиташе почти безуспешно на Дувърските скали. Той нападаше рифа отстрани и не гонеше вълните нито към единия, нито към другия край на теснината, тъй че, вместо да навлезе в проход, той се блъскаше в стена. Бурята нападаше неправилно.

Но вятърът извива и трябваше да се очаква внезапно настъпление. Ако това настъпление дойдеше от изток, преди втората стена на вълнолома да бъде издигната, опасността ставаше голяма. Бурята щеше да нахлуе в тесния пролив между скалите и всичко беше загубено.

Грохотът на бурята нарастваше.

От необятния простор всички стихии шумно връхлитаха върху дувърския риф. Понякога някой говореше, сякаш някой даваше заповед. После екваха викове, тръбяха тръби, долиташе странен тропот и се разнасяше оглушителният величествен рев, наричан от моряците „зов на океана“. Вятърът с диво свистене извиваше водата, вълните се превръщаха в дискове и се блъскаха в скалите като гигантски метални снаряди, запращани от невидими атлети. Гриви пяна обливаха скалите. После ревът се усилваше. Нито шумът на тълпите, нито зверският вой можеха да дадат представа за грохота, смесен с разединените бойни сили на океана. Облаците трещяха, град се сипеше като картеч, вълните настъпваха. Някои точки изглеждаха неподвижни; другаде вятърът се носеше с двадесет разтега в секунда. Докъдето се простираше погледът, морето беше бяло; на десет мили наоколо кипяха сапунени води. Някои облаци изглеждаха изгорени от другите и висяха като дим над кълба червени облаци, прилични на разпалена жарава. Шуртеше неизмеримо количество вода. Сред тъмния купол, сякаш беше обърнат грамаден кош, от който се сипеха безразборно смерч, град, облаци, искри, огън, мрак, светлина, гръм и мълнии.

Жилиат сякаш не обръщаше внимание. Той стоеше наведен над работата си. Втората преграда почваше да се издига. На всеки гръм той отговаряше с чука. Тази отмереност се долавяше сред хаоса. Работеше гологлав. Вятърът му беше отнесъл шапката.

Измъчваше го страшна жажда. Навярно го тресеше. Около него, в дупките на скалите, се бяха образували локви от дъжда. Той загребваше от време на време с шепата си вода и пиеше. После, без дори да погледне какво става с бурята, пак се залавяше за работа.

Един миг можеше да реши всичко. Знаеше какво го чака, ако не довърши навреме вълнолома си. Защо да губи време, за да погледне в лицето приближаващата се смърт?

Морето вреше около него като кипящ котел. Носеше се трясък и бучене. От време на време мълнията сякаш се спускаше по стълба. Гръм падаше винаги на едни и същи точки в скалите, навярно прошарени с жилки диорит. Валеше град на зърна, едри колкото юмрук. Жилиат беше принуден да отърсва гънките на блузата си. Даже джобовете му бяха пълни с град.

Бурята сега налиташе от запад и биеше преградата между двата Дувъра. Но Жилиат имаше доверие в тази преграда, и с право. Направена в голямата си част от носа на Дюранд, преградата леко отблъскваше вълните. Бурята в същност само успяваше да залее „дебеланата“ с малко пяна, която прехвърляше през преградата. Благодарение на нея от тая страна бурята се превръщаше в слюнки.

Жилиат не обръщаше внимание на усилията й. Чувствуваше спокойно зад гърба си безсилната й ярост.

Допълнителната решетка на източната преграда най-после беше готова. Още няколко възела с въжета и вериги и тази преграда също щеше да встъпи в боя.

Изведнъж се проясни, дъждът престана, облаците се разнесоха, вятърът се промени, на зенита се разтвори някакъв, голям, мъглив прозорец и светкавиците угаснаха; можеше да си помисли човек, че настъпва краят. Но това беше началото.

Югозападният вятър се промени в североизточен.

Бурята с нови пълчища урагани щеше да навлезе в боя. Северният вятър се готвеше за страшна атака. Моряците наричат това опасно възобновяване на бурята „обратна буря“. Южният вятър носи повече дъжд, северният вятър — повече мълнии.

Настъплението идеше сега от изток и щеше да удари в уязвимата точка.

Този път Жилиат се откъсна от работата си. Започна да наблюдава.

Той се изправи на една стръмна издатина в скалата зад втората почти довършена преграда. Ако първата решетка на вълнолома паднеше, щеше да разбие втората, която не беше още закрепена, и разрушенията щяха да смажат Жилиат. Жилиат щеше да бъде смазан на същото място, което беше избрал, преди да види гемията, и машината, и целия си труд как се провалят в пропастта. Такива бяха изгледите, Жилиат ги приемаше и изпълнен със страшна решимост, ги желаеше.

Разбият ли се всичките му надежди, оставаше му само едно — да умре; да умре пръв, защото той смяташе машината за живо същество. Той отметна с лявата си ръка косите, които дъждът беше залепил на очите му, стисна здраво верния си чук, дигна гордо глава и самият той страшен, започна да чака.

Не чака дълго.

Тресна страшен гръм — той беше сигналът, — бледата светлина на зенита угасна, рукна проливен дъжд, отново настъпи мрак — пламтеше само един факел — светкавицата. Мрачното настъпление започваше.

На изток, отвъд скалата Човекът, се издигна могъща вълна, осветена от непрестанния блясък на светкавиците. Тя приличаше на грамаден стъклен свитък. Беше тъмнозелена, без пяна и преграждаше цялото море. Настъпваше към вълнолома. С приближаването си се издуваше, сякаш някакъв широк валяк се търкаляше по океана. Тътнеше глух гръм.

Вълната стигна скалата Човекът, разби се на две и я отмина. Двете й части се сляха и се превърнаха във водна планина, не успоредна както преди, а отвесна на вълнолома. Вълна, която приличаше на греда.

Тоя таран се блъсна във вълнолома. Ударът беше оглушителен. Всичко потъна в пяна.

Никой, който не ги е виждал, не може да си представи снежните лавини, с които морето залива скали, високи над сто стъпки.

За известно време вълната погълна всичко. Виждаше се само разярена стихия, безкрайна пяна, бял саван, който се виеше под гробния вятър; чуваше се само разногласият шум на бурята, с който морето продължаваше разрушителната си дейност.

Пяната се пръсна. Жилиат стоеше прав.

Преградата издържа. Нямаше нито една счупена верига, нито един измъкнат гвоздей. Преградата разкри при изпитанието двете предимства на вълнолома; той беше жилав като плет и здрав като стена. В него вълната се беше разбила на капки.

Струи пяна лъкатушеха в прохода и изчезваха под гемията.

Човекът, който надяна този намордник на океана, не си отдъхна.

За щастие бурята изви известно време в страни. Вълните яростно се нахвърлиха върху стените на рифа. Това беше отсрочка. Жилиат я използува, за да довърши задната решетка.

Целият ден мина в работа. Бурята продължи да напада стените на рифа със злобна тържественост.

Нощта настъпи в мрака и Жилиат не я забеляза.

Всъщност тя не беше напълно тъмна. В бурите, ту озарени, ту ослепени от светкавиците, се редуват мрак и светлина.

Фосфорна ивица, червена като полярната заря, плуваше като призрачен пламък зад гъстите облаци. Тя разливаше около себе си широко бледо сияние.

Тия светлини помагаха на Жилиат и го направляваха. Веднъж той се обърна и каза на светкавицата:

— Подръж ми свещта!

При тая светлина той успя да издигне задната решетка по-високо от предната. Вълноломът беше почти готов. Жилиат заздравяваше горната греда с допълнително въже, когато вятърът задуха право в лицето му. Това го накара да вдигне глава. Изведнъж вятърът пак беше станал североизточен. Пристъпът към източния вход на теснината отново започваше. Жилиат хвърли поглед към откритото море. Вълноломът пак щеше да бъде нападнат. Идваше нова вълна.

Тази вълна здраво се разби; последва втора, трета, вълна след вълна, пет или шест, разбъркано, почти едновременно и накрай идеше една последна, която всяваше ужас.

Тя сякаш беше събрала всичките сили на предишните вълни и приличаше на някакво живо същество. Никак не беше трудно да видите в това издуто, прозрачно тяло перки и хриле. Тя се сплеска и се разби във вълнолома. Звероподобната вълна се разкъса и бликнаха пръски. Сякаш някаква грамадна хидра се разби в купчината греди и канари. При смъртта си вълната опустошаваше. Тя сякаш се вкопчваше и хапеше. Страшен трус разтърси рифа.

Пяната се пръсна и показа опустошението. Последният удар беше нанесъл вреди. Този път вълноломът бе пострадал. Дълга и тежка греда, изтръгната от предната решетка, бе захвърлена над задната върху издадената скала, която Жилиат временно беше избрал за боен пост. За щастие той не се качи повече там. Щеше да бъде убит на място.

Някаква чудна случайност не позволи на гредата да отскочи и спаси Жилиат от насрещните и удари и от последиците им. Тя дори му беше полезна, както ще видим, в друго отношение.

Между издадената скала и вътрешния склон на теснината имаше междина, голямо отвърстие, което доста приличаше на прореза на брадва или на дупка, пробита с клин. Единият край на гредата, която вълната захвърли във въздуха, се заби при падането си в това отвърстие. Отвърстието се разшири.

Една мисъл мина през ума на Жилиат.

Да натисне другия край.

Гредата, която се беше забила с единия си край в дупката на скалата и я беше разширила, се подаваше оттам като протегната ръка. Тази, да кажем ръка, се протягаше успоредно на вътрешната стена на теснината и свободният й край се намираше на осемнадесет-двадесет дюйма от нея. Достатъчно разстояние за намеренията му.

Жилиат се опря с ръце, крака и колене о стръмния склон и се облегна с двете си рамене на грамадния лост. Гредата беше дълга и това увеличаваше силата на натиска. Скалата се разклати. Но Жилиат бе принуден да се залавя на четири пъти с тая работа. От косите му се стичаше колкото пот, толкова и дъжд. Четвъртият му опит беше страхотен. Скалата изтрещя, отворът, който се превърна в цепнатина, зина като челюст и тежката канара се сгромоляса в тесния проход между скалите със страшен шум, сякаш отговор на мълнията.

Тя падна, но не се разби.

Гредата-лост последва канарата, всичко под Жилиат рухна изведнъж и той едва не падна.

На това място дъното беше осеяно с камъни и не беше дълбоко. Заклокочи пяна, която опръска Жилиат, и монолитът легна между двете грамадни успоредни скали на теснината и се превърна в напречна стена — нещо като чертичка между двата стръмни склона. Двата й края се опираха в тях; тя беше малко дълга и загладеният й връх се сплеска между скалите. При падането се получи някаква особена, задънена улица, която може да се види и днес. Водата зад тая каменна преграда е почти винаги спокойна.

Новото укрепление беше по-неуязвимо от преградата, направена от носовата част на Дюранд и изправена между двата Дувъра.

Това укрепление дойде тъкмо навреме.

Бурята продължаваше. Вълната винаги упорствува, натъкне ли се на препятствие. Повредена, първата решетка започваше да се разпада. Скъсването дори на един възел от вълнолома е тежка повреда. Дупката непременно ще се разшири и няма никаква възможност да се поправи веднага повредата. Вълната ще отнесе работника.

Светкавица освети рифа и откри веднага на Жилиат повредата, причинена на вълнолома — разхвърляни греди, разлюлени от вятъра краища на въжета и вериги, дупки в средата на преградата. Втората решетка беше невредима.

Каменният блок, който Жилиат захвърли с такава сила в теснината зад вълнолома, беше най-здравата преграда, но имаше един недостатък — беше много нисък. Вълните не можеха да го разбият, но можеха да се прехвърлят над него.

Не биваше и да мисли да го издига по-високо. Сама гранитни скали можеха да се наредят сполучливо върху тая каменна преграда, но как да ги откъртиш, как да ги дотътриш, да ги издигнеш, как да ги наредиш и закрепиш. Може да се издигне пристройка от дъски, но не от канари.

Малката височина на гранитната преграда тревожеше Жилиат.

Този недостатък много скоро се почувствува. Бурята не изоставяше вълнолома; тя не упорствуваше, а просто се вкопчваше в него. По цялата разлюляна постройка се носеше някакъв тропот.

Изведнъж една греда се откъсна от разклатения вълнолом, прескочи втората решетка, прелетя над напречната канара и падна в пролива, където водата я грабна и я понесе из лъкатушната теснина. Навярно тази греда щеше да се блъсне в гемията. За щастие вътре в рифа водата, затворена отвсякъде, едва чувствуваше бурята, която бушуваше вън. Вълните бяха слаби и ударът не можеше да бъде много силен. Освен това Жилиат нямаше време да се занимава с тая повреда, ако въобще имаше повреда; всички опасности настъпваха изведнъж, бурята се съсредоточаваше в уязвимата точка, неизбежното се изправяше пред него.

Падна непрогледен мрак, светкавиците угаснаха — зловещо единодушие; облаците и вълните се сплотиха; последва глух удар.

След удара се раздаде трясък.

Жилиат протегна глава. Решетката — челната линия на преградата — беше разбита. Виждаха се краищата на гредите, които подскачаха по вълните. Морето използваше първия вълнолом, за да разбие втория.

Жилиат изпита чувството, което изпитва пълководецът, когато види поражението на своя авангард.

Вторият ред греди устоя на удара. Тилната преграда беше здраво свързана и укрепена. Но счупената решетка беше тежка, вълните си играеха с нея — подхвърляха я, после пак я подемаха, останалите въжета не й позволяваха да се разкъса и я запазваха цяла, а качествата, които Жилиат й беше придал като защитно средство, сега я превръщаха в отличен уред за разрушение. От щит тя беше станала боздуган. Освен това всякъде се подаваха краища на греди и тя сякаш беше покрита с шипове и зъбци. Не можеше и да се мисли за по-страшно и по-удобно за бурята тъпо оръжие.

Тя беше метателен снаряд, а морето — катапулта.

Удар след удар се сипеха с трагическа последователност. Жилиат, замислен зад издигнатата от него преграда, слушаше чукането на смъртта, която искаше да влезе.

Той с болка си мислеше, че без комина на Дюранд, задържан по зла съдба от разбития параход, точно сега и дори още сутринта щеше да се е прибрал в Гернсей, в заливчето, гемията щеше да бъде в безопасност, а машината — спасена.

Това, от което Жилиат се боеше, се случи. Пристъпът настана. Започна някакво страшно хъркане. Преплетените останки от двата разбити вълнолома се завъртяха като смерч заедно с вълната, връхлетяха върху каменната преграда като хаос и там се задържаха. Получи се гъсталак, безформен гъсталак от греди, който пропускаше вълните, но ги пръскаше в капки. Победената преграда загиваше геройски. Морето я беше разбило, тя сразяваше морето. Съборена, тя продължаваше до известна степен да оказва съпротива. Канарата образуваше стена — непреодолимо препятствие — и я придържаше в основата й. Проходът, както вече казахме, беше много тесен на това място; тържествуващата буря беше блъснала, смесила и струпала целия вълнолом в това тясно гърло; самата сила на тласъка, като заби останките и ги струпа една върху друга, превърна развалината в здрава крепост. Разрушението стана сила. Само няколко дървета се отскубнаха. Вълните ги пръснаха. Едното пролетя във въздуха съвсем близо до Жилиат. Той го усети как префуча край челото му.

Но няколко вълни, тия вълни, които връхлитат през бурите с неизменна последователност, се прехвърляха над останките от вълнолома. Те падаха в прохода и въпреки лъкатушната теснина вълнуваха водата. Надигаха се неприятни вълни.

Как да се попречи на тези вълни да стигнат гемията?

Не трябваше много време на бурята да раздвижи цялата водна повърхност в теснината, а няколко вълни щяха да пробият гемията и да потопят машината.

Жилиат мислеше изтръпнал.

Но той не се отчайваше. Нищо не беше в състояние да принуди духа му да отстъпи.

Ураганът беше открил вече слабото място и налиташе бясно между двете стени на теснината.

Изведнъж близо зад Жилиат се разнесе и отекна в прохода някакъв трясък, по-страшен от всичко, което Жилиат беше чул досега.

Той се разнесе откъм гемията.

Нещо страшно ставаше там.

Жилиат изтича нататък.

От източната страна, където той стоеше, гемията не се виждаше, тъй като теснината лъкатушеше. На последния завой той се спря и зачака да светне.

Блесна светкавица и освети цялата местност.

На вълната от източния край на теснината беше отвърнал вятърът от западния край. Там започваше беда.

„Дебеланата“ изглежда нямаше никаква повреда; закотвена както беше, тя не даваше повод за безпокойство; но скелетът на Дюранд беше в окаяно състояние.

Той висеше във въздуха, над водата, изложен на бурята. Дупката, която Жилиат проби, за да измъкне машината разслабила разбитото корито.

Вятърът връхлетял отгоре му.

Повече и не трябвало. Палубата се беше огънала като полуотворена книга. Параходът се беше разцепил. На това се дължеше и трясъкът, който стигна до ушите на Жилиат през воя на бурята.

Това, което видя, когато приближи, изглеждаше почти непоправимо.

Квадратният отвор, който той направи, се беше превърнал в рана. Вятърът беше разбил дупката. Напречна цепнатина разделяше парахода на две. Задната част, близо до гемията, стоеше здрава, притисната от скалите. Предната част, точно срещу Жилиат, висеше.

Счупеното място, докато се държи, прилича на панта. Предната част се клатеше на разбитите си точки като на панти, а вятърът я люшкаше със страшен вой.

За щастие „дебеланата“ не беше вече под нея.

Но вятърът разтърсваше и другата половина на коритото, още заседнала и неподвижна сред двата Дувъра.

От сътресение до разрушение има само една стъпка. При упорития вятър повредената част на парахода можеше изведнъж да повлече другата, която почти опираше о гемията, и всичко — и машината, и гемията щяха да потънат при срутването.

Ето каква картина се представи пред очите на Жилиат.

Гибел!

Как да я предотврати?

Жилиат беше от тези хора, които извличат помощ от самата опасност. Съсредоточи се за миг.

Жилиат отиде в склада си и взе брадвата.

После Жилиат се качи на разбития параход. Той стъпи на здравата част на палубата и наведен над бездната в дувърската теснина, се залови да изсече счупените греди и да разреже останалите въжета на увисналия скелет.

Да раздели двете части на разбития параход, да освободи здравата половина, да хвърли в морето това, което вятърът беше завладял, да предостави на бурята нейния дял — в това се състоеше неговата задача. Тя беше колкото трудна, толкова и опасна. Увисналата половина на коритото, дърпана от вятъра и от собствената си тежест, се държеше само на няколко места. Всичко под Жилиат можеше да рухне изведнъж.

Бурята беше в стихията си.

А Жилиат гледаше облаците. Сега той вдигаше глава. След всеки удар със секирата той се изправяше високомерно. Беше или изглеждаше съвсем близо до гибелта и затова го обземаше гордост. Отчаян ли беше? Не. Пред най-бесния пристъп на океана той беше не само смел, но и предпазлив. Стъпваше само на здравите места на разбития параход. Излагаше се на опасност и се предпазваше. И той беше в стихията си. Силите му бяха станали десеторни. Храбростта го замайваше. В ударите на секирата звучеше предизвикателство. Изглежда, че беше спечелил в прозорливост това, което бурята беше загубила. Възторжен двубой. Неизчерпаемото от едната страна, неуморимото от друга.

Кой ли щеше да принуди другия да отстъпи? Дъждът вече се лееше от всички страни едновременно; всичко наоколо кипеше; падаше гъста тъма; грамадни разкъсани градоносни облаци с пепелив цвят се въртяха, сякаш обзети от безумна ярост, във въздуха се носеше шум на сух грах, разтърсван в решето, електрическите искри, които беше наблюдавал и Волта, прехвърляха от облак на облак мълниеносната си игра, продължителният тътнеж на гръмотевиците беше страшен, светкавиците бляскаха до самия Жилиат. Той сякаш смайваше бездната. Той сновеше по разлюляната Дюранд със секирата в ръка, палубата се тресеше под краката му, удряше, дялаше, режеше, сечеше, мълнията осветяваше бледото му лице, оплюто от морето, разчорлен, бос, в дрипи, величествен в това гнездо на гръмотевиците.

Срещу яростните стихии може да се бори само ловкостта и ловкостта на Жилиат възтържествува. Той искаше цялата увиснала част на парахода да падне заедно. Затова подсичаше счупените греди — панти, без да ги изрязва докрай, оставяше по няколко нишки, за да придържат останалата част. Изведнъж той се спря, вдигнал секирата. Задачата беше изпълнена. Цялата част на парахода се откъсна.

Половината от скелета на разбитата Дюранд потъна между двата Дувъра точно под Жилиат, който стоеше на другата половина и гледаше наведен надолу. Тя падна отвесно във водата, опръска скалите и заседна в теснината, преди да потъне. Голяма част от нея — над дванадесет стъпки — се издигаше над вълните; отвесната палубна настилка образуваше стена между двата Дувъра; и тя, като захвърлената напречна скала в по-горния край на скалата, едва позволяваше на пяната да се плъзне от двата и края; това беше петата преграда, която Жилиат издигна срещу бурята в тая морска теснина.

Слепият ураган сам се беше потрудил за тая последна преграда.

За щастие тясното разстояние между стените не позволяваше на палубната настилка да стигне дъното. Това я направи по-висока; освен това водата можеше да минава под нея, а това намаляваше силата на вълните. Което минава отдолу, не може да се прехвърли отгоре. Тук се крие до известна степен и тайната на плуващите вълноломи.

