Виктор Юго
Клетниците

Превод от френски: [Неизвестен], 1966

chitanka.info

Първа част
Фантин

Дотогава, докато по силата на установените закони и нрави ще съществува социална обреченост, която изкуствено създава пъклени условия в разцвета на цивилизацията и утежнява с човешко предопределение отредената ни от Бога участ, дотогава, докато не намерят разрешение трите основни проблеми на нашия век: принижението на мъжа поради безправното положение на пролетариата, падението на жената поради глада и притъпяването на детето поради невежеството, дотогава, докато в някои обществени слоеве ще бъде все още възможно социалното задушаване или с други думи и по-общо казано, дотогава, докато на земята ще съществува мрак и нищета, подобни книги няма да бъдат може би безполезни.

Отвил-Хаув, 1 януари 1862 година

Книга първа
Един праведник

I
Господин Мириел

В 1815 година Шарл-Франсоа-Биенвьоню Мириел беше епископ на Дин. Почти седемдесет и пет годишен вече, той заемаше владишкия престол в Дин от 1806 година.

Макар че тези подробности съвсем не засягат същината на нашия разказ, не е може би излишно, дори и само от желание да бъдем напълно точни, да споменем за приказките и слуховете, които се носеха по негов адрес при пристигането му в епархията. Вярно или не, хорското мнение често има не по-малко значение за живота и главно за съдбата на човека, отколкото действителните му постъпки.

Господин Мириел беше син на съветник в съдебната палата в Екс; с други думи, благородник от съдийското съсловие. Разказваха, че баща му го гласял за наследник на службата си и според разпространения тогава сред съдийските семейства обичай го оженил твърде рано — на осемнадесет или двадесет години. Но въпреки тази женитба Шарл Мириел давал, според мълвата, премного поводи да се говори за него. Бил добре сложен, макар и малко дребен на ръст, елегантен, очарователен и духовит; отдал цялата първа част от съществуването си на светски живот и любовни похождения.

По това време избухнала революцията, последвали шеметни събития; обезглавени, подгонени, преследвани, съдийските семейства се пръснали на разни страни. Още в първите дни на революцията господин Шарл Мириел емигрирал в Италия. Жена му се поминала там. Тя отдавна страдала от гръдна болест. Нямали деца. Каква е била по-нататъшната съдба на господин Мириел? Дали рухването на старото френско общество, гибелта на собственото му семейство; трагичните събития през 1793 година — още по-страшни може би за емигрантите, които ги наблюдавали отдалече преувеличени от ужаса — зародили в душата му мисълта за отречение от света, за усамотение? Или в разгара на увлеченията и страстите, изпълващи тогава живота му, той преживял внезапно някое от тия необясними и жестоки крушения, които, разбивайки сърцето; сразяват понякога дори мъже, устояли, без да трепнат, на обществените катаклизми, опропастили съществуването и състоянието им? Никой не би могъл да отговори на този въпрос. Знаеше се само, че когато се завърнал от Италия, той бил вече свещеник.

В 1804 година господин Мириел бил енорийски свещеник в Бриньол. Вече стар, той живеел в дълбоко уединение.

Малко преди коронацията някаква незначителна работа, може би във връзка с енорията му — вече не се знае точно каква, — го довела в Париж. Между многото влиятелни личности, към които се обърнал, за да ходатайствува в полза на енориашите си, той посетил и кардинал Феш. Един ден