Сега, каквото и да намислят облаците, нямаше никаква опасност за гемията и машината. Водата около тях не можеше вече да се вълнува. Между преградата, която пазеше Дувърските скали от запад, и новата преграда, която ги защищаваше от изток, не ги застрашаваше никакъв вятър, никакви вълни.

Жилиат изтръгна спасение от гибелта. Облакът в същност му помогна.

Като свърши, той гребна малко вода от една дъждовна локва и викна на облака:

— Глупава кратуна.

Язвителна наслада на войнствения ум, който установява безкрайната глупост на яростните стихии, сведени в положението на слуги.

Жилиат слезе в гемията и използува светкавицата, за да я разгледа. Време беше да се помогне на клетата „дебелана“ — жестоко шибана преди час от вълните, тя почваше да се наклонява. При беглия преглед Жилиат не установи никаква повреда. А тя положително беше претърпяла жестоки удари.

Водата се успокои и гемията се изправи сама; котвите не бяха помръднали, а машината — четирите вериги здраво я държаха.

Жилиат привършваше прегледа, когато някакво бяло петно мина край него и потъна в мрака. То беше чайка.

Няма по-добър предвестник по време на буря. Идат ли птиците — бурята си отива.

Друг добър предвестник — гърмът се усилваше.

Прекомерните пристъпи на стихията я изтощават. Всички моряци знаят, че последното изпитание е тежко, но кратко. Излишните мълнии предвещават края.

Дъждът изведнъж спря. После само мълниите сърдито тътнеха в облаците. Бурята стихна като шум от дъска, паднала на земята. Пречупи се, тъй да се каже. Надвисналите гъсти облаци се разнесоха. Ивица ясно небе проряза тъмата. Жилиат трепна смаян — беше ясен ден.

Бурята беше траяла около дванадесет часа.

Вятърът, който я беше донесъл, я отнесе. Мракът се разсея, пръсна се и забули хоризонта. Разкъсани, бягащи мъгли се трупаха безредно от край до край, по цялата бойна линия облаците отстъпваха, носеше се продължителен замиращ тътен, капнаха няколко последни капки дъжд и целият мрак, изпълнен с гръмотевици, се пръсна като множество грамадни колесници.

Изведнъж небето се разведри.

Жилиат почувствува, че е уморен. Сънят се спуска над уморения като хищна птица. Жилиат се отпусна, излегна се в гемията, без да избира къде, и заспа.

Спа така няколко часа проснат и неподвижен и едва ли можеше да се различи между гредите и въжетата, сред които лежеше.

>> Четвърта книга

>> Потайностите на рифа

>>> I

>>> Не само Жилиат е гладен

Когато се събуди, Жилиат усети, че е гладен.

Бурята стихваше. Но в откритото море имаше още доста вълнение и беше невъзможно Жилиат да отплава веднага. Пък и скоро щеше да се мръкне. За да стигне в Гернсей преди полунощ с претоварената гемия, трябваше да потегли призори.

Макар и измъчван от глада, Жилиат най-напред се разсъблече — единственият начин да се стопли.

Дрехите му бяха вир-вода от бурята, но дъждът бе измил морската вода и вече можеха да изсъхнат.

Той остана само по панталони и ги засука до коленете.

Простря тук-там по издатините на скалите ризата, блузата, мушамата, гетрите и овчата кожа и ги притисна с камъни.

После помисли за храна.

С помощта на ножа си, който той точеше най-грижливо и държеше винаги в изправност, Жилиат откърти от гранита няколко скалисти полипи от рода на средиземноморските миди. Известно е, че те се ядат сурови. Но след толкова тежък и най-разнороден труд храната беше оскъдна. Нямаше вече сухари, но в замяна на това имаше достатъчно вода. Стигаше му не само да утоли жаждата си, но и цял да се залее.

Използува отлива и заскита сред скалите. Морето се беше отдръпнало достатъчно и можеше да разчита на добър лов.

Но и през ум не му минаваше, че вече няма да може да изпече нищо. Ако беше прескочил до склада си, щеше да види, че той е разрушен от дъжда. Дървата и въглищата бяха залени с вода, а от кълчищата, които заместваха праханта, не беше останало сухо влакънце. Нямаше никакъв начин да запали огън.

Освен това и мехът беше развален; навесът над ковашкото огнище беше разбит; бурята беше опустошила цялата му работилница. С оцелелите сечива Жилиат в краен случай можеше да продължи да работи като дърводелец, но не и като ковач. Но в този миг Жилиат не мислеше за своята работилница.

Гладът го теглеше на друга страна и без да мисли за каквото и да било, той тръгна да си търси храна. Не скиташе в самата теснина, а навън, покрай подводните скали. На това място преди десетина седмици Дюранд се беше блъснала в рифа.

За лова, с който Жилиат се беше заел, външната страна на рифа беше по-удобна от вътрешната. При отлив раците имат навик да подишат. Приличат се с удоволствие на слънце. Тези разкривени същества обичат жегата. Странно впечатление правят, когато излизат от водата посред бял ден. Пъпленето им почти възмущава. Видите ли ги как неумело и разкривено пълзят тежко-тежко, гънка по гънка, по долния край на скалите като по стъпала, ще бъдете принуден да признаете, че и в океана се въдят гадини.

От два месеца Жилиат се хранеше с тия гадини.

Тоя ден обаче раците и лангустите се криеха. Бурята беше прогонила тези отшелници в дупките им и те още не се решаваха да излязат. Жилиат стискаше отворения нож и от време на време откъртваше по някоя раковина под водораслите. Изяждаше я, както вървеше.

Намираше се близо до мястото, където загина сийор Клюбен.

Жилиат вече решаваше да се примири с морските ежове и кестени, когато нещо цамбурна в краката му. Голям рак, изплашен от приближаването му, беше скочил във водата. Не беше потънал много дълбоко и Жилиат го виждаше.

Жилиат се спусна тичешком след него по подножието на рифа. Ракът бягаше.

Изведнъж той изчезна.

Жилиат се вкопчи с ръка за издадената скала и се наведе да погледне отдолу.

И наистина там имаше вдлъбнатина. Навярно там се беше скрил ракът.

Не беше обикновена пукнатина, а нещо като преддверие.

Морето влизаше под преддверието, но там не беше дълбоко. Виждаше се дъното, застлано с камъни. Камъните бяха тъмнозелени и покрити с водорасли, а това показваше, че водата винаги ги залива. Отгоре приличаха на детски главички със зелени коси.

Жилиат стисна със зъби ножа, спусна се с ръце и крака от стръмнината и скочи във водата. Тя му стигаше почти до раменете.

Вмъкна се в преддверието. Намираше се в старинен проход с някакъв стреловиден свод над главата. Стените бяха лъскави и гладки. Ракът не се виждаше никакъв. Усещаше дъно под краката си. Пристъпваше сред светлината, която намаляваше. Не виждаше вече нищо.

Измина към петнадесет крачки и сводът над него се свърши. Излязъл беше от прохода. Стана по-просторно и следователно по-светло; пък и зениците му се бяха разширили; виждаше доста ясно. Остана смаян.

Намираше се в чудната пещера, която беше посетил преди месец.

Този път влезе откъм морето.

Мина под самия свод, който тогава беше залян. Понякога, при големи отливи, той беше достъпен.

Очите му свикваха. Виждаше все по-ясно и по-ясно. Стоеше поразен. Пред него беше пак чудният дворец на мрака, сводът, колоните, кървавите и пурпурни петна, растенията — скъпоценни камъни.

Забравил беше тези подробности, но имаше общо впечатление и си спомняше всичко.

Доста високо насреща той виждаше в скалата дупката, през която беше влязъл първия път — от мястото, където Жилиат се намираше сега, тя изглеждаше непристъпна.

Той видя пак край стреловидния свод ниските и тъмни пещери — малки подземия в голямото — които беше наблюдавал вече отдалеч. Сега се намираше край тях. Най-близката се издигаше цяла над водата и беше леснодостъпна.

Още по-близо от тая пещера той забеляза над водата напречна пукнатина в гранита, която можеше да досегне с ръка. Навярно там се беше скрил ракът. Той пъхна ръката си колкото може по-навътре и почна да опипва в тъмната дупка.

Изведнъж усети, че нещо го сграбчи за ръката.

И в тоя миг изпита неописуем ужас.

Нещо тънко, грапаво, плоско, ледено, лепкаво и живо се обви в мрака около голата му ръка. Приближаваше се към гърдите му. Стягаше като ремък и се забиваше като свредел. Само за миг някаква спирала беше обвила китката и лакътя му и досягаше рамото. Острият й връх се плъзгаше под мишницата му.

Жилиат се отдръпна назад, но едва успя да се помръдне. Беше като закован. Със свободната си лява ръка той хвана ножа, който беше между зъбите му, и я опря на скалата, като правеше отчаяни усилия да изскубне дясната си ръка. Успя само да пораздразни ремъка, който се стегна още по-плътно. Той беше жилав като кожа, здрав като стомана и студен като нощта.

Втори ремък, тесен и заострен, излезе от пукнатината в скалата. Сякаш език се подаде от зинала паст. Той лизна гадно голата гръд на Жилиат и изведнъж стана невероятно дълъг и тънък, прилепи се към кожата му и обви цялото му тяло.

В същото време нечувана, несравнима болка прониза сгърчените мускули на Жилиат. Той чувствуваше как в кожата му се впиват отвратителни кръгли израстъци. Струваше му се, че безброй устни, впити в тялото му, искат да му изпият кръвта.

Трети ремък се изви от скалата, опипа Жилиат и шибна ребрата му. Там се и закрепи.

Смъртният ужас е ням. Беше доста светло и той виждаше отвратителните ленти, прилепнали о него. Четвърти ремък, той пък бърз като стрела обхвана стомаха му и го стегна.

Невъзможно беше да откъснеш, нито да изрежеш тия лепкави ремъци, прилепени към тялото на Жилиат, и то в много точки. Всяка от тези точки беше огнище на ужасна, странна болка. Такова чувство би изпитал човек, изяждан едновременно от безброй много малки уста.

Пети ремък изскочи от дупката. Той се прилепи към останалите и обви диафрагмата на Жилиат. Задушаването увеличи страха му! Жилиат едва дишаше.

Заострени на върха, тия ремъци се разширяваха като острие на шпага към дръжката. И петте явно излизаха от един и същ център. Те се движеха и пълзяха по Жилиат. Той чувствуваше как се местят невидимите израстъци, които смяташе за устни.

Изведнъж широка, кръгла и плоска лига излезе от дупката. Тя беше центърът; петте ремъка се свързваха с нея като спици на колело с главината; от другата страна на отвратителния диск се виждаше началото на още три пипала, останали в дупката на скалата.

В средата на тази лига светеха две очи.

Очите гледаха Жилиат.

Жилиат позна октопода.

>>> ІІ

>>> Чудовището

За да вярваш в октопода, трябва да си го видял.

Октоподът няма мускули, не реве застрашително, няма броня, нито рог, няма жило, нито щипци, ни опашка, която лови или пък удря, нито остри или ноктести перки, ни бодли, няма мечообразен нос, електрически ток, заразни слюнки, отрова, нокти, човка или зъби. Октоподът е най-страшно въоръженото животно.

Какво е в същност октоподът? Смукало.

В рифовете сред открито море, там, където водите ту крият, ту излагат на показ всичките си съкровища, в непознатите дупки на скалите, в незнайните пещери, пълни с растителност, раци и раковини, под дълбоките портали на океана, смелият плувец, привлечен тук от красотата на тия места, е застрашен от неочаквана среща. Ако тая среща стане, не любопитствувайте, бягайте веднага. Влезли сте възхитен, ще излезете потресен.

Ето с какво можете да се срещнете винаги в скалите сред открито море.

Нещо сивкаво се люшка във водата, дебело колкото ръка, дълго около половин лакът; дрипа; прилича на затворен чадър без дръжка. Тази дрипа лека-полека пристъпва към вас. Изведнъж тя се разтваря, осем лъча внезапно се простират около някакъв лик с две очи; лъчите са живи, те се извиват, святкат; прилича на колело; разтворена, тя е пет-шест стъпки в диаметър. Чудовищна звезда! Тя се нахвърля върху вас.

Хидрата поразява човека със своя харпун.

Това чудовище се прилепва към жертвата си, покрива я и я обвива с дългите си пипала. Отдолу то е жълтеникаво, а отгоре има землист цвят; никой не би съумял да предаде тоя необясним оттенък на прах; сякаш животно от пепел, което живее във водата. То е паяк по форма и хамелеон по цвят. Ядоса ли се, става лилаво. Страшно същество и цялото е меко.

Възлите му душат, съприкосновението с него сковава.

Прилича на скорбут или гангрена. Болест, превърната в чудовище.

Не може да се откъсне. Прилепва плътно към жертвата си. Как? С празното си пространство. Осемте пипала, широки в основата си, стават все по-тънки и по-тънки и на върха са като игли. Под всяко от тях се простират успоредно два реда мехурчета, които стават все по-малки и по-малки — големите са към главата, малките — към края. Всеки ред има по двадесет и пет, едно пипало има петдесет мехурчета, а цялото животно — четиристотин. Тия мехурчета са смукала.

Смукалата са цилиндрични, хрущяли с безцветна рогова ципа. У големите октоподи те са колкото петфранкова монета и постепенно намаляват до размера на зърно леща. Животното ту пуска, ту прибира тия връхчета на тръбички. Те могат да се впият в жертвата си на повече от един пръст дълбочина.

Този апарат — смукало обладава тънката чувствителност на клавиатурата. Той се появява, после се скрива. Подчинява се и на най-нищожното намерение на животното. И най-изострената чувствителност бледнее пред свиваемостта на тия смукала, винаги съразмерна с вътрешните движения на животното и с външните условия. Дракон-мимоза!

Това е чудовището, което моряците наричат осмоного, а науката — главоного мекотело. Английските моряци го наричат риба — дявол. Наричат го също кръвопиец. В Ламаншките острови го наричат лига.

Среща се много рядко в Гернсей, в Джерсей е много малък, а в Серк се среща доста често и е много голям.

На една рисунка в съчиненията на Бюфон, издание Сонини, е изобразен октопод, обвил цяла фрегата. Дени Монфор предполага, че октоподите в северните ширини наистина могат да потопят кораб. Бори Сен Венсан отрича това, но твърди, че в нашите морета той напада човека. Идете в Серк, край Брек У, ще ви покажат пещера в скалата, където преди няколко години един октопод хванал, задържал под водата и удавил някакъв ловец на омари.

Авторът на тези редове е виждал със собствените си очи в Серк, в пещерата, наречена „Дюкяните“, октопод да плува след един от къпещите се. Убили октопода и го измерили — той бил четири английски стъпки в диаметър; преброили и четиристотинте смукала. Издъхващото животно конвулсивно ги изтласквало навън.

Плаващият октопод се намира сякаш в калъф. Той плува целият свит. Представете си зашит ръкав, а вътре — юмрук. Юмрукът, който е главата на животното, изтласква водата и се придвижва напред с едва доловимо вълнообразно движение. Двете очи, макар и големи, едва се виждат, тъй като се сливат с цвета на водата.

На лов или в засада октоподът се прикрива; той се смалява, свива се, достига нищожни размери. Слива се с полумрака. Сякаш е гънка от вълната. Прилича на всичко друго, но не и на живо същество.

Октоподът е лицемер. Не му обръщат внимание; изведнъж се открива.

Тази отвратителна, ненаситна морска звезда изниква в най-прекрасната синева на прозрачните води. Приближава се неусетно, а това е ужасно. Видиш ли я, почти винаги ставаш нейна жертва.

Октоподът плува, но и ходи. Той донякъде е риба, но това не му пречи да бъде и влечуго. Пълзи по морското дъно. Когато ходи, използува и осемте си лапи. Тътри се като гъсеница — земемер.

Няма кости, няма кръв, няма плът. Мек е. Вътре няма нищо. Целият е само кожа. Можете да обърнете осемте му пипала отвътре навън като пръсти на ръкавица.

В центъра на лъчеобразните му пипала има само едно отвърстие. Какво е то? Анус или уста? И двете.

Има две предназначения. Входът е и изход. Цялото животно е студено.

Няма сграбчване по-страшно от прегръдката на октопода.

Напада ви пневматична машина. Имате работа с празнина, въоръжена с пипала. Няма нокти, няма зъби — само някакво неописуемо надупчване на кожата. Ухапването е страшно, но не колкото изсмукването. Нокътят е нищо в сравнение със смукалото. Нокътят е животното, което се впива във вас, при смукалото вие се впивате в животното. Мускулите ви се издуват, сухожилията се сгърчват, кожата се пръска под мръсния натиск, кръвта блика и се смесва с отвратителната лимфа на мекотелото. Животното прилепва към вас хиляди гнусни устни; хидрата се сраства с човека; човекът се слива с хидрата. Стават едно цяло. Пленник сте на тоя кошмар. Тигърът може само да ви изяде, октоподът — о, ужас! — ви изсмуква. Той ви притегля към себе си и в себе си и вързан, слепен към тая лига, безпомощен, вие чувствувате как бавно се преливате в страшния чувал, който е чудовище.

Отвъд ужасното — да бъдеш изяден жив, съществува неописуемото — да бъдеш жив изпит.

>>> III

>>> Друг вид борба в бездната

Такова беше съществото, в чиято власт се намираше от известно време Жилиат.

Чудовището живееше в подводната пещера. То беше злият дух на това място. Някакъв мрачен демон на водите.

Ядка на този приказен блясък беше ужасът.

Преди месец, в оня ден, когато Жилиат проникна за пръв път в пещерата, мрачните очертания, които съзря в потайните гънки на водата, бяха октоподът.

Той беше там у дома си.

Когато Жилиат влезе за втори път в тая пещера по следите на рака, той откри пукнатината и помисли, че ракът се е скрил в нея — октоподът беше в дупката и дебнеше.

Жилиат пъхна ръката си в дупката; октоподът го сграбчи.

Той го държеше.

Жилиат беше муха в лапите на тоя паяк.

Жилиат стоеше до пояс във водата със сгърчени крака върху кръглите плъзгави камъчета, дясната ръка свързана и победена от плоските извивки на ремъците-пипала на октопода и трупът почти изчезнал под гънките и кръстосванията на страшната превръзка.

От осемте пипала на октопода три се бяха сраснали със скалата, а останалите пет — с Жилиат. Така, вкопчен от една страна в гранита, а от друга в човека, той приковаваше Жилиат към скалата. Двеста и петдесет смукала се впиваха в Жилиат. Ужасно чувство на страх и отвращение! Да бъдеш стиснат в грамаден юмрук, чиито жилави пръсти, дълги близо метър, целите покрити от вътрешната страна с живи мехурчета, се впиват в твоята плът!

Казахме вече, че е невъзможно да се изскубнеш от октопода. Опиташ ли, по-здраво си свързан. Той ще те пристегне още по-плътно. Усилията му растат съразмерно с вашите. По-силното дръпване затяга обръча.

За Жилиат имаше само един изход: ножът.

Само лявата му ръка беше свободна, но ние знаем, че той действуваше с нея отлично. Можеше да се каже за него, че има две десни ръце.

Разтвореният му нож беше в тая ръка.

Пипалата на осмоногото не се режат; те са кожа, която не може да се разсече — плъзга се под острието; освен това те са прилепнали така, че резнете ли върху тях, ще се нараните.

Октоподът е страшен; все пак има начин да се справи с него човек. На рибарите от остров Серк тоя начин е познат: който ги е виждал да правят някакви резки движения в морето, знае това. Делфините също познават тоя начин и захапват сепията така, че й откъсват главата. Затова са и тези обезглавени калмари, сепни и осмоноги, които се срещат в открито море.

И наистина октоподът е уязвим само в главата.

Жилиат знаеше добре това.

Той никога не беше виждал толкова голям октопод. При първото стълкновение грамадното животно го покори. Друг на негово място би се смутил.

В борбата с осмоногото, както и в борбата с бик има един миг, който трябва да се издебне; това е моментът, в който бикът навежда шията си, моментът, в който осмоногото приближава главата си — много кратък миг. Който го изпусне, е загубен.

Всичко, което разказахме сега, трая само няколко минути. Но Жилиат усещаше как двеста и петдесетте смукала се впиват все по-дълбоко и по-дълбоко в тялото му.

Октоподът е коварен. Той гледа най-напред да смути жертвата си. Сграбчва я, после чака колкото може по-дълго.

Жилиат стискаше ножа си. Смукалата се впиваха все по-дълбоко и по-дълбоко.

Той гледаше октопода, който също го гледаше.

Изведнъж животното откъсна от скалата шестото си пипало, насочи го към Жилиат и се опита да сграбчи лявата му ръка.

Веднага подаде бързо и главата си. Само миг и устата — анус щеше да се впие в гърдите на Жилиат. Ранен в гърдите, със свързани ръце, той щеше да загине.

Но Жилиат бдеше. Дебнат, той също дебнеше.

Той избягна пипалото и в момента, в който осмоногото щеше да се впие в гърдите му, въоръжената му ръка се стовари върху чудовището.

Две конвулсивни насрещни движения — на октопода и на Жилиат.

Сякаш схватка между две мълнии!

Жилиат заби върха на ножа си в плоската слизеста маса и с едно кръгообразно движение, прилично на извивка на камшик, който прави кръг около двете очи, изтръгна главата, както се изтръгва зъб.

Всичко беше свършено.

Цялото животно се отви.

Сякаш някаква дрипа падна. Смукателната помпа бе унищожена и пипалата се отпуснаха. Четиристотин смукала освободиха едновременно скалата и човека. Дрипата се отърколи на дъното.

Задъхан от борбата, Жилиат видя в краката си върху камъните две безформени лепкави купчини — главата на една страна, останалото на друга. Казваме останалото, тъй като не може да се каже трупът.

Все пак, изплашен от нови предсмъртни гърчове, Жилиат се дръпна настрани от пипалата.

Но чудовището беше мъртво.

Жилиат затвори ножа си.

>>> IV

>>> Нищо не остава скрито, нищо не се губи

Жилиат уби навреме осмоногото. Той самият беше почти задушен; дясната му ръка и тялото му бяха посинели; по тях имаше повече от двеста отока; кръв бликаше тук-там от някои от тях. Лекарство за тези рани е солената вода. Жилиат се потопи във водата. Търкаше се едновременно с длан. Отоците спадаха при тези разтривки.

Както се отдръпваше и навлизаше все по-навътре във водата, той се приближи неусетно до пещерката, която беше забелязал преди край дупката, където го нападна осмоногото.

Пещерката продължаваше косо над водата под високите стени на голямата пещера. Камъните, които бяха струпани там, издигаха дъното й над равнището на обикновените приливи. Тя беше доста широк, схлупен свод; човек можеше да влезе в нея, като се понаведе. Зеленикавата светлина на подводната пещера проникваше вътре и слабо я осветяваше.

Случи се така, че като разтриваше набързо подпухналата си кожа, Жилиат дигна неволно очи.

Погледът му потъна в пещерката.

Той трепна.

Стори му се, че вижда в дъното на тази дупка в мрака някакво лице, което се смееше.

Пещерката приличаше доста на пещ за вар. Тя беше ниска ниша, полукръгла, като дръжка на кошница — отвесните й стени се стесняваха навътре и стигаха до края на подземието, където каменната настилка и скалистият свод се сливаха в дъното на пещерката.

Той наведе глава, влезе и се отправи към това, което се криеше в дъното.

И наистина нещо се смееше.

То беше череп.

Там имаше не само череп, но и скелет.

Човешки скелет лежеше в пещерката.

При подобни случаи смелият човек, иска да си обясни това, което вижда.

Жилиат се огледа.

Наоколо имаше множество раци.

Те не помръдваха. Така навярно би изглеждал мъртъв мравуняк. Всички раци лежаха неподвижни. Те бяха празни.

Пръснатите тук-там купчинки върху каменната настилка на пещерката образуваха грозни съзвездия.

Жилиат беше вървял неусетно по тях, устремил поглед напред.

В дъното на подземието, където попадна Жилиат, имаше по-дебели пластове. Неподвижни и настръхнали лежаха пипала, лапи и челюсти. Разтворени щипци стърчаха съвсем прави и вече не се затваряха. Костените щитчета не помръдваха под грапавите си черупки; някои от тях бяха обърнати и се виждаше вътрешната им сивкава стена. Купчините напомняха обсадители в ръкопашна схватка и бяха преплетени като гъсталак.

Под тази купчина лежеше скелетът.

Под смесицата пипала и черупки се виждаше черепът със своите пукнатини, виждаха се прешлените, бедрените кости, пищялите, дългите възлести пръсти с ноктите. Гръдният кош беше пълен с раци. Там някога е туптяло сърце. При това в тоя кът на канарата нямаше нито трева, ни водорасли, нито някакъв лъх. Пълна неподвижност.

Вълшебният дворец на бездната, накичен и украсен с всички морски скъпоценности, накрая разкриваше и издаваше тайната си. Той беше леговище и там живееше октоподът; беше гроб — там почиваше човек.

Призрачните неподвижни очертания на скелета и раците леко се люшкаха от отражението на подземните води, което трептеше върху тия вкаменени останки. Отвратителната купчина раци сякаш довършваха своя пир.

Пред очите на Жилиат беше килерът на осмоногото. Край скелета нямаше никакви останки от облекло. Човекът навярно е бил хванат гол.

Внимателно загледан в човека, Жилиат започна да сваля раците от него. Кой беше този човек? Трупът беше чудно, сякаш анатомически изчистен; всички тъкани бяха отделени; нямаше нито един мускул, не липсваше нито една кост. Ако Жилиат разбираше от тази работа, щеше да забележи това. Оголената надкостна ципа беше бяла, гладка, сякаш полирана. Без някои петна от водорасли, които се зеленееха тук-там, щеше да бъде слонова кост. Хрущялните преградки бяха грижливо изчистени и запазени цели. Гробът създава понякога зловещи скъпоценности.

Трупът беше като заровен под мъртвите раци; Жилиат го разравяше.

Изведнъж той бързо се наведе.

Забелязал беше някаква превръзка около гръбначния стълб.

Това беше кожен колан, навярно закопчан, когато човекът е бил жив.

Кожата беше покрита с плесен, токата — ръждясала.

Жилиат дръпна колана към себе си. Прешлените не се поддадоха; трябваше да ги разбие, за да го вземе. Коланът беше непокътнат. По него започваше да се образува кора от раковини.

Жилиат го опипа и усети вътре някакъв твърд, квадратен предмет. И през ум не му мина да откопчае токата. Разряза кожата с ножа си.

В колана имаше малка желязна кутия и няколко златни монети. Жилиат ги преброи — двадесет гвинеи.

Желязната кутийка беше стара моряшка табакера, която се отваряше с пружина. Беше много ръждясала и много добре затворена. Пружината, съвсем позеленяла от ръждата, вече не работеше.

Ножът пак избави Жилиат от затруднение. Натисна здраво с върха му и капакът отскочи.

Кутията се отвори.

Вътре имаше само хартия.

На дъното на кутията лежеше малка пачка от много тънки листа, прегънати на четири. Те бяха влажни, но невредими. Херметически затворената кутия ги беше запазила. Жилиат ги разгъна.

Бяха три банкноти от по хиляда фунта стерлинги, общо — седемдесет и пет хиляди франка.

Жилиат ги сгъна пак, използува малкото място, което оставаше, за да добави двадесетте гвинеи, и затвори кутията, доколкото имаше възможност. Почна да разглежда колана.

Кожата, някога лакирана отвън, отвътре беше необработена. На тъмния фон бяха написани няколко букви с гъсто черно мастило. Жилиат разчете буквите и прочете: „Сийор Клюбен“.

>>> V

>>> В пространството, което отделя шест дюйма от две стъпки, има място за смъртта

Жилиат сложи кутийката в колана и мушна колана в джоба на панталона си.

Остави скелета на раците заедно с мъртвия октопод край него.

Докато Жилиат се бавеше с осмоногото и скелета, приливът беше залял входа за пещерата. Жилиат се измъкна, като се гмурна под свода. Лесно се справи; познаваше изхода и беше майстор на такива морски упражнения.

Ясна е драмата, която се беше разиграла тук преди десет седмици. Едното чудовище бе сграбчило другото. Клюбен бе станал жертва на октопода.

Тук, в неумолимия мрак, се беше случило това, което можеше да се нарече среща между две лицемерия. В дъното на бездната се бяха сблъскали тия две същества, създадени от изчакване и мрак, и едното — звярът, беше наказало другото — духа. Зловещо правосъдие!

Октоподът го беше хванал и удавил; раците го бяха изяли. Някоя вълна го беше захвърлила в пещерата, в дъното на подземието, където Жилиат го намери.

Жилиат се върна, като търсеше по канарите морски таралежи и раковини — не искаше вече раци.

В същност той мислеше само да се нахрани колкото може подобре, преди да замине. Нищо вече не го спираше. След силните бури винаги настъпва затишие, което трае понякога с дни. Сега нямаше никаква опасност от страна на морето. Жилиат беше решил да замине на другия ден. Важно беше да запази през нощта заради прилива преградата между Дувърските скали; Жилиат смяташе да развали призори преградата, да измъкне „дебеланата“ от Дувърските скали и да разпери платното към Сен Сансон. Лекият вятър, който подухваше, беше югоизточен — точно такъв вятър му трябваше.

Луната навлизаше в първата си четвъртина през май; дните бяха вече дълги.

Когато Жилиат, след като завърши скитането си сред скалите и задоволи горе-долу глада си, се върна в дувърската теснина, където беше „дебеланата“, слънцето беше залязло, а вечерният здрач се сливаше с бледата светлина на младата луна; приливът беше достигнал най-високата си точка и вече започваше да спада. Коминът на машината, изправен над гемията, бе покрит от вълните през време на бурята със слой морска сол, която се белееше на лунната светлина.

Това напомни на Жилиат, че бурята бе напълнила „дебеланата“ с много дъждовна и морска вода и ако искаше да отплава сутринта, трябваше да изгребе водата.

Когато напусна гемията, за да отиде на лов за раци, установи, че на дъното й има към шест дюйма вода. Черпакът му беше достатъчен, за да изхвърли водата навън.

Като се върна в гемията, Жилиат изтръпна. В „дебеланата“ имаше близо две стъпки вода.

Страшен случай — гемията пропускаше вода.

Тя се беше напълнила постепенно, докато Жилиат го нямаше. Както беше натоварена, двадесет дюйма вода представляваха опасност. Още малко и щеше да потъне. Ако Жилиат се беше върнал след един час, над водата навярно щяха да останат мачтата и коминът.

Не биваше да губи нито миг в размишления. Трябваше да намери дупката, да я запуши, после да изпразни гемията или поне да облекчи товара й. Помпите на Дюранд бяха изчезнали през време на корабокрушението. Жилиат трябваше да се задоволи с черпака на „дебеланата“.

Най-напред да открие дупката. Това беше най-важното.

Жилиат се залови веднага за работа, без дори да изгуби малко време, за да се облече, разтреперан от вълнение. Не чувствуваше вече ни глад, нито студ.

„Дебеланата“ продължаваше да се пълни с вода. За щастие нямаше никакъв вятър. И най-лекото вълнение можеше да я потопи.

Луната залезе.

Жилиат, наведен, над кръста във водата, дълго опипва Най-после откри повредата.

През бурята в най-опасната минута, когато „дебеланата“ се беше наклонила, здравата гемия беше досегнала и ударила доста силно кърмата си в скалата. Една от издатините на Малкия Дувър беше пробила десния борд на коритото.

За нещастие тази дупка беше пробита, може да се каже, почти предателски там, където се срещаха двата ридерса, и като прибавим зашеметяването от бурята, Жилиат не беше успял да забележи повредата при беглия преглед в тъмното, в разгара на стихията.

Тревожното беше, че дупката е широка, а утешителното — макар и заляна в тоя миг от водата в гемията, тя се намираше над ватерлинията.

Когато бордът се беше пробил, вълните се блъскаха яростно в теснината, нямаше вече определена ватерлиния, водата беше проникнала през дупката в „дебеланата“, под силата на тази тежест „дебеланата“ беше потънала с няколко дюйма и даже след като вълните стихнаха, проникналата вода, която издигаше ватерлинията, задържаше дупката под водата. На това се дължеше неминуемата опасност.

Водата се беше покачила от шест дюйма на двадесет. Успееше ли да запуши дупката, можеше да изпразни „дебеланата“; затъкне ли гемията, тя щеше да се издигне на обикновената си ватерлиния, дупката щеше да излезе над водата и тогава поправката щеше да бъде лека или поне възможна. Казахме вече, че дърводелските сечива на Жилиат бяха в доста добро състояние.

Но колко съмнения, докато се стигне дотам! Колко опасности! Колко лоши изгледи! Жилиат чувствуваше как водата нахлува неумолимо. Най-малкият тласък, и всичко щеше да отиде на дъното. Какво нещастие! И не беше ли вече късно?

Жилиат горчиво се упрекваше. Трябваше да открие веднага повредата. Шестте дюйма в гемията трябваше да го предупредят. Глупост беше да се приписват тия шест дюйма на дъжда и вълните. Упрекна се, че е спал, че е ял; упрекна се, че е бил уморен, упрекна се даже, че е имало буря и нощ. Всичко беше по негова вина.

Упреците, които отправяше сам към себе си, не забавяха работата му и не му пречеха да обмисля.

Откри дупката — това беше първата стъпка. Запушването й беше втората. Засега не можеше да направи повече. Никой не върши дърводелска работа под водата.

Благоприятно обстоятелство беше, че коритото е пробито в разстоянието между двете вериги, които прикрепваха комина на машината към десния борд. Кръпката можеше да се привърже към тези вериги.

А водата продължаваше да нахлува. Височината й надвишаваше вече две стъпки.

Водата се издигаше над коленете на Жилиат.

>>> VI

>>> От една бездна в друга

В запасните принадлежности на „дебеланата“ Жилиат имаше на разположение доста голямо насмолено платнище с дълги въжета на четирите краища.

Той взе това платнище, върза с въжетата двата края за двете халки на веригата на машината откъм дупката и прехвърли платнището през борда. Платнището падна като покривка между Малкия Дувър и гемията и се потопи във вълните. Натискът на водата, която искаше да влезе в гемията, го прилепи към коритото върху дупката. Колкото повече водата напираше, толкова по-плътно платнището се прилепваше. Самите вълни го залепваха за дупката. Раната на „дебеланата“ беше превързана.

Насмоленото платнище закриляше вътрешността на коритото от напиращите вълни. Вече не влизаше нито капка вода.

Дупката беше прикрита, но не запушена.

Това беше отсрочка.

Жилиат взе черпака и почна да изпразва гемията. Отдавна беше време да я облекчи.

Работата го посгря, но беше капнал от умора. Принуден беше да си признае, че няма да издържи докрай и че няма да успее да затъкне коритото. Жилиат едва беше похапнал и изпитваше унижението, че се чувствува изтощен.

Измерваше как напредва работата по спадането на водата под коленете му. Тя спадаше бавно.

Освен това нахлуването на водата беше само прекратено. Злото беше спряно, но не отстранено. Платнището, притискано от вълните към дупката, започваше да се издува като мехур. Сякаш под платнището имаше юмрук, който се опитваше да го пробие.

Здравото и насмолено платно устояваше; но издуването и опъването се увеличаваха, не се знаеше дали платнището ще издържи и всеки миг мехурът можеше да се пукне. Водата щеше да нахлуе отново.

В такива случаи — екипажите в беда го знаят — единственият изход е запушалката. Вземаш най-различни дрипи, които ти паднат под ръка, всичко, което на моряшки език се нарича „подплата“, и изтласкваш колкото можеш от дупката издутото платнище.

Жилиат нямаше никаква „подплата“. Дрипите и кълчищата, които беше струпал в склада си, бяха вече употребени или пръснати от вятъра.

В краен случай можеше да намери някои останки, като потърси из скалите. „Дебеланата“ беше доста облекчена и той имаше възможност да се отдели за четвърт час; но как да тръгне да търси без светлина?

Тъмнината беше непрогледна. Нямаше вече луна; нищо — само мрачното звездно небе, Жилиат нямаше сухо въже, за да направи фитил, нямаше лой да направи свещ, нито огън, за да я запали, и фенер, за да я закрие от вятъра. Всичко беше смътно и неясно и в гемията, и на рифа. Чуваше се как водата бучи край пробитото корито, но не се виждаше дори дупката; само с пипане Жилиат установяваше, че платнището продължава да се издува.

В тази тъмнина беше невъзможно да открие останките от платна и въжета, пръснати сред скалите. Как да събере тия дрипи, без да вижда ясно? Жилиат се взираше в мрака. Толкова звезди, а нито една свещ.

Водата в гемията беше намаляла, но натискът отвън се усилваше. Платнището все повече и повече се издуваше. Сякаш оток, готов да се пръсне. Положението, за миг подобрено, ставаше застрашително.

Необходима беше кръпка, и то веднага. На Жилиат му бяха останали само дрехите. Беше ги прострял, ако си спомняте, да съхнат по издадените скали на Малкия Дувър.

Той взе насмолената си мушама, коленичи във водата, мушна я в дупката, като изблъска навън мехура, и следователно изтласка водата. Към мушамата прибави овчата кожа, към овчата кожа — вълнената риза, към ризата — блузата. Всичко мина по реда си.

На него беше останала само една дреха, той я смъкна и увеличи и заздрави запушването с панталона си. Кръпката беше готова и изглеждаше достатъчна.

Кръпката се подаваше от дупката, покрита с платнището. Водата в стремежа си да влезе натискаше препятствието, разширяваше го върху дупката, а това беше от полза и го заздравяваше. Получаваше се нещо като външен компрес.

Вътре беше изблъскана само средата на мехура и около дупката и кръпката оставаше кръгла възглавничка от платнището, която беше още по-прилепнала, тъй като я задържаха неравните краища на дупката. Пътят на водата беше затворен.

Но нямаше нищо по-временно. Острите краища на дупката, които задържаха платнището, можеха да го пробият и водата пак щеше да нахлуе. В тъмнината Жилиат нямаше и да забележи. Кръпката едва ли щеше да издържи до сутринта. Тревогата на Жилиат се изменяше и той чувствуваше как тя расте ведно с чувството, че силите му гаснат.

Пак се залови да изгребва водата, но изтощените му ръце едва вдигаха пълния черпак. Беше гол и зъзнеше.

Жилиат чувствуваше, че наближава зловещият край.

Слаба надежда му проблесна в ума. В откритото море можеше да има платно. Някой рибар, попаднал случайно в дувърските води, би му помогнал.

Настъпи часът, в който имаше крайна нужда от помощник. Един човек и един фенер, и всичко можеше да се спаси. Двама лесно щяха да изгребат водата, а освободи ли, се гемията от излишния товар течност, щеше да се издигне да заеме обикновената си ватерлиния, дупката щеше да излезе над водата, щяха да имат възможност да поправят повредата, като заменят веднага кръпката с летва от обшивката, и вместо с временна превръзка дупката щеше да бъде окончателно затикната. В противен случай трябваше да чака до сутринта, да чака цялата нощ! Опасно закъснение, което можеше да го погуби.

Жилиат беше в трескаво възбуждение. Ако случайно се видеше фенерът на някой кораб, Жилиат можеше да даде сигнал от върха на Големия Дувър.

Времето беше тихо, нямаше вятър, нямаше вълни и един човек, размахал ръце на звездния фон на небе го, можеше да бъде забелязан. Капитаните, дори шкиперите, които плават нощем в дувърските води, не откъсват далекогледа си от рифа — от предпазливост.

Жилиат се надяваше, че ще го забележат.

Той се изкатери на разбития параход, хвана въжето с възли и се изкачи на Големия Дувър.

Никакво платно на хоризонта. Никаква светлина. Докъдето се простираше погледът — пустинна водна шир.

Никаква надежда за помощ и никаква надежда да издържи в борбата.

Жилиат — такова нещо още никога не му се беше случвало — се чувствуваше обезоръжен.

Той самият с гемията си, с машината на Дюранд, с всичкия си труд, с целия си успех, с мъжеството си принадлежеше на бездната. Нямаше вече никакви средства за борба; беше безпомощен.

Как да попречиш на прилива да настъпи, на водата да приижда, на нощта да продължи. Кръпката беше единствената му опора.

Жилиат се беше изтощил и съблякъл, за да я направи и довърши; не можеше повече да я заздрави и укрепи; кръпката си беше, каквато е, щеше да си остане такава и за нещастие на всичките му усилия беше сложен край. Морето можеше да прави каквото си иска с тази набързо лепната върху дупката кръпка. Само една по-издута вълна можеше да отпуши дупката. Повече или по-малко натиск — в това се състоеше въпросът.

Всичко щеше да се разреши от несъзнателната борба между две механически величини. Жилиат вече не можеше нито да помогне на съюзника, нито да спре врага. Той беше само зрител на собствения си живот или на собствената си смърт. Този Жилиат, който беше някакво провидение, се превърна в несъзнателна съпротива.

Нито едно от изпитанията и ужасите, които Жилиат беше преживял, не можеха да се сравнят с това.

Като стигна на дувърския риф, той се видя обкръжен и сякаш сграбчен от пустинята. Но пустинята не само го обкръжаваше, тя пристъпваше.

Хиляди заплахи едновременно го застрашаваха. Тук беше вятърът, готов да задуха; тук беше морето, готово да зареве. Невъзможно да затъкнеш тази уста — вятърът; невъзможно да избиеш зъбите на тая паст — морето. И все пак той се беше борил; човекът се беше бил лице с лице с океана; влязъл беше в ръкопашен бой с бурята.

Устоял беше и на други тревоги, и на много други необходимости. Сблъскал се беше с най-различни бедствия. Наложи му се да строи без сечива, да мъкне тежести без помощник, да решава задачи без познания, да пие и яде без припаси, да спи без постеля и без покрив над главата.

На този риф, трагическа подпора, той беше ред по ред подхвърлян на изпитания от мъчителните ужаси на природата — майка, когато намери за добре, палач, когато й е угодно.

Победил беше самотата, победил беше глада, жаждата, студа, треската, умората, победил беше съня. На пътя му се изпречиха сплотени препятствия. След лишенията, стихията; след прилива, бурята; след бурята, октоподът; след чудовището, призракът.

Мрачна заключителна ирония. В рифа, откъдето Жилиат смяташе да излезе победител, мъртвият Клюбен го гледаше и се смееше.

Призракът с право се хилеше. Жилиат виждаше, че е загубен. Виждаше, че е мъртъв като Клюбен.

Студът, гладът, умората, разглобяването на разбития параход, спускането на машината, бурите през равноденствието, вятърът, мълнията, октоподът — всичко това беше нищо пред дупката. Можеше да се противопостави и Жилиат беше противопоставил огъня на студа, раковините по скалите на глада, дъжда на жаждата, умение и сила на трудностите по спасяването на машината, вълнолома на прилива и бурята, ножа на октопода. Срещу дупката нямаше нищо.

Зловещ прощален привет на урагана. Последна схватка, предателско нападение, потаен пристъп на победения към победителя. Бурята-беглец му пусна тая стрела. Отстъплението се извръщаше и поразяваше. Това беше скритият удар на бездната.

Човек може да се бори с бурята, но как да се бори с процеждащата се вода?

Ако кръпката не издържеше, ако дупката се откриеше отново, нищо не можеше да спаси „дебеланата“ от потъване. Все едно да се развърже превързана артерия. А потънеше ли „дебеланата“ на дъното с тоя товар, с машината, нямаше никаква възможност да се измъкне оттам. Двумесечните благородни гигантски усилия отиваха напразно. Да започне отново, беше невъзможно. Жилиат нямаше вече нито ковачница, нито материали. Може би призори той щеше да види целия си труд да потъва бавно и безвъзвратно в бездната.

Страшно нещо е да чувствуваш под себе си тъмна сила.

Бездната го влечеше към себе си.

Потъне ли гемията му, на него му оставаше само едно — да умре от глад и студ като другия, като корабокрушенеца на скалата Човекът.

Така безпощадно завършваше този нечуван героизъм; такъв беше краят на ужасната борба, подета от човека, на тази Илиада с един герой.

Замаян, Жилиат се взираше в простора.

Нямаше никаква дреха. Стоеше гол пред безкрая.

Тогава, потиснат от тази незнайна грамада, без да знае какво се иска от него, лице срещу лице с мрака, пред неумолимата тъма, сред грохота на водата, на прибоя, сред кипящата пяна, сред облаците, под лъха на вятъра, обкръжен от океана, застанал над водната шир и под звездното небе, той се отпусна, отказа се, просна се с целия си ръст по гръб на скалата, с лице към звездите, победен, сплел ръце пред страшните дълбини, и викна в безкрая: „Милост!“

Той беше там, на скалата, в нощта, сред морето, капнал от изтощение, сякаш сразен от гръм, гол като гладиатор на арената.

Стори му се, че се разтапя в студа, в умората, в безсилието, в молитвата, в мрака и очите му се затвориха.

Изминаха няколко часа.

Изгря ослепително слънце.

Първият му лъч освети върху площадката на Големия Дувър неподвижно тяло. Това беше Жилиат!

Той продължаваше да лежи на скалата.

Леденото му, вкочанено тяло не помръдваше. Затворените му клепки бяха бледи. Трудно беше да се определи дали не е труп.

Слънцето сякаш го гледаше.

Ако този гол човек не беше мъртъв, той беше толкова близо до смъртта, че и най-лекият студен вятър би го довършил.

Задуха вятър свеж и живителен — пролетният дъх на май.

А слънцето се издигаше в дълбоката небесна синева; по-леко наклонените му лъчи се обагриха. Светлината му стана топлина. Тя обгърна Жилиат.

Жилиат не помръдваше. Ако дишаше, дъхът му, готов да угасне, едва ли би замъглил огледало.

Слънцето продължаваше да се изкачва все по-отвесно и по-отвесно над Жилиат. Вятърът, в началото хладен, сега беше топъл.

Вкамененото голо тяло все още лежеше неподвижно; все пак кожата не беше толкова бледа.

Слънцето, приближило се към зенита, хвърли отвесен лъч върху площадката на Дувър. Обилна светлина се изля отгоре, от небето; грамадното отражение на тихото море се сля с нея; скалата започна да се стопля и сгря човека.

Въздишка повдигна гърдите на Жилиат.

Той беше жив.

Слънцето продължаваше своите почти палещи милувки. Вятърът, вече летен, южен вятър, се приближи към Жилиат като топло дихание.

Жилиат помръдна.

Морето беше неописуемо спокойно. То шепнеше като дойка край детето си: Вълните сякаш люшкаха рифа.

Морските птици, които познаваха Жилиат, се виеха разтревожени над него. Не беше някогашната им дива тревога. В нея се чувствуваше нещо нежно и братско. Надаваха леки крясъци. Сякаш го викаха. Една чайка, която навярно го обичаше, се спусна съвсем близо до него, като питомна. Заговори му. Той сякаш не чуваше. Тя му кацна на рамото и клъвна леко устните му.

Жилиат отвори очи.

Доволни и изплашени, птиците отлетяха.

Жилиат скочи, изпъна се като пробуден лъв, изтича на края на площадката и погледна долу, в дувърската теснина.

„Дебеланата“ стоеше там невредима. Кръпката беше издържала, морето навярно не е било много грубо към нея.

Всичко беше спасено.

Жилиат не чувствуваше вече умора. Силите му бяха възстановени. Припадъкът му се оказа сън.

Той изгреба водата от „дебеланата“ и когато дупката се издигна над ватерлинията се облече, хапна, пи и беше радостен.

Разгледана на светло, дупката изискваше много повече работа, отколкото предполагаше Жилиат. Повредата беше доста тежка. Жилиат изгуби целия ден, за да я поправи.

На следния ден, призори, след като развали преградата и отвори изхода на теснината, облечен в дрипите, които се бяха справили с дупката, с колана на Клюбен и седемдесетте и пет хиляди франка, изправен в поправената „дебелана“ до спасената машина, при попътен вятър и чудно море, Жилиат излезе от дувърския риф.

Насочи гемията към Гернсей.

Когато се отдалечаваше от рифа, ако там имаше човек, би го чул да си тананика песента „Красавецът Дунди“.

> Трета част

> Дерюшет

>> Първа книга

>> Нощ и луна

>>> I

>>> Пристанищната камбана

Днес Сен Сансон е почти град. Сен Сансон преди четиридесет години беше почти село.

Когато настанеше пролет и дългите зимни вечери се свършеха, хората не се заседяваха дълго и си лягаха, щом се мръкне. Сен Сансон беше от старите енории, запазили обичая да дават знак за „гасене на огъня“ и жителите му бяха свикнали да духат рано свещта. Лягаха си, но ставаха, щом се съмне. Тия стари нормандски селища с удоволствие са възприели навиците на кокошките.

Трябва да добавим, че жителите на Сен Сансон с изключение на няколко богати еснафски семейства са каменоделци и дърводелци. Пристанището е пристанище за поправка на кораби. Цял ден къртят камъни или дялат греди; тук кирка, там — секира. Вечно обработване на дъба и гранита. Вечер капват от умора и спят като пребити. Тежкият труд води към дълбок сън.

Една вечер, в началото на май, след като гледа известно време лунния сърп сред дърветата и слуша стъпките на Дерюшет, която се разхождаше сама по вечерния хлад в градината на „Дома на неустрашимите“, мес Летиери се прибра в стаята, която гледаше към пристанището, и си легна.

Дуе и Грас бяха вече заспали. С изключение на Дерюшет всичко в къщата спеше. Всичко спеше и в Сен Сансон. Врати и капаци навсякъде бяха затворени. Никакво движение по улиците. Редки светлинки, прилични на примигващи очи, готови да се затворят, блещукаха тук-там в прозорчетата под покривите и напомняха, че прислужниците се готвят да си лягат. Преди известно време старата романска камбанария, обвита в бръшлян, би девет часа; тя делеше с джерсейската черква Сен Брелад славата, че датата й се състои от четири единици: IIIІ; това означава хиляда сто и единадесета година.

Славата на мес Летиери се дължеше на неговия успех. Когато успехът мина, дойде пустотата. Истината е, че нещастието е прилепчива болест и че тези, на които не им върви, са чумави, толкова бързо попадат под карантина. Красивите синчета на състоятелни родители отбягваха Дерюшет. „Домът на неустрашимите“ беше вече така усамотен, че там дори не узнаха за голямото местно събитие, което раздвижи тоя ден целия Сен Сансон. Енорийският пастор, преподобният Джое Ебенезер Кодре, стана богат. Чичо му, почтеният декан от Сен Азаф, бе починал в Лондон. Пощенският кораб „Кашмир“, който пристигна тая сутрин от Англия и мачтата му се виждаше на пристанището Сен Пиер, донесе новината. „Кашмир“ трябваше да отплава за Саутхемптън на другия ден по обяд и казваха, че ще вземе на борда си преподобния пастор, повикан срочно в Англия за официалното отваряне на завещанието, като оставим настрани другите неотложни работи, свързани с получаването на голямо наследство. Целия ден Сен Сансон смътно разговаряше. „Кашмир“, преподобният Ебенезер, покойният му чичо, богатството, заминаването му, вероятното му бъдещо повишение бяха предмет на бръмченето. Една къща, до която не стигна никаква вест, остана безмълвна — „Домът на неустрашимите“.

Мес Летиери се хвърли на койката си, без да се съблича. След злополуката с Дюранд да се хвърля на койката си, беше единствената му утеха. Всеки затворник има възможност да се просне на одъра си, а мес Летиери беше затворник на собствената си скръб. Той си лягаше; това беше почивка, поемане на дъх, прекъсване на мислите. Спеше ли? Не. Бодърствуваше ли? Не. Собствено казано, от два месеца и половина — два месеца и половина бяха изминали оттогава — мес Летиери живееше като лунатик. Той самият още не беше дошъл на себе си. Изживяваше онова сложно, неопределено състояние, познато на тези, които са изпитвали големи сътресения. Размишленията му не бяха мисъл, сънят му не беше отмора. Денем не беше буден, нощем не спеше. Стоеше прав, после лягаше — това е всичко. Лежеше ли в койката си, той се позабравяше, наричаше това сън, нощната мъгла, изпълнена с неясни образи, проникваше в мозъка му; императорът Наполеон му диктуваше мемоарите си, мяркаха се няколко Дерюшет, по дърветата бяха накацали някакви чудни птици, улиците в Лон ле Соние се превръщаха в змии. Прекарваше нощите в бълнуване, дните в дрямка.

Понякога стоеше цял следобед неподвижен на прозореца на стаята си, която гледаше, ако си спомняте, към пристанището, навел глава, извърнал гръб към целия свят, впил поглед в старата желязна халка, зазидана в стената на къщата на няколко стъпки от прозореца му, където завързваха някога Дюранд. Взираше се в ръждата, която вече покриваше тая халка.

Животът на мес Летиери се беше превърнал в безсмислено съществуване.

Когато беше щастлив, бог съществуваше за него, тъй да се каже, в плът и кръв; Летиери разговаряше с него, даваше му честна дума, от време на време почти му стискаше ръката. Но в нещастието на Летиери — много често явление — бог изчезна. Това се случва с тези, кои го си представят, че милосърдният бог е добродушен старец.

В душевното състояние, в което се намираше, Летиери различаваше само едно — усмивката на Дерюшет. Извън тази усмивка всичко тънеше в мрак.

От известно време, навярно заради загубата на Дюранд, която и се отрази, усмивката на Дерюшет стана по-рядка. Тя изглеждаше загрижена. Детската и закачливост и подвижността на птичка изчезнаха. Не я виждаха вече сутрин при топовния изстрел на разсъмване да се покланя на изгряващото слънце и да го посреща с думите: „Бум… добър ден. Моля, заповядайте.“ Понякога изглеждаше много замислена, нещо тъжно за такова нежно създание. Тя правеше все пак усилия да се усмихва на мес Летиери и да го развлича, но веселостта и от ден на ден потъмняваше и се покриваше с прах като крилцето на прободена с игла пеперуда. Да добавим, че било от мъка по мъката на своя чичо има скърби, които се отразяват, — било по други причини тя сякаш стана много набожна. По времето на стария пастор Жакмен Ерод тя не ходеше, както знаем, на черква повече от четири пъти в годината. Сега беше много усърдна. Не изпускаше нито една служба нито в неделя, ни в четвъртък.

Всяка вечер, когато времето позволяваше, тя се разхождаше час-два в градината в „Дома на неустрашимите“. Ходеше там, замислена почти колкото мес Летиери, и винаги сама. Дерюшет си лягаше последна.

Но при помраченото състояние, в което се намираше неговото съзнание, мес Летиери не забелязваше тези малки промени в привичките на Дерюшет. Той не виждаше даже с каква точност Дерюшет посещаваше черковните служби в енорията. Непреклонен в своето предубеждение към черквата и духовенството, той нямаше да бъде доволен от тия чести посещения.

Това не означава, че собственото му душевно състояние не подлежеше на изменение. Скръбта е облак и променя формата си.

Силните духове, както споменахме, понякога могат да бъдат почти унищожени от някои внезапни нещастия, но не напълно. Мъжествените хора като Летиери се противопоставят след известно време.

По времето, когато пак се връщаме при него, вцепенението от първото му отчаяние от една седмица започваше да се разсейва; продължаваше да бъде тъжен, но не беше така безучастен; беше мрачен, но не начумерен; у него се възвръщаше до известна степен способността да възприема фактите и събитията; и започваше да изпитва по малко въздействието на явлението, което се нарича връщане към действителността.

Така денем, в долната зала. Той не слушаше разговорите, но ги чуваше. Една сутрин Грас заяви тържествено на Дерюшет, че мес Летиери е разгънал вестник.

Едно неочаквано събитие възвърна мес Летиери към действителността.

Да кажем какво беше това събитие.

Един следобед, към 15 или 20 април, на вратата на долната зала в „Дома на неустрашимите“ се разнесли две почуквания — така чукал само раздавачът. Дуе отворила. И наистина носели писмо.

Писмото идело от морето. Било за мес Летиери. На пощенския печат пишело „Лисабон“.

Дуе занесла писмото на мес Летиери, който се бил затворил в стаята си. Той взел писмото, сложил го машинално на масата си и даже не го погледнал.

Писмото стояло цяла седмица неразпечатано на масата.

Случило се така, че една сутрин Дуе казала на мес Летиери:

— Господине, да избърша ли праха от писмото ви? Летиери сякаш се събудил.

— Правилно — казал той. И отворил писмото.

Ето какво прочел:

„По море, 10 март т.г.

До мес Летиери в Сен Сансон.

Ще посрещнете с удоволствие известието ми.

Аз съм на „Тамолипас“ на път за Невъзвращение, В екипажа има един моряк, Аие Тоствен, от Гернсей, който ще се върне и ще ви поразкаже доста неща. Използувам срещнатия кораб „Хернан Кортец“, който пътува за Лисабон, за да ви изпратя това писмо.

Можете да се чудите. Аз съм честен човек.

Толкова честен, колкото и сийор Клюбен.

Вярвам, че вие знаете какво се случи; все пак няма да бъде излишно и аз да ви съобщя.

Ето какъв е случаят.

Върнах ви състоянието.

Бях ви заел малко неприлично петдесет хиляди франка. Преди да напусна Сен Мало, предадох за вас на довереното ви лице сийор Клюбен три банкноти от по хиляда фунта, а това прави седемдесет и пет хиляди франка. Навярно ще сметнете, че съм ви се издължил достатъчно.

Сийор Клюбен зашити горещо интересите ви и прие парите. Стори ми се много усърден; затова ви предупреждавам.

Друго ваше доверено лице: Рантен.

П. П. Сийор Клюбен имаше револвер, затова нямам разписка.“

Допрете се до торпила, допрете се до заредена лайденска стъкленица и ще разберете какво изпита мес Летиери, като прочете писмото.

Под този плик, в тоя сгънат на четири лист хартия имаше сътресение.

Той позна почерка, позна подписа. А от съдържанието в началото не разбра нищо.

Такова сътресение, което тъй да се каже, го свести.

Случаят със седемдесетте и пет хиляди франка, предадени от Рантен на Клюбен, беше загадка и се оказа полезната страна на сътресението, тъй като накара мозъка на Летиери да заработи. Да се правят предположения, е полезно занимание за мисълта. Способността за разсъждения се събужда, логическите изводи са налице.

От известно време общественото мнение в Гернсей се занимаваше с преоценката на Клюбен, тоя почтен човек, който години наред се радваше на всеобщо уважение. Запитваха се един друг, почваха да се съмняват, обзалагаха се за и против. Особена светлина го обливаше. Клюбен започваше да се изяснява, с други думи, ставаше черен.

В Сен Мало се поведе съдебно следствие по повод изчезването на бреговия. Прозорливото правосъдие се заблуди, което често му се случва. То излезе от предположението, че бреговият е бил подмамен от Зуела и откаран от „Тамолипас“ към Чили. Това хитро скроено предположение доведе до много заблуждения. Късогледото правосъдие не забеляза дори Рантен. Но при следствието съдебните следователи откриха други следи. Тъмното дело се усложняваше. Клюбен навлезе в загадката. Установи се някакво съвпадение, някаква връзка може би между отплаването на. „Тамолипас“ и загиването на Дюранд. В кръчмата при Динанската порта, където Клюбен мислеше, че не го познават, го бяха познали. Кръчмарят проговори. Клюбен купил шише ракия. За кого? Търговецът на оръжие на улица Сен Венсан проговори. Клюбен купил револвер. Против кого? Стопанинът на „Странноприемницата Жан“ проговори. Клюбен имал необясними изчезвания. Капитан Жертре Габуро проговори. Клюбен искал да замине, въпреки че бил предупреден и знаел, че ще го застигне мъгла. Екипажът на Дюранд проговори. В същност стока почти нямало и Дюранд била натоварена лошо, небрежност, която лесно може да се разбере, когато капитанът е решил да погуби парахода. Пътникът гернсеец проговори. Клюбен мислел, че се блъска в скалите Ханоа. Тортвалци проговориха. Клюбен бил в Тортвал няколко дни преди гибелта на Дюранд и се отбил в Пленмон, близо до Ханоа, Носел куфар. Тръгнал с него, върнал се без него. Опустошителите на гнезда проговориха. Техният случай изглежда можеше да се свърже с изчезването на Клюбен само при условие, че духовете бъдат заменени с контрабандисти. Най-после и самата пленмонска къща с призраци проговори. Хора, решили да се доберат до истината, се изкатериха в нея и какво мислите, че откриха вътре? Куфара на Клюбен. Тортвалската полиция прибра куфара и го отвори. Вътре имаше храна, далекоглед, хронометър, мъжко облекло и бельо с инициалите на Клюбен. В разговорите в Сен Мало и в Гернсей всичко това се съпоставяше и в края на краищата се превръщаше в нещо като зъл умисъл. Съпоставяха всичко неясно. Установиха особено невслушване в съветите, желание да се използува мъглата, подозрителна небрежност при товаренето, шише ракия, пиян кормчия, сменяване на кормчията от капитана и при това доста несръчно завъртване на кормилото. Героичното решение да остане на разбития параход се превръщаше в мошеничество. Клюбен в същност беше сбъркал рифа. Допусне ли се зъл умисъл, ясно беше защо се е спрял на Ханоа — лесно можеше да се изплува на брега и с кратък престой в къщата с духовете да се изчака случаят за бягство. Куфарът, приготвен за всеки случай, беше явна улика. Каква нишка свързваше това произшествие с другото — с изчезването на бреговия, не можеха да отгатнат. Подозираха някаква връзка: нищо повече. Съзираха в изчезването на тоя човек, на бреговия 619, някаква кървава драма. Клюбен може би не вземаше никакво участие в нея, но го съзираха зад кулисите.

Всичко не можеше да се обясни със зъл умисъл. Имаше револвер, който не беше влязъл в действие. Този револвер навярно е бил предназначен за нещо друго.

Всичко се свързваше, всичко се съгласуваше, но липсваше основата.

Не се погубва параход само така, за удоволствие. Никой не се излага на всички опасности от мъглата, рифа, плуването, приютяването в къщата с духовете и бягството без никакви облаги. Какви можеха да бъдат облагите за Клюбен?

Виждаха постъпката, но не виждаха повода.

Затова много хора се съмняваха. Където няма повод, сякаш не може да има и постъпка.

Празнотата беше голяма.

Писмото на Рантен запълваше тая празнота.

Писмото откриваше повода на Клюбен. Искал е да открадне седемдесет и пет хиляди франка.

Неговото писмо хвърляше последна светлина върху случая.

То изясняваше всичко, а освен това съобщаваше, че има и свидетел — Аие Тоствен.

То обясняваше предназначението на револвера.

Рантен безспорно беше напълно осведомен. Писмото му даваше точна представа за всичко.

Нищо не можеше да смекчи злодеянието на Клюбен. Той беше замислил корабокрушението, за доказателство служеше куфарът, занесен в къщата с духовете. Ако се предположи, че е невинен, ако се допусне, че корабокрушението е съвсем случайно, не беше ли длъжен в последния миг, решил да пожертвува живота си на разбития параход, да предаде седемдесетте и пет хиляди франка за мес Летиери на хората, които се спасяваха с лодката? Истината блясваше. А какво се е случило с Клюбен? Навярно е станал жертва на собствената си грешка. Навярно е загинал на дувърския риф.

Всички тези предположения, напълно съответствуващи, както виждате, на действителността, занимаваха няколко дни ума на мес Летиери. Писмото на Рантен му направи услуга — принуди го да мисли. В началото изпита леко сътресение от изненада, после направи усилие да разсъждава. Положи още по-тежко усилие — да се осведомява. Почна да разговаря и дори да търси разговори. След осем дни възвърна до известна степен здравия си разум; мислите му станаха последователни и той беше почти излекуван. Излязъл беше от помраченото си състояние.

Ако допуснем, че мес Летиери е хранил някога каквато и да било надежда да получи тези пари, писмото на Рантен разби тая надежда.

Тя прибави към гибелта на Дюранд нова беда — загубването на седемдесет и пет хиляди франка. То го направи, отново собственик на тези пари, само за да го накара да почувствува по-тежко загубата им. Писмото му разкри същността на неговото разорение.

Последва нова, много остра болка, за която споменахме преди малко. Той започна — не беше правил това от два месеца — да се тревожи за къщата си, какво ще стане с нея, какво ще трябва да се преправи. Дребна грижа с безброй остриета, почти по-лоша от отчаянието. Да понасяш нещастието в дребните му подробности е отвратително. Може да се устои на цялостно нещастие, но не и на прашинките му. Целостта потиска, подробностите измъчват. В началото злополуката ви поразява, после се гаври с вас.

Унижението усилва поражението. Второ грозно унищожение се прибавя към първото.

Да мислиш за упадък! Няма по печална мисъл.

Да си разорен изглежда нещо обикновено. Тежък удар; жестока съдба; непоправима злополука. Така да бъде. Приемаш го. Всичко е свършено. Разорен си. Добре, значи си мъртъв. Нищо подобно. Ти си жив. Още на следния ден забелязваш това. По какво? По убожданията с игла. Тоя минувач не те поздравява, сметките на търговците валят като дъжд, ето — един от враговете, ти се подсмива. Четеш своето унижение дори в погледите на равнодушните; хората, които си канил на обяд у вас, намират, че три ястия на трапезата ти са много; недостатъците ти бият в очите на всички; неблагодарниците, които не очакват вече нищо от тебе, стават високомерни; всички глупци са предвиждали какво ще ти се случи; злобните те хулят, най-злите те съжаляват. И после — стотици жалки подробности. След сълзите — досада. На семейната тя трапеза цари безмълвие. Мислиш си, че всички около тебе ти се сърдят. Любимите лица са загрижени. Ето какво е да западаш.

Вечерта, за която говорихме — една от първите майски вечери — Летиери си легна по-тъжен от всеки друг път.

Всички тези жалки и досадни подробности, усложнения на загубеното състояние, всички тези глупави грижи, които в началото са блудкави, а накрая зловещи, се въртяха в ума му. Досадно струпване на несгоди. Мес Летиери чувствуваше разорението си непоправимо. Какво да предприеме? Какво ли ще стане? На какви жертви да обрече Дерюшет? Коя да уволни — Дуе или Грас? Ще продаде ли „Дома на неустрашимите“? Няма ли да бъде принуден да напусне острова? Да бъдеш нищо там, където си бил всичко, е наистина непоносимо унижение.

И да знаеш, че всичко е свършено! Да си спомняш за парахода, който свързваше Франция с Архипелага, вторниците, когато той отплаваше, и петъците, когато се връщаше, тълпата на кея, грамадните товари, предприемчивостта, благосъстоянието, горделивия прав ход, машината, която се подчинява на човешката воля, мощния котел, дима, самата действителност!

Къде е неговата Дюранд, чудната и величествена Дюранд, покорителка на морето, кралица, която го правеше крал! Да бъдеш в своя край човек на идеите, човек на напредъка, на преобразованията! И да отстъпиш! Да се откажеш! Да изчезнеш! Да станеш за смях! Да се превърнеш в празна торба, в която е имало нещо! Да станеш миналото, когато си бил бъдещето! Да стигнеш до високомерното състрадание на глупците! Да видиш тържеството на допотопния навик, на вироглавството, на старите обичаи, на себелюбието, на невежеството! Да видиш глупавото скитане на готическите платноходи, люшкани от вълните! Да видиш как се подмладява старостта! Да загубиш целия си, живот! О! Колко хубав беше по вълните гордият комин чудният цилиндър, тоя стълб с венец от дим, тази колона по-величествена от Вандомската колона*, тъй като едната е подножие само на един човек, а другата — на прогреса! Океанът й се покоряваше. Тя беше самата увереност в открито море. И това видяха на малкото островче, в малкото пристанище, в малкия Сен Сансон! Да, видяха го! Е, видяха го, но няма да го видят вече!

[* Вандомската колона е поставена в Париж в памет на военните победи на Наполеон. По декрет на Парижката комуна била свалена в 1871 година като олицетворение на „грубата сила и лъжливата слава“.]

Тази упорита скръб измъчваше Летиери. Никога може би той не беше чувствувал по-горчиво загубата. Някакво затъпяване настъпва след такива остри пристъпи. Под тежестта на мъката си той задряма.

Лежа към два часа със затворени очи, трескав, спа малко и мисли много.

Такива вцепенения прикриват много уморителната тайна дейност на мозъка. Посред нощ, малко преди или малко след полунощ, той прогони дрямката си. Събуди се, отвори очи, прозорецът беше срещу койката му и съзря чудно видение.

Някаква сянка се чернееше пред прозореца му. Необикновена сянка. Параходен комин.

Мес Летиери скочи изведнъж и седна. Койката му се заклати, сякаш беше разлюляна от буря. Летиери се вгледа. В прозореца му имаше видение. Пристанището, обляно в лунна светлина, се очертаваше в стъклата като в рамка и на тая светлина, съвсем близо до къщата, се открояваше права, кръгла и черна величествена сянка.

Там имаше параходен комин.

Летиери скочи от койката, изтича на прозореца, отвори го, наведе се навън и го позна.

Коминът на Дюранд беше пред него.

Стоеше на старото си място.

Четирите му вериги го придържаха вързан на борда на гемия, а под комина се открояваше тъмна маса със сложни очертания.

Летиери се отдръпна, обърна се с гръб към прозореца и се отпусна на койката.

Погледна и пак видя сянката.

След миг, след светкавичен миг, той беше на кея с фенер в ръка.

За старата халка на Дюранд беше привързана лодка — малко към кърмата й беше натоварена тежка маса, от която се издигаше правият комин пред прозореца на „Дома на неустрашимите“. Носът на лодката излизаше пред ъгъла на къщата, наравно с кея.

В лодката нямаше никой.

Лодката имаше такава форма, че целият Гернсей знаеше отличителните й белези. Беше „дебеланата“.

Летиери скочи вътре. Той изтича към тежката маса, която виждаше отвъд мачтата. Беше машината.

Тя беше там цяла-целеничка, невредима, застанала здраво на чугунената си плоча; преградките на котела бяха незасегнати; коленчатата, ос беше изправена и вързана за котела; налегателната помпа беше на мястото си. Нищо не липсваше.

Летиери разгледа машината.

Фенерът и луната заедно я осветяваха.

Той прегледа целия механизъм.

Видя двата сандъка, които бяха отстрани. Прегледа коленчатата ос.

Отиде в каютата. Тя беше празна.

Върна се при машината и я попипа. Наведе глава над котела. Коленичи, за да вижда вътре.

Постави фенера в пещта — пламъкът освети целия механизъм и почти даде представа за запалена машина.

После избухна в смях, изправи се, вперил поглед в машината, издигна ръце към комина и викна:

— Помощ!

Пристанищната камбана висеше на кея, на няколко крачки от него — той изтича, грабна веригата и почна да бие камбаната с всички сили.

>>> ІІ

>>> Пак за пристанищната камбана

И наистина Жилиат, след като измина благополучно, макар и малко бавно пътя, поради тежкия товар на „дебеланата“, стигна в Сен Сансон вечерта, по-скоро към десет, а не към девет часа.

Жилиат беше пресметнал времето. Полуприливът беше настъпил. Имаше и луна, и вода; можеше да се влезе в пристанището.

Малкият залив спеше. На котва стояха няколко кораба със свити платна, с вързани марсове и без фенери. В дъното се виждаха няколко лодки, оставени на брега за поправка. Грамадни корита без мачти и с пробити дъна издигаха над продупчените места на обшивката прегънатите краища на оголения си скелет и приличаха много на мъртви бръмбари, легнали по гръб с крачката нагоре.

Като влезе в залива, Жилиат веднага разгледа пристанището и кея. Никъде не светеше — нито в „Дома на неустрашимите“, нито другаде. Нямаше и минувачи, с изключение на един, някакъв мъж, който или влизаше в дома на пастора, или пък излизаше оттам. После не можеше да се каже положително дали беше човек, тъй като нощта замъглява всичко, което рисува, а лунната светлина придава лъжливи очертания. Освен мрака пречеше и далечината. Домът на пастора тогава се издигаше на другия край на пристанището, където днес е построен хелинг.

Жилиат приближи безшумно „Дома на неустрашимите“ и върза „дебеланата“ за халката на Дюранд под прозореца на мес Летиери.

После скочи през борда и стъпи на брега.

Жилиат остави зад гърба си „дебеланата“ на кея, обиколи къщата, измина една уличка, после втора, не погледна дори лъкатушната пътечка, която водеше към „Къщата в покрайнината“ и след няколко минути се спря в онова кътче на градинската стена, където цъфтеше розов слез през юни и където растяха остролистник, бръшлян и коприва. На това място, скрит под къпините, седнал на един камък, много пъти през летните дни, дълги часове, цели месеци, той съзерцаваше над стената, която беше толкова ниска, че ти се искаше да я прекрачиш, градината на „Дома на неустрашимите“, а през клоните на дърветата — два прозореца на една от стаите. Той намери камъка, къпината все тъй ниската стена, все така тъмното кътче и като звяр, кой го се прибира в дупката, не влезе, а пропълзя и се сгуши. Седна и не помръдна. Загледа се. Виждаше пак градината, алеите, гъстите храсти, лехите с цветя, къщата, двата прозореца на стаята. Луната осветяваше мечтата му. Ужасно е, че човек е принуден да диша. Правеше всичко възможно да сдържи дъха си.

Струваше му се, че вижда призрачен рай. Боеше се всичко това да не отлети. Почти не му се вярваше, че тези неща са действително пред очите му; и ако бяха, те неминуемо щяха да изчезнат като всички неземни видения. Едно подухване и всичко щеше да се разсее. Жилиат изтръпваше при тая мисъл.

Съвсем близо срещу него на края на една алея имаше зелена дървена пейка. Спомняте си за тая пейка.

Жилиат гледаше двата прозореца. Мислеше за създанието, което навярно спеше в тая стая. Искаше му се да не бъде там, където се намираше. Но предпочиташе да умре, отколкото да си отиде.

Изведнъж се появи тя самата.

От клонките на един храст, разлистен вече от пролетта, излезе с неописуема призрачна плавност една фигура, една рокля, божествено лице — сякаш сияние под лунната светлина.

Жилиат усети, че губи сили — беше Дерюшет.

Дерюшет приближи. Спря се. Направи няколко крачки, за да се отдалечи, пак се спря, после се върна и седна на дървената пейка. Луната се беше скрила зад дърветата, няколко облака бродеха сред бледите звезди, морето шепнеше на мрака, градът спеше, мъгла забулваше хоризонта — вееше дълбока печал. Дерюшет свеждаше чело със замисления поглед, който се взира внимателно в празното пространство, дърветата се люшкаха, сякаш проникнати от очарованието, което тя излъчваше; сведените й ресници леко потрепваха, сякаш бяха задържали сълза или пък отблъснали настойчива мисъл, очарователните й ръце безпомощно търсеха къде да се облегнат, в цялото й държане имаше нещо въздушно, на прелестното й лице бяха изписани целомъдрени мисли. Тя седеше толкова близо, че Жилиат долавяше дъха й.

Това, което той изпитваше, не може да се предаде с думи; чувството е винаги ново, а думите са остарели; затова чувствата не могат да се опишат. Възможно е да изнемогваш от възхищение. Да виждате Дерюшет, да виждате нея самата — можете ли да си представите подобно нещо? Да бъдете край нея — нима това беше възможно? Да чувате диханието й — значи тя диша! Тогава и звездите дишат. Наистина ли тя беше там, а той — тук!

Да стане, да прекрачи стената, да каже: „Ето ме“, да заговори Дерюшет, и през ум не му минаваше такава мисъл. В такъв случай би избягал. Само една мисъл проблясваше може би в ума му, тя беше: „Дерюшет е тук, нямам вече нужда от нищо, вечността започва“. Някакъв шум изтръгна и двамата — нея от мечтите й, него — от съзерцанието.

Някой вървеше в градината. Не се виждаше кой — дърветата пречеха. Стъпките бяха мъжки.

Дерюшет вдигна очи.

Стъпките се приближиха, после стихнаха. Човекът, който вървеше, се беше спрял. Навярно беше съвсем близо. Пътечката, където се намираше пейката, се губеше между два гъсталака. Там стоеше той, по средата, на няколко крачки от пейката.

Гъстите клони бяха разположени така, че Дерюшет го виждаше, но Жилиат не го виждаше.

Луната хвърляше на земята до самата пейка една сянка.

Жилиат виждаше сянката.

Погледна Дерюшет.

Тя беше съвсем бледа. На полуотворените й устни беше замрял вик на изненада. Приповдигнала се бе на пейката и пак се бе отпуснала; в държането й се чувствуваше смесица от желание да избяга и някакво обаяние. Учудването й беше възторг, изпълнен с боязън. На устните й сияеше усмивка и сълзи блестяха в очите й. Тя беше преобразена от нечие присъствие. Лицето, което виждаше, сякаш беше неземно същество. Небесно видение се отразяваше в погледа й.

Човекът, който за Жилиат беше само сянка, заговори. Глас се разнесе иззад гъстите дървета, по-нежен от женски глас, но глас на мъж. Жилиат чу следните думи:

— Госпожице, виждам ви всяка неделя и всеки четвъртък; казаха ми, че преди не сте ходили толкова често на черква. Други направиха тая забележка — простете ми. Никога не съм ви говорил — това беше мой дълг; днес ще ви говоря — това е мой дълг. Трябва да се обърна най-напред към вас. „Кашмир“ заминава утре — затова дойдох. Вие се разхождате всяка вечер в градината си. Лошо щеше да бъде, че зная привичките ви, ако не беше намерението, което имам. Госпожице, вие сте бедна, от тая сутрин аз съм богат. Искате ли да ми станете жена?

Дерюшет сплете умолително ръце и погледна този, който говореше, безмълвна, с устремен поглед, цяла разтреперана.

Гласът продължи:

— Аз ви обичам. Бог не е създал човешкото сърце, за да мълчи. За мене на земята съществува само една жена, това сте вие. Мисля за вас като за молитва. Моята вяра е в бога, надеждата ми е във вас. Вие сте моят живот, а сега и мое небе.

— Господине — промълви Дерюшет, — у дома няма никой, който да ви отговори.

Гласът прозвуча:

— Вие сте светата невинност. Зная, че в тоя час всички спят, но нямах възможност да избера друго време. Помните ли откъса от библията, който ни прочетоха? Битието, двадесет и четвърта глава. Оттогава винаги мисля за това. Често го препрочитам. Преподобният Ероз; казваше: „Трябва ви богата жена“. Аз му отвръщах: „Не, трябва ми бедна жена“. Госпожице, говоря ви, без да се приближавам, дори ще се отдръпна, ако не искате сянката ми да докосва вашите нозе. Вие сте повелителката; ще дойдете при мене, ако пожелаете. Обичам и чакам. Вие сте живото въплощение на божията благодат.

— Господине — промълви Дерюшет, — не знаех, че съм била забелязана в неделя и в четвъртък.

Гласът продължи:

— Бог е сътворил цветята, зората, пролетта и иска хората да се обичат. Вие сте хубава в свещения мрак на нощта. Тази градина е обработвана от вас и в аромата й има нещо от вашето дихание. Госпожице, сродяването между душите не зависи от тях. Вината не е наша. Вие слушахте богослужението — нищо повече; аз бях там — нищо повече. Аз не правех нищо, само чувствувах, че ви обичам. Понякога очите ми се спираха, върху вас. Зле съм постъпвал, но какво да се прави? Всичко стана, когато ви гледах. Не можех да се въздържа. Има тайнствени желания, които не са по силите ни. Първият храм е сърцето. Вашата душа да бъде в моя дом — ето земния рай, към който се стремя — съгласни ли сте? Докато бях беден, мълчах. Зная на колко сте години. Вие сте двадесет и една годишна, а аз съм на двадесет и шест. Утре заминавам; ако ми откажете, няма да се върна. Бъдете моя жена, искате ли? Моите очи неведнъж въпреки волята ми са задавали тоя въпрос на вашите очи. Обичам ви — отговорете. Ще говоря с вашия чичо веднага щом той ме приеме, но най-напред се обръщам към вас. Може би вие не ме обичате.

Дерюшет сведе чело и пошепна:

— О! Аз го обожавам!

Тези думи бяха промълвени така тихо, че само Жилиат ги чу.

Тя остана със сведено чело, сякаш засенченото лице засенчваше мисълта.

Всичко стихна. Листата на дърветата не трепваха. Настъпил беше суровият и мирен час, когато сънят на неодушевените предмети се слива със съня на живите същества и нощта сякаш се вслушва в пулса на самата природа. В това безмълвие се издигаше като съзвучие, което допълва тишината, безкрайният шум на морето.

Гласът прозвуча:

— Госпожице.

Дерюшет трепна.

Гласът продължи:

— Уви! Аз чакам.

— Какво чакате?

— Вашия отговор.

— Бог го чу — пошепна Дерюшет.

Тогава гласът стана почти звънлив и същевременно много по-нежен. От гъстите дървета се разнесоха следните думи:

— Ти си моя годеница. Стани и пристъпи към мене. Нека бездънното синьо небе, където блестят звездите, бъде свидетел, че твоята душа приема моята душа.

Дерюшет стана и стоя за миг неподвижна, устремила поглед напред, навярно в друг поглед, после бавно, с изправена глава и отпуснати ръце, сякаш не чувствуваше почва под краката си, се отправи към дърветата и изчезна.

След миг вместо една сянка на пясъка се появиха две, те се сляха и Жилиат виждаше в нозете си прегръдката на двете сенки.

Времето отлита от нас като струйка пясък от пясъчен часовник и ние не чувствуваме това особено в някои решителни минути в нашия живот. Двойката от едната страна, която не знаеше, че има свидетел и не го виждаше, и свидетелят от другата, който не виждаше двойката, но знаеше, че тя е там — колко време останаха в това странно уединение? Невъзможно беше да се определи. Изведнъж се разнесе далечен шум, някакъв глас извика: „Помощ!“ и звънна пристанищната камбана. Навярно упоените от неземно щастие не чуха шума.

Камбанният звън продължи. Ако някой потърсеше Жилиат в кътчето край стената, нямаше вече да го намери.

>> Втора книга

>> Деспотическа признателност

>>> I

>>> И радост, и скръб

Мес Летиери биеше бясно камбаната. Изведнъж той спря. Човек сви край ъгъла на кея. Беше Жилиат.

Мес Летиери изтича към него или по-скоро се хвърли върху него, взе ръката му в юмруците си и се взря за миг мълчаливо в двете му очи; мълчание, последица на бурно вълнение, което не знае къде да избухне.

После го разтърси, дръпна го, притисна го в прегръдките ей, въведе буйно Жилиат в долната зала на „Дома на неустрашимите“, блъсна с крак вратата, която остана открехната, седна или по-скоро се строполи на един стол край голяма маса, осветена от луната, чието сияние озаряваше леко лицето на Жилиат, и викна с глас, смесен със смях и ридания:

— Ах, синко! Гайдарю! Жилиат! Знаех, че си ти! „Дебеланата“, дявол да го вземе! Е, разказвай. Значи отиде! Преди сто години щяха да те изгорят. Та това е магия. Не липсва нито една бурмичка. Прегледах всичко, видях всичко, опипах всичко. Сетих се, че колелата са в двата сандъка. Ето те най-после и тебе! Търсих те в каютата. Бих камбаната. Търсих те! Казвах си: „Къде е да го изям!“ Съгласи се, че стават чудни неща. Това говедо се връща от дувърския риф. Връща ми живота. Гръм да ме порази! Ти си ангел. Да, да, да, това е машината ми. Никой няма да повярва. Ще видиш, че ще кажат: „Не може да бъде“. А, всичко е на мястото си! Не липсва нито една тръбичка. Не липсва нито една клапа. Смукателната тръба даже не е помръднала. Просто да не повярваш, че няма никаква повреда. Само трябва да се смаже малко. Но как направи това? Като си помисля само, че Дюранд пак ще заплава! Коленчатата ос е измъкната като скъпоценност. Дай ми честната си дума, че не съм полудял.

Той се изправи, пое си дъх и продължи:

— Закълни се, че е така. Какъв обрат! Щипя се и съм уверен, че не сънувам. Ти си моето дете, моето момче, ти си самият бог милосърден. Ах, синко! И ти отиде да търсиш моята дяволска машина! В открито море! На тоя коварен риф! Виждал съм много чудеса през живота си. Такова нещо не съм виждал. Виждал съм парижани, които са същински дяволи. Да пукна, ако направят това! Та то е по-страшно от превземането на Бастилията. Право да ти кажа, ти си извършил чудо! Ех, глупако! Прегърни ме де! Целият край ще дължи на тебе своето щастие. Пак ще замърморят в Сен Сансон! Веднага ще се заловя с построяването на ново корито. Чудно, лостът е цял-целеничък. Господа, той е ходил в дувърския риф. Повтарям, в дувърския риф. Ходил е сам-самичък. Дувърският риф! Никъде няма по-страшни скали. Ти знаеш ли, казаха ли ти? Доказано е, всичко е направено умишлено — Клюбен е потопил Дюранд, за да ми задигне парите, които трябвало да ми предаде. Напил Тангруй. Тя е дълга, ще ти разкажа някой ден за целия грабеж. А аз, отвратително говедо, имах доверие в Клюбен. Но той сам се е наредил, злодеят, защото едва ли се е измъкнал оттам. Има бог, дявол да го вземе! Знаеш ли, Жилиат, веднага, бързо-бързо, докато желязото е горещо, ще възстановим Дюранд. Ще я удължим с двадесет стъпки. Сега правят параходите по-дълги. Ще купя дървен материал от Данциг и Бремен. Сега, като имам машината, ще ми отпуснат кредит. Доверието ще се върне.

После той опря пръст между двете си вежди, което означаваше, че някаква мисъл му минава през ума и продължи:

— Все едно, за да започнем нашироко, малко пари в брой биха свършили работа. Ех, да имах трите банкноти, седемдесетте и пет хиляди франка, които разбойникът Рантен ми е върнал, а разбойникът Клюбен е откраднал!

Жилиат потърси мълчешком нещо в джоба си, извади го и го постави пред себе си. Коженият колан, който беше донесъл. Той разгъна и простря на масата колана — луната осветяваше на вътрешната му страна думата „Клюбен“; измъкна от джобчето в колана кутийка, а от кутийката — три сгънати листчета, разгъна ги и ги подаде на мес Летиери.

Мес Летиери разгледа листчетата. Беше достатъчно светло — цифрата 1,000 и думата „хиляда“ много ясно се виждаха. Мес Летиери взе трите банкноти, нареди ги на масата една до друга, погледна ги, погледна Жилиат, остана за миг поразен, после изригване на вулкан последва предишния му изблик на чувство.

— И това ли! Та ти си вълшебник. Моите банкноти! И трите! По хиляда фунга едната! Моите седемдесет и пет хиляди франка! Та ти си слизал в самия ад. Това е коланът на Клюбен. Дявол да го вземе! Виждам на него мръсното му име. Жилиат връща машината, а на това отгоре и парите! Има какво да се пише във вестниците. Ще купя най-доброто дърво. Разбирам, намерил си скелета. Клюбен е изгнил в някоя дупка. Ще вземем бор от Данциг и дъб от Бремен, ще направим най-добрата обшивка, отвътре дъб, а отвън бор. Някога правеха по-лошо корабите, но траеха по-дълго време; дървото беше по-изпечено, защото не строяха толкова много. Може да направим коритото от бряст. Брястът е добър за подводните части; брястът обича влагата, водата го подхранва. Каква Дюранд ще направим — красавица! Никой няма да ми се бърка. Нямам вече нужда от кредит. Имам пари. И този Жилиат — виждали ли сте такъв човек! Бях на земята, стъпкан, мъртъв. Той ме изправя отново на крака! А аз не мислех никак за него! Излязъл ми беше от ума. Сега вече всичко си спомням. Бедното момче! Ах! Да, знаеш ли, ти ще се ожениш за Дерюшет.

Жилиат се опря на стената като човек, който залита, и заяви много тихо, но ясно:

— Не.

Мес Летиери подскочи.

— Как „не“! Жилиат отвърна:

— Аз не я обичам.

Мес Летиери отиде до прозореца, отвори го, затвори го, върна се край масата, взе трите банкноти, сгъна ги, постави желязната кутийка върху тях, почеса се по главата, взе колана на Клюбен, запрати го гневно в стената и каза:

— Тук има нещо.

Пъхна ръце в джобовете и продължи:

— Не обичаш Дерюшет! За мене ли тогава надуваше гайдата?

Жилиат продължаваше да стои опрян на стената и бледнееше като човек, който ей сега ще издъхне. Докато той пребледняваше, мес Летиери се зачервяваше.

— Виж го ти, глупака! Не обичал Дерюшет! Гледай тогава да я обикнеш, защото тя ще се омъжи само за тебе. Що за празни приказки говориш! И да не мислиш, че ти вярвам! Болен ли си? Тогава иди при лекар, но не дрънкай глупости. Не е възможно да сте успели вече да се скарате и да си й сърдит. Вярно, влюбените са глупави! Хайде, кои са причините? Ако има някакви причини, кажи. Само гъските постъпват без причини. В същност аз имам памук в ушите и може да не съм чул добре, хайде повтори какво каза.

— Казах „не“.

— Казал „не“. И държи говедото! Тук има нещо, положително! Казал „не“! Ненадмината глупост. За много по-дребни работи заливат хората със студена вода. Не обичаш Дерюшет, а? Тогава от любов към стареца ли направи всичко това? За хубавите очи на таткото ли отиде на Дувърските скали, търпя студ и пек, умира от глад и жажда, яде морски гадини, спа сред мъгла, дъжд и вятър и извърши истински чудеса, за да ми върнеш машината, както връщат на някоя хубавица избягалото от клетката й канарче? А бурята преди три дни! Да не си въобразяваш, че не разбирам нищо? Здравата си си изпатил! Глезено усмихнат на дъртата ми мутра ли дяла, сече, търкаля, дупчи, мъкна, пили, ряза, строи, измисля, блъска си главата и ти сам извърши повече чудеса от всички светии в рая. Ах, глупчо! И все пак доста ми досаждаше с твоята гайда! В Бретан наричат гайдите мехури. Все една и съща песен, говедо такова! Не обичаш Дерюшет, а! Не зная какво става с тебе. Сега си спомням много добре всичко, стоях в тоя кът, Дерюшет каза: „Ще се омъжа за него“. Тя ще се омъжи за тебе? Не я обичаш, нали! Мисля, мисля и нищо не разбирам. Или ти си луд, или аз. И не продумва нито дума. Не може така — да направиш всичко, което ти направи, и да кажеш накрая: „Не обичам Дерюшет“. Никой не прави услуги на хората, за да ги накара да излязат от кожата си. Добре, щом не искаш да се ожениш за нея, тя ще си остане мома. Първо, ти, ти ми трябваш. Ти ще бъдеш лоцман на Дюранд. Да не си въобразяваш, че ще те пусна да си отидеш! Не, не, момчето ми, не те пускам. Държа те здраво. Само че не искам да те слушам. Къде ще намеря моряк като тебе! Е, хайде кажи нещо де!

Но камбаната беше събудила цялата къща и съседите. Дуе и Грас бяха станали и влязоха в долната зала, слисани и безмълвни. Грас носеше свещ. Няколко съседи, граждани, моряци и селяни, излезли набързо, бяха вън, на кея и разглеждаха смаяни и поразени комина на Дюранд в „дебеланата“. Някои от тях, чули гласа на мес Летиери в долната зала, се вмъкваха безшумно през открехнатата врата. Между две клюкарки се подаваше сийор Ландоа, който имаше щастието да не изпуска нито едно любопитно зрелище.

Голямата радост жадува за свидетели. Мес Летиери изведнъж забеляза, че около него има хора. Поздрави ги любезно.

— А ето ви и вас. Много се радвам. Знаете новината. Този човек е бил „там“ и ми докара „това“. Здравейте, сийор Ландоа. Като се събудих преди малко, видях комина. Беше под прозореца ми. Не липсва нито едно гвоздейче. Вие ставате от сън, добри хора. Дюранд ви свари в леглото. Докато вие си слагахте памучните шапчици и духахте свещите, някои хора извършваха подвизи. Ние сме страхливци и безделници, топлим си ставите край огъня, но за щастие това не пречи да има и смели хора. Тези хора отиват, където трябва да отидат и вършат, каквото трябва. Момъкът от „Къщата в покрайнината“ се връща от Дувърските скали. Измъкнал е Дюранд от морското дъно, измъкнал е и парите от джоба на Клюбен, който е още по-дълбока дупка. Но как направи това? Целият ад беше срещу тебе, и вятърът и приливът, и приливът и вятърът. Вярно, че си магьосник. Тези, които говорят така, не са толкова глупави. Дюранд се върна! Бурите напразно са бушували, измъкнали са им плячката изпод носа. Другари, съобщавам ви, че вече няма да има корабокрушения. Прегледах машината. Тя е като нова, цяла-целеничка! Клапите се движат като по масло. Сякаш вчера са направени. Знаете, че водата от котела изтича през тръба, вмъкната в друга тръба, през която минава топлата вода и по този начин топлината й не се губи; и двете тръби са в ред. Цялата машина! Колелата също! А ти ще се ожениш за нея!

— За кого? За машината ли? — запита сийор Ландоа.

— Не, за девойката. И за машината. За двете. Той ще ми бъде два пъти зет. Ще стане капитан. Здравейте, капитан Жилиат! И то на какъв параход — на Дюранд! Пак ще се заловим със сделки, ще пътуваме, ще търгуваме, ще товарим говеда, овце. Не бих дал Сен Сансон и за Лондон. И ето виновника. Та това е истинско приключение. Ще прочетете всичко в събота, във вестника при бай Може. Жилиат Хитреца е наистина хитрец. Какви са тия златни монети?

Мес Летиери чак сега забелязва през полуоткрехнатия капак, че в кутийката, поставена над банкнотите, има и злато. Той я взе, отвори я, изсипа я на дланта си и остави шепата гвинеи на масата.

— За бедните. Сийор Ландоа, предайте от мое име тези пари на военачалника в Сен Сансон. Нали знаете за писмото на Рантен? Показах ви го; ето банкнотите. Ето с какво ще купя дъб и бор и ще платя на дърводелците. Помислете си само. Спомняте ли си какво беше времето преди три дни? Какъв отвратителен вятър и дъжд! Небето трещеше като топ. А Жилиат е бил на дувърския риф. Но това не му е попречило да извади машината, както аз вадя часовника си. Благодарение на него аз пак съм човек. Корабът на бай Летиери ще запори вълните, господа и госпожи. Орехова черупка с две колела и луличка — това изобретение винаги ме е подлудявало. Все си казвах: „И аз ще си направя такова нещо!“ Това беше отдавна; тази мисъл ми мина през ума в Париж, в кафенето на ъгъла на улиците Кристин и Дофин, като четях един вестник, в който пишеше за това. Знаете ли, че на Жилиат няма да му мигне окото — ще пъхне машината на Марли в джоба си и ще тръгне да се разхожда с нея? Този човек е ковано желязо, закалена стомана, диамант, изпитан моряк, ковач, изключителен юнак. Това се казва умен човек. Какво сме ние — морски вълци; ето морския лъв. Ура за Жилиат! Не зная какво е правил, но той е работил като същински дявол — как искате да не му дам Дерюшет?

От няколко минути Дерюшет беше в стаята. Тя не промълви нито дума, влезе безшумно. Плъзна се като сянка. Седна почти незабелязана на един стол зад мес Летиери, който стоеше прав, беше словоохотлив, радостен, буен, махаше с ръце и приказваше високо. Малко след нея се появи друга безмълвна сянка. Мъж в черно облекло, с бяла яка, с шапка в ръка се спря на полуотворената врата. Сред посетителите, които бавно се бяха увеличили, имаше много свещи. Светлината им озаряваше отстрани мъжа в черно; прекрасният му ослепително бял профил се открояваше на тъмния фон ясно като медал; опрял беше лакът на рамката на вратата и подпираше челото си с лявата ръка — несъзнателна стойка, която подчертаваше голямото му чело и малката ръка. Някаква тревожна бръчка браздеше крайчеца на свитите му устни. Той гледаше и слушаше със съсредоточено внимание. Присъствуващите познаха енорийския пастор, преподобния Ебенезер Кодре, и се отдръпнаха да му отворят път, но той остана на прага. Държането му изразяваше колебание, но погледът му беше решителен. Този поглед се срещаше от време на време с погледа на Дерюшет, а Жилиат, случайно или нарочно, стоеше в сянка и едва го виждаха.

Мес Летиери не забеляза в началото господин Ебенезер, но забеляза Дерюшет. Той пристъпи и я целуна най-горещо по челото. В същото време протегна ръка към тъмния кът, където стоеше Жилиат.

— Дерюшет — каза той, — ти пак си богата и ето твоя мъж.

Дерюшет вдигна смутено глава и погледна в тъмнината. Мес Летиери продължи:

— Ще направим веднага сватбата; утре, ако може, ще вземем разрешение, пък и тук няма кой знае какви формалности, деканът прави каквото си иска и ето те венчан, преди да имаш време да се опомниш — не е като във Франция, където трябва черковно разгласяване, оповестяване, срокове и разни други глупости — и ти ще можеш да се гордееш, че си жена на честен човек и няма какво да се каже, на истински моряк — веднага си помислих това, като го видях да се връща с малкия топ от Ерм. Сега той иде от Дувърските скали с твоето състояние и с моето — със състоянието на целия край; за този човек ще се говори един ден както за никой друг; ти каза: „Ще се омъжа за него“ и ще се омъжиш; ще си имате деца, аз ще стана дядо и ти ще бъдеш щастлива, че си жена на способен юнак, който ще работи, ще бъде полезен, който е удивителен, който струва колкото сто други, който спасява чуждите изобретения, който е благодетел и ти поне, ти няма да си като другите богати гъски в тоя край жена на войник или поп, с други думи, на човек, кой го убива, или на човек, който лъже. Но какво си се сврял там, Жилиат? Никой не те вижда. Дуе, Грас и всички други! Светлина! Осветете моя зет като сред бял ден. Благославям ви, деца мои, това е твоят мъж, това е моят зет, Жилиат, от „Къщата в покрайнината“, добър момък, славен моряк и аз няма да имам друг зет, и ти няма да имаш друг мъж — давам честната си дума пред господа бога. А! Вие ли сте, господин пасторе? Венчайте веднага тези младежи.

Погледът на мес Летиери се беше спрял на преподобния Ебенезер.

Дуе и Грас го бяха послушали. Две свещи, поставени на масата, осветяваха Жилиат от главата до петите.

— Колко е хубав! — извика мес Летиери. Жилиат беше отвратителен.

Той беше такъв, какъвто излезе сутринта от Дувърските скали, в дрипи, с пробити лакти, с дълга брада, с настръхнали коси, с обгорени и зачервени очи, с издраскано лице и кървави ръце; беше бос. По косматите му ръце още личаха някои отоци от осмоногото.

Летиери му се любуваше.

— Ето моя истински зет. Как се е борил с морето! Целият е в дрипи! Какви плещи! Какви ръце! Колко си хубав!

Грас изтича към Дерюшет и прихвана главата й. Дерюшет беше припаднала.

>>> ІІ

>>> Коженият куфар

Още призори Сен Сансон беше на крак, но и жителите на пристанището Сен Пиер започнаха да прииждат. Цяла тълпа на кея разглеждаше комина, който се подаваше от „дебеланата“. Всеки искаше да види машината, да я попипа; но Летиери, който пак прегледа тържествено на дневна светлина механизма, постави двама моряци в гемията и им поръча да не пускат никого. Коминът в същност заслужаваше да се разглежда. Всички се чудеха. Името на Жилиат се носеше от уста на уста. Тълкуваха и подчертаваха прозвището му Хитреца; възхищението често завършваше с думите: „Не е много приятно да има на острова хора, способни на такива подвизи“.

Отвън се виждаше мес Летиери, който седеше на масата до прозореца и пишеше, с едно око върху листа, с другото — върху машината. Той беше толкова зает, че само веднъж прекъсна работата си, за да повика Дуе и да я полита как е Дерюшет. Дуе му отговори:

— Госпожицата стана и излезе.

Мес Летиери каза:

— Добре е да подиша чист въздух. Нощес й стана малко зле от топлината. Имаше много хора в стаята. И после, изненадата, радостта, пък и прозорците бяха затворени. И какъв мъж ще има!

И продължи да пише. Вече беше подписал и залепил две писма до най-известните собственици на корабостроителници в Бремен. Залепваше третото.

Шум от колело по кея го накара да вдигне глава. Наведе се през прозореца и видя, че от пътечката, която водеше към „Къщата в покрайнината“, излиза момче, което буташе ръчна количка. Момчето отиваше към пристанището Сен Пиер. В количката имаше жълт кожен куфар, изпъстрен с медни и калаени гвоздейчета.

Мес Летиери извика момчето:

— Къде отиваш, момче?

Момчето се спря и отвърна:

— На „Кашмир“.

— Какво ще правиш там?

— Карам тоя куфар.

— Е, занеси тогава и тия три писма.

Мес Летиери отвори чекмеджето на масата си, взе една връвчица, свърза заедно на кръст и трите писма, които беше написал, и ги хвърли на момчето — то ги хвана с две ръце още във въздуха.

— Кажи на капитана на „Кашмир“, че писмата са мои, да се погрижи за тях. За Германия са. За Бремен през. Лондон.

— Аз няма да видя капитана, мес Летиери.

— Защо?

— „Кашмир“ не е на кея.

— А!

— Той е на рейд.

— Правилно. Заради вълнението.

— Ще видя само старшината на лодката.

— Предай му писмата.

— Добре, мес Летиери.

— В колко часа ще отплава „Кашмир“?

— В дванадесет.

— Днес по обяд ще има прилив. Ще плава срещу вълните.

— Да, но вятърът е попътен.

— Момче — каза мес Летиери, като посочи с пръст комина на машината, — виждаш ли това? Не иска да знае ни вятър, ни прилив.

Момчето прибра писмата в джоба си, хвана дръжките на количката и продължи пътя си към града. Мес Летиери викна:

— Дуе! Грас!

Грас открехна вратата.

— Какво има, мес?

— Влез и почакай.

Мес Летиери взе лист хартия и седна да пише.

Ако Грас, застанала зад гърба му, беше любопитна и протегнеше глава, докато той пишеше, ето какво щеше да прочете през рамото му:

„Писах в Бремен за дървен материал. Цял ден имам да преговарям с дърводелците. Работата ще тръгне бързо. А ти иди при декана за разрешение. Искам сватбата да стане колкото е възможно по-бързо, най-добре още сега. Аз съм зает с Дюранд, ти се заеми с Дерюшет.“

Написа датата и се подписа: Летиери.

Дори не запечата бележката, сгъна я просто на четири и я подаде на Грас.

— Предай това на Жилиат.

— В „Къщата в покрайнината“ ли?

— В „Къщата в покрайнината“.

>> Трета книга

>> Отплаването на „Кашмир“

>>> I

>>> Заливчето край самата черква

Новините обикалят много скоро малките селища; да отидат и разгледат комина на Дюранд под прозорците на Летиери беше първата грижа на гернсейци още от зори. Всички други събития избледняха пред него. Не споменаваха вече за смъртта на декана в Сен Азаф; не ставаше дума за преподобния Ебенезер Кодре, нито за внезапното му забогатяване, нито за отплаването на „Кашмир“. Машината на Дюранд, докарана от Дувърските скали — това беше злобата на деня. Не вярваха. Корабокрушението изглеждаше необикновено, а спасяването на машината — невъзможно. Всеки трябваше да види, за да се увери. Оставиха всяка друга работа. Дълги върволици граждани със семействата си, мъже, жени с деца, а децата с куклите си се стичаха от всички улици към „Дома на неустрашимите“, за да „видят чудото“ и извръщаха гръб на пристанището Сен Пиер.

Много дюкянчета в пристанището Сен Пиер бяха затворени; в търговията имаше пълен застой на покупки и продажби; цялото внимание беше съсредоточено върху Дюранд; никой търговец не беше видял купувач; само един златар се чудеше, че е продал златна венчална халка на „някакъв човек, който изглежда много бързал и питал за дома на господин декана“. Отворените дюкянчета се бяха превърнали в място за приказки, където обсъждаха шумно чудотворното спасяване на машината. И цялята тая суматоха беше заради някакво нищожество като Жилиат, нещо, което караше важните и благовъзпитани хора да вдигат рамене.

Черквата в пристанището Сен Пиер се намира на брега, в дъното на залива, почти на самия кей.

Черквата на пристанището Сен Пиер е най-голямата сграда в редицата градски постройки с лице към океана.

Заливът, днес много красиво и много широко пристанище, по онова време и дори до преди десет години беше по-незначителен от Сен Сансонския залив. Той представляваше две дебели гигантски стени, които се извиваха в ляво и в дясно от брега и почти се съединяваха към края си, където се издигаше малък бял фар. Под тоя фар тесен провлак, който още беше запазил двете халки от веригата, с която са го затваряли през Средните векове, пропускаше корабите. Представете си полуотворени щипци на рак — такъв беше заливът на пристанището Сен Пиер. Тия щипци отнемаха от морето ивица вода и я принуждаваха да бъде спокойна. Но при източни ветрове се надигаха вълни, водата кипеше и по-разумно беше да не се влиза в залива. Така беше направил тоя ден „Кашмир“. Останал беше на рейд.

При източни ветрове корабите на драго сърце се примиряваха с тази необходимост, която освен това им спестяваше пристанищните такси. В такъв случай лодкарите, които имаха разрешение от града, смело племе моряци, които новото пристанище направи излишни, идваха да вземат с лодките си било от кея, било от други точки по крайбрежието пътниците и ги прекарваха, тях и багажа ям, често при много бурно море, но винаги благополучно, на заминаващите кораби. Източният вятър бие отстрани и е благоприятен за пътуване към Англия; бордовете се люшкат, но килът — не.

Когато заминаващият кораб се намираше на пристанището, всички пътници се качваха там; ако беше на рейд, можеха да си изберат някоя близка точка по крайбрежието. Във всяко заливче се намираха „свободни“ лодкари.

Заливчето край черквата беше едно от тия места. Този малък залив, това заливче, се намираше съвсем близо до града, но беше така безлюдно, че изглеждаше много отдалечено. Уединението му се дължеше на сключените стръмни скали на форта Жорж, който се издига над това потайно заливче. Много пътеки водеха към заливчето. Най-пряката се извиваше край брега; предимството й беше, че водеше за пет минути до черквата и до града, а недостатъкът — два пъти на ден я заливаха вълните. Други, повече или по-малко стръмни пътеки, се губеха в кривините сред скалите. И посред бял ден заливчето тънеше в полумрак. От всички страни надвисваха каменни късове. Настръхнали къпини и гъсти храсти хвърляха лека сянка върху тая смесица от канари и вълни; нямаше нищо по-кротко от това заливче при тихо време и нищо по-неспокойно при буря. Върховете на някои клони бяха вечно облени в пяна. През пролетта там беше пълно с цветя, гнезда, ухание, птици, пеперуди и пчели. Благодарение на последните преустройства такива диви кътчета вече не съществуват; замениха ги хубави прави линии; има постройки, кейове, градинки; и кирките взеха дейно участие; добрият вкус справедливо наказва прищевките на планината и неправилните очертания на канарите.

>>> II

>>> Отчаяние пред лицето на отчаянието

Беше около десет часът сутринта; „четвърт преди десет“ — както казват в Гернсей.

Приливът на тълпата в Сен Сансон, както по всичко личеше, растеше. Жителите, трескави от любопитство, се стичаха към северния край на острова и заливчето, разположено на юг, никога не е било толкова пусто.

Но там се забелязваше лодка и лодкар. В лодката имаше пътна чанта. Лодкарят изглежда чакаше някого.

Виждаше се „Кашмир“, пуснал котва на рейд — той трябваше да отплава на обяд и там нямаше още никакви приготовления за път.

Ако някой минувач по някоя от пътечките — стълби на скалистия бряг се ослушаше, би доловил тихи гласове в заливчето, а ако се наведеше над надвисналите канари, би видял на известно разстояние от лодката, в един кът сред скалите и клоните, където не можеше да проникне погледът на лодкаря, двама души, мъж и жена — Ебенезер и Дерюшет.

Тия тъмни крайбрежни кътчета, които привличат жените, решили да се окъпят, не са винаги така пустинни, както изглеждат. Понякога там могат да ви следят и подслушват. Тези, които се крият там и които се приютяват, лесно могат да бъдат следени през гъстата зеленина благодарение на многото преплетени пътечки. Гранитът и дърветата, които укриват уединения, могат да укрият и свидетеля.

Дерюшет и Ебенезер стояха лице срещу лице и се гледаха право в очите; държаха си ръцете. Дерюшет говореше Ебенезер мълчеше. Едра сълза, спряла се на ресниците му, трептеше и не падаше.

Отчаянието и страстта бяха сложили отпечатъка си върху набожното чело на Ебенезер. Болезнено примирение се смесваше с тях. На това вечно спокойно лице лежеше мрачна сянка. Този, който беше размишлявал само върху догмите, сега размисляше върху съдбата — вредно размишление за един свещеник. То разрушава вярата. Да се смирят пред неизвестното — нищо не смущава повече от това.

Печални мисли помрачаваха Ебенезер.

Той гледаше Дерюшет, дълго я гледаше.

Тези две същества се боготворяха.

В зениците на Ебенезер блестеше нямо обожание и отчаяние.

Дерюшет казваше:

— Вие няма да заминете. Нямам сили да преживея това. Видите ли, мислех си, че ще мога да се простя с вас, но не мога. Как да направиш това, което не можеш. Защо дойдохте вчера? Не трябваше да идвате, щом сте искали да заминавате. Не съм ви говорила никога. Обичах ви, но не знаех това. Още първия ден, когато господин Ерод прочете за Ревека и очите ви срещнаха моите, почувствувах, че страните ми пламнаха и си казах: „О! Как ли трябва да се е изчервила Ревека!“ Но все едно, ако завчера бяха ми казали: „Вие обичате пастора“, щях да се изсмея. Това е ужасното в моята любов. Сякаш някакво предателство. Не се пазех от нея. Ходих на черква, виждах ви, мислех си, че всички постъпват така. Не ви упреквам, вие не направихте нищо, за да ви обикна, не се стремяхте към това, гледахте ме, не е ваша вина, че гледате богомолците, но аз почнах да ви боготворя. Не подозирах това. Когато вземахте библията, тя беше за мене светлина: вземеше ли я друг, тя си оставаше обикновена книга. Понякога вие спирахте поглед върху мене. Говорехте за архангели, вие бяхте архангел. Думите ви се запечатваха в моята памет. Преди вас не знаех дали вярвам в бога. Сега вече се моля. Казвах на Дуе: „Облечи ме бързо да не закъснея за службата“. И тичах в черквата. Ето какво значи да се влюбиш в един мъж. А аз не знаех това. Казвах си: „Колко съм станала набожна“. Вие ми открихте, че не отивах на черква заради бога. Отивах заради вас — това е истината. Вие сте хубав, говорите добре, когато дигахте ръце към небето, ми се струваше, че държите моето сърце в двете си бели ръце. Бях безумна, но не го знаех. Искате ли да ви кажа вашата вина — защо дойдохте снощи в градината ми, защо говорихте с мене? Ако не ми бяхте казали нищо, нямаше да узная. Щяхте да заминете, можеше да ми бъде мъчно, но сега ще умра. Сега, когато зная, че ме обичате, когато зная, че ви обичам, не бива в никакъв случай да заминавате. За какво мислите? Вие сякаш не ме слушате. Ебенезер отвърна:

— Помните ли какво се каза вчера?

— Уви!

— Какво мога да направя?

Настъпи кратко мълчание. Ебенезер продължи:

— Остава ми само едно. Да замина.

— А на мене — да умра. О! Как бих искала да няма море, да има само небе. Струва ми се, че тогава всичко би се уредило, бихме заминали заедно. Не биваше да говорите с мене. Защо направихте това? Тогава не заминавайте. Какво ще стане с мене? Казвам ви, че ще умра. Добре ли ще ви бъде, когато легна в гроба? О, сърцето ми е разбито! Аз съм много нещастна. А чичо ми все пак не е лош човек.

За пръв път през живота си Дерюшет наричаше мес Летиери „чичо“. Досега тя винаги казваше „татко“.

Ебенезер отстъпи крачка назад и даде знак на лодкаря. Чу се шум от куката по камъните и стъпките на човека в лодката.

— Не, не! — извика Дерюшет. Ебенезер се приближи до нея.

— Трябва, Дерюшет.

— Не, никога! Заради някаква машина! Възможно ли е това нещо? Видяхте ли вчера този ужасен човек? Вие не можете да ме изоставите. Вие сте умен, ще намерите изход. Не може да сте ме повикали тая сутрин тук, с намерението да заминете. Нищо не съм ви направила. Не можете да се оплачете от мене. С този кораб ли искате да заминете? Аз не искам. Вие няма да ме напуснете. Небето не се отваря, за да бъде затворено веднага. Казвам ви, че ще останете. В същност още е рано. О, аз те обичам.

Тя се притисна към него, сплете пръсти около врата му, сякаш да го задържи, а ръцете й отправяха молитва към бога.

Той се освободи от нежната прегръдка на Дерюшет, която оказа лека съпротива.

Дерюшет се отпусна и седна на една издадена скала, покрита с бръшлян, с бледа, помрачена светлина в неподвижните очи. Лодката се приближаваше.

Той обхвана главата й с двете си ръце; девойката приличаше на вдовица, а младежът на старец. Той докосваше очите й с някаква благочестива предпазливост; устреми за миг поглед в нея, после я целуна по челото с една от ония целувки, от които би трябвало да блесне звезда, и с глас, в който се чувствуваше, че му се къса сърцето, й каза думата, която иде от дълбините на душата:

— Сбогом.

Дерюшет зарида.

В този миг чуха бавен, тежък глас, който казваше:

— Защо не се ожените?

Ебенезер извърна глава. Дерюшет вдигна очи.

Пред тях стоеше Жилиат.

Дошъл беше по страничната пътечка.

Той не приличаше вече на вчерашния Жилиат. Беше се сресал, обръснал, обул беше обувки, носеше бяла моряшка риза с голяма обърната яка и беше облякъл най-новите си моряшки дрехи. На малкия му пръст блестеше златна халка. Изглеждаше напълно спокоен. Обгореното му лице беше смъртно бледо.

Лицето му напомняше бронзова маска на скръбта.

Те го погледнаха смаяни. Въпреки че беше неузнаваем, Дерюшет го позна. А думите му бяха толкова далеч от мислите, които ги обземаха в тоя миг, че едва се плъзнаха в съзнанието им.

Жилиат продължи:

— Защо се сбогувате? Оженете се. Ще заминете заедно. Дерюшет трепна. Тръпката прониза цялото й тяло. Жилиат продължи:

— Мис Дерюшет е двадесет и една годишна. Тя е самостоятелна. Чичо й си е чичо. Вие се обичате…

Дерюшет леко го прекъсна:

— Как попаднахте тук?

— Оженете се — продължи Жилиат.

Дерюшет започваше да вниква в думите на тоя човек. Тя измънка:

— Бедният чичо…

— Той би отказал да се ожените — добави Жилиат, — но ще се съгласи, когато бракът е сключен. Освен това вие заминавате. Като се върнете, той ще прости.

Жилиат добави горчиво:

— И после, той е всецяло погълнат от парахода си. Това ще го развлича, докато вас ви няма. Дюранд ще му бъде утехата.

— Не бих искала — пошепна Дерюшет със смущение, в което се чувствуваше радост — да оставя след себе си скръб.

— Тя бързо ще се разсее — заяви Жилиат. Ебенезер и Дерюшет бяха като замаяни. Сега се съвземаха. Смущението им намаляваше и те разбираха смисъла на думите на Жилиат. Облакът още не се беше разсеял, но те нямаше защо да упорствуват. Човек се доверява напълно на своя спасител. Възраженията пред вратите на рая са слаби. В държането на Дерюшет, която неусетно се беше облегнала на Ебенезер, имаше нещо, което показваше, че тя е съгласна с думите на Жилиат. А загадъчната поява на този човек и думите му, които поразиха по най-различен начин особено Дерюшет, бяха страничен въпрос. Този човек им казваше: „Оженете се“. Това беше ясно. Ако имаше някаква отговорност, той я поемаше. Дерюшет чувствуваше смътно, по различни причини, че той има право. Това, което каза за мес Летиери, беше вярно.

Ебенезер прошепна замислен:

— Чичото не е баща.

Той се поддаваше на съблазънта за щастлива и внезапна промяна. Угризенията на пастора навярно се стопяваха в бедното влюбено сърце.

Гласът на Жилиат стана рязък и груб и в него се чувствуваше някакво трескаво възбуждение:

— Побързайте. „Кашмир“ заминава след два часа. Имате време, но не бива да се бавите. Да вървим.

Ебенезер внимателно го разглеждаше. Изведнъж извика:

— Познах ви. Вие ми спасихте живота. Жилиат отвърна:

— Не вярвам.

— Там на края, на рифа.

— Не зная такова място.

— Същия ден, когато пристигнах.

— Да не губим време — каза Жилиат.

— И не се лъжа, вие сте човекът от снощи.

— Може би.

— Как се казвате? Жилиат викна високо:

— Лодкарю, почакайте. Ние ще се върнем. Мис, вие ме попитахте как съм попаднал тук; много просто, вървях след вас. Вие сте двадесет и една годишна. В тоя край, когато хората са пълнолетни и зависят само от себе си, се женят за четвърт час. Да тръгнем по крайбрежната пътека. Тя е удобна, приливът започва на обяд. Но не се бавете. Вървете с мене.

Дерюшет и Ебенезер сякаш се съветваха с поглед. Те стояха един до друг, без да помръднат, бяха като пияни. Има такива страшни колебания пред пропастта, която се нарича щастие. Те разбираха, без да разбират.

— Той се казва Жилиат — Пошепна Дерюшет на Ебенезер.

Жилиат продължи някак повелително:

— Какво чакате? Казах ви да дойдете с мене.

— Къде? — запита Ебенезер.

— Там.

И Жилиат посочи с пръст камбанарията на черквата. Те го последваха.

Жилиат вървеше напред. Стъпките му бяха твърди. Те се олюляваха.

С приближаването към камбанарията на чистите и хубави лица на Ебенезер и Дерюшет постепенно разцъфваше нещо като усмивка. Близостта на черквата ги озаряваше. В хлътналите очи на Жилиат цареше мрак.

На Ебенезер и Дерюшет не им беше съвсем ясно какво ще се случи. Намесата на тоя човек беше сламката, за която се улавя давещият се. Те следваха Жилиат с покорството на отчаяния, който се подчинява на първия срещнат. Пред лицето на смъртта не е трудно да приемеш случайностите. Дерюшет, по-неопитна, беше по-доверчива. Ебенезер размисляше. Дерюшет беше пълнолетна. Формалностите на английския брак са много прости, особено в тоя патриархален край, където енорийският пастор има почти неограничена власт; но деканът дали ще се съгласи да ги венчае, без дори да се осведоми дали чичото е съгласен? Ето къде беше въпросът. Все пак можеха да опитат. Във всеки случай това беше отсрочка.

Но кой беше този човек? Ако беше наистина същият, когото мес Летиери обяви предната вечер за свой зет, как да се обясни постъпката му? Ебенезер не можеше да разбере нищо, но се подчиняваше с безмълвното и бързо съгласие на човек, който се чувствува спасен.

Пътечката беше неравна, на места мокра и стръмна. Потънал в мисли, Ебенезер не обръщаше внимание нито на локвите, нито на камъните. От време на време Жилиат се обръщаше към Ебенезер и му казваше:

— Внимавайте, тук има камъни. Подайте й ръка.

>>> III

>>> Предвидливостта на самоотречението

Удари десет и половина, когато стигнаха в черквата.

Благодарение на ранния час, а също и поради това, че градът тоя ден беше безлюден, черквата беше празна.

Но в дъното, на масата, която в англиканските църкви замества олтара, имаше трима души; деканът със своя псалт и книговодителят. Деканът — преподобният Жакмен Ерод — седеше; псалтът и книговодителят стояха прави.

Разтворената библия лежеше на масата.

Настрани, на една масичка лежеше друга книга, която също беше отворена, дневникът на енорията, и внимателното око можеше да забележи на нея току-що написана страница — мастилото още не беше изсъхнало. До дневника имаше мастилница с перо.

Като видя, че влиза преподобният Ебенезер Кодре, преподобният Жакмен Ерод стана.

— Чакам ви — каза той, — всичко е готово.

И наистина деканът беше в църковни одежди. Ебенезер погледна Жилиат. Преподобният декан добави:

— Аз съм на ваше разположение, колега. И се поклони.

Поклонът не беше нито в дясно, ни в ляво. Ясно беше по направлението на погледа на декана, че за него съществуваше само Ебенезер. Ебенезер беше духовно лице и благородник. Деканът не включваше в поклона си нито Дерюшет, която стоеше настрани, нито Жилиат, който беше отзад. Погледът му беше скоба, която обхващаше само Ебенезер. Спазването на тези подробности се включва в правилата за благоприличие и заздравява устоите на обществото.

Деканът продължи с малко надменна любезност:

— Колега, приемете два пъти моите поздравления. Чичо ви почина и вие се жените; първият случай ви прави богат, а вторият — щастлив. Освен това сега благодарение на парахода, който ще бъде възстановен, мес Летиери също става богат, а аз одобрявам това. Мис Летиери е родена в тази енория, проверих рождената и дата в дневника. Мис Летиери е пълнолетна и разполага със себе си. Освен това и чичо й, единствен член на семейството й, е съгласен. Искате да се венчаете веднага поради заминаването ви — разбирам; но се венчава енорийски пастор и аз бих искал по-голяма тържественост. Ще съкратя обреда, за да ви бъда приятен. Същественото може да се изрази с няколко думи. Актът е вече вписан в дневника и остава само да се нанесат имената. Според изискванията на закона и на обичаите бракът може да се сключи веднага след съставянето на акта. Заявлението, необходимо за разрешение, е правилно направено. Поемам върху себе си една малка нередност — молбата за разрешение трябваше да се впише в дневника седем дена по-рано; но аз отстъпвам пред необходимостта да заминете веднага. Така да бъде. Ще ви венчая. Моят псалт ще бъде свидетел на съпруга; а що се отнася до свидетеля на съпругата…

Деканът се обърна към Жилиат.

Жилиат кимна с глава.

— Достатъчно — каза деканът.

Ебенезер стоеше неподвижен. Дерюшет беше замаяна, вкаменена.

Деканът добави:

— Но все пак има една пречка. Дерюшет трепна.

Деканът продължи:

— Тук присъствуващият пратеник на мес Летиери, който поиска от ваше име разрешение и подписа заявлението в дневника — и деканът посочи с палеца на лявата си ръка Жилиат, нещо, което го избавяше от необходимостта да изрече това случайно име — пратеникът на мес Летиери ми каза тая сутрин, че мес Летиери, който е много зает и не може да се яви лично, желае бракът да се сключи незабавно. Изразено устно, това желание не е достатъчно. Поради това че отстъпих от някои правила и че поемам нередностите върху себе си, аз мога да пристъпя веднага към бракосъчетанието, без да се осведомя дали мес Летиери е съгласен, само ако ми покажете неговия подпис. Въпреки доброто ми желание не мога да се задоволя с една дума, която ми се предава от друго лице. Необходимо ми е писмено потвърждение.

— Не се тревожете за това — каза Жилиат. И подаде на преподобния декан едно листче. Деканът взе листчето, хвърли бърз поглед върху него, сякаш прескочи няколко навярно ненужни редове, и прочете гласно:

— … Иди при декана за разрешение. Искам сватбата да стане колкото е възможно по-бързо, най-добре още сега.

Той постави листчето на масата и продължи:

— Подписано Летиери. По-почтително щеше да бъде, ако се беше обърнал направо към мене. Но понеже се отнася за мой колега, това е достатъчно.

Ебенезер пак погледна Жилиат. Има души, които се разбират. Ебенезер чувствуваше измамата, но нямаше сили, пък може би и през ум не му минаваше да я разкрие. Било защото се покоряваше на скрития героизъм, който съзираше, или пък съвестта му беше замаяна от неочакваното щастие, което се разрази над тях, но той остана безмълвен.

Деканът взе перо и попълни с помощта на книговодителя празните полета, оставени на написаната в дневника страница, после стана и покани с движение Ебенезер и Дерюшет да се приближат до масата.

Обредът започна.

Чуден миг.

Ебенезер и Дерюшет стояха един до друг пред божия служител. Ако някой е сънувал, че се жени, ще разбере какво чувство изпитваха.

Жилиат стоеше настрани, в сянката на колоните.

Като стана сутринта, отчаяната Дерюшет мислеше за гроб и за саван и се беше облякла в бяло. Това мрачно хрумване й помогна за брака. Бялата рокля веднага превръща девойката в годеница.

Някакво сияние се излъчваше от Дерюшет. Тя никога не е била толкова красива.

Страните й бяха още влажни от пресъхналите сълзи. На крайчеца на усмивката й може би още трептеше сълза.

Деканът, прав до масата, сложил пръст върху разтворената библия, попита гласно:

— Няма ли някаква пречка? Всички мълчаха.

— Амин — каза деканът.

Ебенезер и Дерюшет пристъпиха крачка към преподобния Жакмен Ерод. Деканът каза:

— Джое Ебенезер Кодре, искаш ли тази жена за своя съпруга?

Ебенезер отвърна:

— Да.

Деканът продължи:

— Дюранд Дерюшет Летиери, искаш ли този мъж за свой съпруг?

Дерюшет, изнемогваща от много радост като лампа с много масло, не каза, а по-скоро пошепна:

— Да.

Тогава според обреда на англиканското бракосъчетание деканът се огледа и зададе в тъмната черква тържествения въпрос:

— Кой дава тази жена на този мъж?

— Аз — отвърна Жилиат.

Последва тишина. Потънали в щастие, Ебенезер и Дерюшет усетиха някаква смътна болка да свива сърцата им.

Деканът сложи дясната ръка на Дерюшет в дясната ръка на Ебенезер и Ебенезер каза на Дерюшет:

— Дерюшет, аз те вземам за своя жена, по-добра или по-лоша, по-богата или по-бедна, болна или здрава, аз ще те обичам до своята смърт — кълна ти се в това.

Деканът сложи дясната ръка на Ебенезер в дясната ръка на Дерюшет и Дерюшет каза на Ебенезер:

— Ебенезер, аз те вземам за свой мъж, по-добър или по-лош, по-богат или победен, болен или здрав, аз ще те обичам и ще ти се покорявам до своята смърт — кълна ти се в това.

Деканът запита:

— Къде е венчалният пръстен?

Това беше непредвидено. Изненадан, Ебенезер нямаше пръстен.

Жилиат свали от малкия си пръст златния пръстен и го подаде на декана. Това беше навярно „венчалният“ пръстен, купен сутринта от златаря в пристанището Сен Пиер.

Деканът положи пръстена върху библията, после го подаде на Ебенезер.

Ебенезер взе малката, съвсем разтреперана ръка на Дерюшет, сложи пръстена на безименния пръст и каза:

— Чрез този пръстен аз се свързвам с тебе.

— В името на отца и сина, и светия дух — каза деканът.

— Амин — добави псалтът. Деканът издигна глас:

— Вие сте съпрузи.

— Амин — добави псалтът.

Деканът продължи.

— Да се помолим.

Ебенезер и Дерюшет се обърнаха към масата и паднаха на колене.

Жилиат остана прав и сведе глава.

>>> IV

>>> „За жена ти, когато се ожениш“

Когато излязоха от черквата, видяха, че „Кашмир“ се готви за път.

— Тъкмо навреме — забеляза Жилиат. И тръгнаха по пътечката към заливчето.

Те вървяха напред, сега Жилиат вървеше след тях.

Те бяха като лунатици. Пак бяха объркани, но този път, тъй да се каже, по друг начин. Не знаеха нито къде са, нито какво правят: бързаха несъзнателно, забравили бяха всичко, чувствуваха, че си принадлежат, не бяха в състояние да свържат две мисли. Човек не може да мисли, когато е обзет от възторг, както не може да се плува в бързей. Не говореха никак, но душите им си казваха много неща.

Стъпките на Жилиат зад тях им напомняха от време на време за него. Бяха дълбоко развълнувани, но не пророниха нито дума; прекаленото вълнение се превръща във вцепенение. То беше приятно, но потискаше. Бяха женени.

Всичко друго отлагаха за после, щяха пак да се видят, това, което Жилиат направи, беше много хубаво — ето всичко. Те му благодаряха от дъното на сърцето си горещо, но несъзнателно. Дерюшет си мислеше, че тука има нещо, но тя ще го разясни по-късно. А засега те приемаха неговата помощ. Чувствуваха, че се намират под властта на този решителен и деен човек, който уреди на своя глава тяхното щастие. Да го разпитват, да разговарят с него, беше невъзможно. Много впечатления се струпаха изведнъж върху тях. Самозабравата им беше простима.

Оставаше й само едно — да затвори очи, да благодари мислено, да забрави земята и живота и да се остави тоя добър дух да я издигне в небесата. Изяснението би било много дълго, а благодарността много кратка. Дерюшет мълчеше, приятно замаяна от щастие.

Оставаше им много малко разум, колкото да се движат по брега. Имаха точно толкова съзнание, колкото им беше необходимо, за да различат морето от земята и „Кашмир“ от другите кораби.

След няколко минути стигнаха заливчето.

Ебенезер влезе пръв в лодката. Тъкмо когато се готвеше да го последва, Дерюшет усети, че някой я задържа леко за ръкава. Беше Жилиат.

— Госпожо — каза той, — вие не предполагахте, че ще заминете. Помислих, че навярно ще имате нужда от рокли и бельо. На борда на „Кашмир“ ще намерите куфар с женски принадлежности. Куфарът е от майка ми. Предназначен беше за жената, за която бих се оженил. Позволете ми да ви го подаря.

Дерюшет сякаш се събуди от мечтите си. Тя се обърна към Жилиат. С тих, едва чут глас, той продължи:

— Сега аз не искам да ви отнемам времето, но виждате ли, госпожо, мисля, че трябва да ви обясня. Когато се случи нещастието, вие седяхте в долната зала и казахте една дума. Вие не си спомняте, много просто. Човек не е длъжен да помни всичко, което казва. Мес Летиери беше много наскърбен. Ясно, параходът беше добър, имаше полза от него. Нещастието дойде от морето; целият край беше развълнуван. Тия неща, разбира се, вече са забравени. Само тоя параход ли загина сред скалите? Не може да се мисли непрекъснато за едно нещастие. Само че аз исках да ви кажа следното: казваха, че никой няма да отиде, аз отидох. Казваха, че е невъзможно, но се оказа, че е възможно. Благодаря ви, че отделяте малко време да ме изслушате. Разбирате ли, госпожо, аз отидох там, но не за да ви оскърбя. После, това се случи много отдавна. Зная, че бързате. Ако имаше време, ако си поговорехме, щяхте да си спомните, но каква полза от това? Всичко започна един ден, когато валеше сняг. И после, веднъж минавах и ми се стори, че вие се усмихнахте. Това обяснява всичко. Вчера пък нямах време да се отбия у дома, идвах от работа, бях цял в дрипи, уплаших ви, стана ви лошо, виновен бях, човек не се явява така пред хората, моля ви не ми се сърдете. Това е почти всичко, което исках да ви кажа. Вие заминавате. Времето ще бъде хубаво. Вятърът е източен. Сбогом, госпожо. Нали нямате нищо против, че поговорих малко с вас? Това е последната минута.

— Мисля за куфара — отвърна Дерюшет. — Защо не го запазите за жена си, когато се ожените?

— Госпожо — каза Жилиат, — аз навярно няма да се оженя.

— Жалко, защото вие сте добър. Благодаря ви.

И Дерюшет се усмихна. Жилиат й отвърна с усмивка. После й помогна да влезе в лодката. След по-малко от четвърт час лодката с Ебенезер и Дерюшет стигна „Кашмир“, който стоеше на рейд.

>>> V

>>> Великият гроб

Жилиат тръгна по брега, отмина бързо пристанището Сен Пиер, после се запъти към Сен Сансон покрай морето, като се криеше от минувачите и отбягваше улиците, изпълнени с народ по негова вина.

Както знаем, той отдавна обикаляше надлъж и шир целия край, без никой да го види. Познаваше пътищата, избрал си беше самотни и лъкатушни пътечки. Имаше дивите привички на човек, който знае, че не го обичат. Странеше. Още от дете, като виждаше неприветливите лица на хората, той стана саможив — черта, която се превърна после у него в инстинкт.

Той отмина площада, после солниците. От време на време се обръщаше и поглеждаше назад, към рейда „Кашмир“, който беше разперил платна. Вятърът беше слаб и Жилиат се движеше по-бързо от „Кашмир“. Жилиат вървеше сред крайбрежните скали, до самата вода, с наведена глава. Приливът започваше.

По едно време той се спря, обърна се с гръб към морето и се взира няколко минути в няколко дъба отвъд канарите, зад които се виеше пътят за Вал. Това бяха дъбовете в местността, наречена Долните къщи. Там някога, под тия дъбове, пръстът на Дерюшет написа на снега името му — „Жилиат“. Тоя сняг отдавна се беше стопил.

Той продължи пътя си.

Денят беше прекрасен, най-хубавият ден през тази година. В утринта имаше нещо празнично. Беше един от ония дни, в които май щедро раздава своите богатства; единствената цел на вселената сякаш беше да празнува и да се радва на щастието си. Сред целия шум от гората и от селото, от морето и от въздуха се разнасяше гугукане. Първите пеперуди кацаха на първите рози. Всичко в природата беше ново — тревите, мъхът, листата, уханието, лъчите. Сякаш слънцето за пръв път светеше. Камъчетата сякаш бяха измити от росата. Птиците пееха първата си песен, излитаха в пръв полет. Нежно цвърчаха едновременно всички — синигери, кълвачи, кадънки, червенушки, врабчета. Люлякът, момината сълза, лаври и глициния пъстреха храсталаците с нежните си цветове. Чудно красива водна леща, която се среща в Гернсей, застилаше блатата с изумрудена покривка. Там се къпеха стърчиопашки, които си вият толкова хубави гнезда. През зеленината прозираше небесната синева. Трънките бяха цъфнали, ракитите бяха цъфнали; бели китки блестяха, жълти китки искряха през преплетените вейки. Пролетта разливаше сребро и злато в грамадната дантелена кошница на гората. Младите издънки бяха свежо зелени. Във въздуха се носеха бодри приветствия. Гостоприемното лято отваряше вратата си на пролетните птици. По това време долитаха лястовиците. Глогът не беше цъфнал и китки жълтуга ограждаха стръмните склонове на издълбаните пътища. Хубавото и красивото живееха в добро съседство; величественото и изящното се допълваха; голямото не пречеше на малкото; цареше пълно съгласие.

Беше хубаво, ясно и топло; в дворовете зад плета се смееха деца. Някои играеха на дама. Ябълките, прасковите, черешите, крушите покриваха овощните градини с големите си бледи или червени корони. В тревата се мяркаха иглика, зеленика, равнец, маргаритки, нарциси, зюмбюл, теменуги и великденчета. На всяка стъпка имаше пореч, жълта перуника и тия красиви розови звездички, които цъфтят винаги заедно и затова ги наричат „другари“. Златисти насекоми тичаха сред камъните. Цъфнала тлъстига багреше сламените покриви. Труженичките от кошерите бяха вън. Пчелите се трудеха. Просторът беше изпълнен с морски шепот и бръмчене на мухи.

Когато Жилиат стигна в Сен Сансон, на дъното на пристанището нямаше още вода и той успя да мине по сухо, незабелязан зад коритата на корабите за поправка; редица плоски камъни близо един до друг му помогнаха да мине.

Никой не забеляза Жилиат. Тълпата беше на другия край на пристанището, до гърлото на залива, около „Дома на неустрашимите“. Името му се носеше от уста на уста. Толкова много говореха за него, че не му обърнаха никакво внимание. Жилиат мина, сякаш скрит от шума, който сам беше подигнал.

Видя отдалеч „дебеланата“ на мястото, където я беше завързал, комина на машината между четирите вериги, дърводелците, които работеха, смътни сенки на любопитните, които се движеха напред-назад, и чу гръмливия и весел глас на мес Летиери, който даваше нареждания.

Потъна в уличките.

Зад „Дома на неустрашимите“ нямаше никой — всички любопитни се тълпяха отпред. Жилиат сви по пътечката край ниската градинска стена. Спря в кътчето, където растеше дивият слез; видя камъка, на който сядаше; видя дървената пейка, на която сядаше Дерюшет. Погледна пътечката, пясъка, където видя да се прегръщат две сенки, които бяха изчезнали.

Тръгна пак. Изкачи се на хълма, където се издигаше замъкът Вал, спусна се надолу и се запъти към „Къщата в покрайнината“.

Заливът Уме Паради беше пуст.

Къщата си беше така, както я остави сутринта, след като се облече, за да отиде в пристанището Сен Пиер.

Един прозорец беше отворен. През този прозорец се виждаше гайдата, окачена на стената.

На масата лежеше малката библия, подарена на Жилиат в знак на благодарност от непознатия, който се оказа Ебенезер.

Ключът беше на вратата. Жилиат се приближи, завъртя два пъти ключа, прибра го в джоба си и тръгна.

Не тръгна към сушата, а към морето.

Прекоси градината по най-прекия път, без да обръща внимание на лехите, но все пак гледаше да не стъпче сикала, който посади, защото Дерюшет го обичаше.

Прескочи оградата и се спусна към подводните скали.

Продължаваше да върви все напред, без да се отклонява от дългата и тясна редица рифове, които свързваха „Къщата в покрайнината“ с грамадния обелиск, издигнат сред морето, с Волския рог. Там се намираше Креслото Гилд Холм Ур.

Крачеше от скала на скала като великан по планински върхове. Да вървиш по гребена на подводни скали, е все едно да стъпваш на върха на покрив.

Една рибарка със сак в ръце, която се скиташе малко настрани боса из локвите и се прибираше към брега, му извика:

— Внимавайте, започва прилив.

Той продължи напред.

Като стигна грамадната канара накрая. Рогът, която затваряше величествено рифа, той се спря. Тук свършваше сушата. Това беше краят на малкия нос.

Огледа се.

В откритото море няколко лодки на котва ловяха риба. От време на време на тия лодки се виждаха сребърни струи под слънчевите лъчи — вадеха мрежите.

„Кашмир“ не беше стигнал още Сен Сансон; разперил беше гротмарселът. Намираше се между Ерм и Жет У.

Жилиат обиколи канарата. Стигна под Креслото Гилд Холм Ур, в подножието на тази особена стръмна стълба, по която помогна преди три месеца на Ебенезер да слезе. Изкачи се.

Повечето стъпала се намираха под водата. Само две-три не бяха още задени.

Той ги изкачи.

Стъпалата водеха към Креслото Гилд Холм Ур. Стигна Креслото, разгледа го за миг, закри с ръка очите си и я придвижи от едната вежда към другата — движение, с което човек сякаш заличава миналото — после седна в гранитната ниша; зад гърба му се издигаше скалата, под краката му се разстилаше океанът.

В това време „Кашмир“ плаваше край голямата кръгла кула, издигната над водата — пазеше я сержант с топ и тя отбелязваше половината път между Ерм и пристанището Сен Пиер.

Над главата на Жилиат, в пукнатините, тръпнеха няколко планински цветя. Необятната водна шир се синееше. Вятърът беше източен и затова около Серк нямаше прибой — от Гернсей се вижда само западният бряг на този остров. В далечината се разстилаше Франция като мъгла и дългата жълта ивица пясъци на Картре. Понякога прелиташе бяла пеперуда. Пеперудите обичат да летят над морето.

Вятърът беше много слаб. И морската, и небесната синева бяха неподвижни. Никакво вълнение не диплеше по-светлите или по-тъмносини ивици, които отбелязваха на морската повърхност скритите извивки на плитчините.

„Кашмир“, едва гонен от вятъра, за да се възползува от него, беше разперил марсалиселите. Покрит беше с платна. Но тъй като вятърът духаше в страни, марсалиселите го принуждаваха да плава съвсем близо край гернсейския бряг. Стигаше хълма със замъка Вал. След миг щеше да обиколи носа на „Къщата в покрайнината“.

Жилиат го гледаше как се приближава.

Въздухът и водата сякаш бяха заспали. Приливът растеше. Водата се издигаше неусетно. Стихналият шум на откритото море приличаше на детско дихание.

От залива Сен Сансон долитаха кратки глухи удари — удари от чук. Навярно дърводелците нагласяваха макари и кола, за да извадят машината от гемията. Този шум едва достигаше до Жилиат — заглушаваше го гранитната скала, на която се беше облегнал.

„Кашмир“ се приближаваше бавно като привидение.

Жилиат чакаше.

Изведнъж някакво клокочене и чувството, че му е студено, го накараха да погледне надолу. Вълните докосваха краката му.

Сведе очи, после ги вдигна.

„Кашмир“ беше съвсем близо.

Стръмният склон, където дъждовете бяха издълбали Креслото Гилд Холм Ур, беше толкова отвесен и имаше толкова много вода, че при хубаво време корабите можеха най-спокойно да минат на няколко разтега от скалата.

„Кашмир“ пристигна. Появи се изведнъж, сякаш изникна. Сякаш израсна из водата. Като че някаква сянка се удължи. Въжетата му се откроиха на небето в черно, а наоколо се диплеха ослепителни вълни. Дългите платна, закрили за миг слънцето, станаха почти розови и неописуемо прозрачни. Вълните тихо си шепнеха. Никакъв шум не смути величествения път на тая сянка. Палубата се виждаше като на длан.

„Кашмир“ почти докосна скалата.

Кормчията беше на кормилото, един юнга се катереше по въжетата, няколко пътника, облегнати на перилата, се любуваха на хубавото време, капитанът пушеше.

Едно кътче на палубата беше обляно в слънце. Там гледаше той. В това сияние бяха Ебенезер и Дерюшет. Те се бяха сгушили нежно един до друг на една пейка, покрита с малко насмолено платно, като две птички, които се топлят по обяд на слънчевите лъчи. Дерюшет беше склонила глава на рамото на Ебенезер, ръката на Ебенезер беше обвила Дерюшет през кръста; държаха си ръцете, пръстите им се преплитаха. Те бяха в ореол; нежният ореол на любовта, отнасяна от облак.

Цареше божествена тишина.

Очите на Ебенезер бяха изпълнени с благодарност и съзерцаваха; устните на Дерюшет безмълвно се движеха; и в тая чудна тишина, тъй като вятърът идеше от морето, в краткия миг, през който корабът се плъзна на няколко разтега от Креслото Гилд Холм Ур, Жилиат чу нежния, мек глас на Дерюшет, която казваше:

— Виж. На скалата сякаш има човек.

Видението изчезна.

„Кашмир“ отмина носа на „Къщата в покрайнината“ и потъна в дълбоките гънки на вълните. Не мина и четвърт час и мачтите, и платната му се превърнаха в някакъв бял обелиск, който изчезваше на хоризонта. Водата заливаше Жилиат до коленете. Той гледаше как корабът се отдалечава.

Вятърът в откритото море се усили. „Кашмир“ беше излязъл от гернсейските води. Жилиат не го изпускаше из очи.

Водата стигаше до пояса му.

Приливът растеше, времето летеше.

Чайките и морските врани се виеха разтревожени около него. Сякаш искаха да го предупредят. Сред тия птици може би имаше и някоя чайка от Дувърските скали, която го беше познала.

Измина час.

Вятърът в откритото море не се чувствуваше на рейда, но „Кашмир“ ставаше все по-малък и по-малък. Навярно корабът плаваше с пълна скорост. Той стигаше вече скалите Каске.

Около скалата Гилд Холм Ур нямаше пяна. Нито една вълна не се плискаше в гранита. Водата спокойно се издигаше. Тя стигаше почти до раменете на Жилиат.

Измина още един час.

„Кашмир“ летеше на север. Стигна в откритото море. Превърнал се беше в точка, която блестеше на слънцето.

Птиците се виеха около Жилиат с отсечени крясъци.

Виждаше се само главата му.

Неподвижен, Жилиат гледаше как „Кашмир“ изчезва.

Приливът беше почти пълен. Свечеряваше се. В рейда зад Жилиат няколко рибарски лодки се прибираха.

Очите на Жилиат, приковани в далечния кораб, бяха неподвижни.

Трагическото спокойствие в зеницата му беше неописуемо. Този поглед бе изпълнен с цялото равнодушие, което оставя несбъднатата мечта; в него се четеше покорност пред друга съдба.

„Кашмир“, почти незабележим, стана малко петно сред мъглата. За да го различиш, трябваше да знаеш къде е.

Лека-полека това петно изгуби очертанията си и стана съвсем бледо.

После стана още по-малко.

После се изгуби.

Когато корабът изчезна на хоризонта, главата на Жилиат потъна под водата. Остана само морето.

> Обяснение на морските термини

_Ахтершевен_ — кърменият край на кораба, продължение на кила.

_Бак_ — надстройка в носовата част на палуба; носовата част на горната палуба.

_Бакборд_ — лява страна на кораба от кърмата към носа.

_Балансир_ — лост, уравновесител.

_Бизан_ — платно на бизанмачтата.

_Бизан-мачта_ — най-задната мачта на кораб.

_Борд_ — странична стена на кораб.

_Брам-горден_ — въжета за дигане и спускане на брам-стенгите (трети колена на мачтите).

_Брашпил_ — хоризонтален скрипец за изваждане на котвата.

_Буй_ — морски знак за показване опасни места.

_Буйреп_ — металическо въже, с което буят е свързан със спуснатата във водата котва.

_Булини_ — въжета у долните и вторите отдолу нагоре платна на мачтата.

_Бушприт_ — предна мачта, хоризонтална или наклонена, на носа на кораба.

_Ватервайс_ — надлъжна греда, която минава под палубата по борда на кораба.

_Ватерлиния_ — чертата по борда, до която корабът е потопен във водата.

_Ганшпуг_ — лост за преместване на тежести.

_Гардел_ — въже, което подига долните реи.

_Грот_ — долното платно на втората мачта.

_Грот-марсел_ — второ платно отдолу на гротмачтата.

_Грот-мачта_ — втората мачта от носа.

_Дрейф_ — отклонение на движещ се кораб от курса под влияние на вятъра или течението; отнасянето на кораб в страни при престой на котва; лягам в дрейф — разполагам платната така, че корабът да остане почти неподвижен.

_Езелхофт_ — дъбово или желязно парче с две дупки, което служи за прикрепване горната и долната част на мачтата.

_Кливер_ — предно триъгълно платно на кораб.

_Кожуси_ — предпазни сандъци за покриване на колелата.

_Корабник_ — флотски чин.

_Корвета_ — малък военен кораб, предназначен за разузнаване.

_Крамбол_ — късо парче в носовата част на кораба, което служи за издигане на котвата.

_Кърма_ — задната част на кораба.

_Лик-трос_ — върви, с които се обшиват ръбовете на платната.

_Лот_ — уред за определяне на морската дълбочина; в най-прост вид — оловна топка на връв.

_Люгер_ — малък двумачтов или тримачтов кораб с четириъгълни платна.

_Люк_ — отвор в палуба на кораб за влизане, разтоварване, натоварване.

_Марс_ — площадка към върха на мачта, дето се помещава наблюдател.

_Марсалисел_ — странично платно, което увеличава площта на марсела (второто платно отдолу на мачтата).

_Мидел_ — средно напречно сечение на корабния корпус.

_Миделдек_ — средна палуба (на трипалубов параход).

_Нактоуз_ — кутия със стъклен похлупак за компаса върху палубата на кораба.

_Нок-бензел_ — въже, което прикрепва ъгъла на платното към края на реята.

_Планшир_ — дебели дъски, които свързват горните краища на шпангоутите или парче, завършващо фалшборда отгоре.

_Поворот_ — обръщане на сто и осемдесет градуса.

_Рей_ — закрепена напречно на мачтата греда, към която се привързва платното.

_Рейд_ — част от морето близо до брега, при входа на пристанище, удобно за престой на кораби.

_Ридерси_ — дървени или железни стяги, забити на кръст към вътрешната обшивка или към шпангоутите на кораба.

_Румпел_ — лост за завъртване на кормилото.

_Салинг_ — рамка на върха на стенгата.

_Слаблини_ — тънки въжета за привързване на платната.

_Стаксел_ — триъгълно наклонено платно.

_Стенга_ — второто коляно отдолу на мачтата.

_Строп_ — въжен клуп — употребява се при натоварването на различни тежести.

_Трос_ — дебело въже, кабел.

_Трюм_ — вътрешна част на кораб за пазене товари, хранителни припаси и пр.

_Фалшборд_ — лека обшивка на борда на откритата палуба.

_Фертоинг_ — всяка една от котвите при закотвяне кораба на две котви; да се постави кораб във фертоинг, значи да се спре корабът на две котви, хвърлени от носа така, че корабът да не описва от мястото си голям кръг.

_Форсалинг_ — салинг на предната мачта.

_Фор-стенги-стаксел_ — наклонено платно, опънато между върха на фокмачтата (първата мачта от носа към кърмата) и бушприта.

_Форщевен_ — носова част на кораба.

_Фрегата_ — тримачтов кораб с голяма бързина.

_Хелинг_ — място за изваждане и поправяне на кораби.

_Шкипер_ — капитан на търговски кораб.

_Шкот_ — въже, с което се опъват долните краища на платното.

_Шхуна_ — малък двумачтов или тримачтов кораб.

_Шлюпка_ — гребна лодка.

_Шлюпбалки_ — извити металически греди, прикрепени към борда на кораба, за издигане и спускане на шлюпките.

_Шпангоути_ — ребра на кораб, към които се прикрепя външната му обшивка.

_Шпиигати_ — дупки във фалшборда за прекарване на въжета и за изтичане водата от палубата.

_Шпил_ — скрипец във формата на барабан, който се върти на вертикална ос; служи за издигане на котвата.

_Шпринг_ (спиране на шпринг) — закотвяне на кораба на две котви, една на носа, една на кърмата.

_Шпрюйт_ — въжен клуп на ръба на платното за булините.

_Щирборд_ — десен борд, дясна страна на кораб, ако се гледа към неговия нос.

_Щок (котвен щок)_ — напречен лост на котвата.

_Щурвал_ — кормило.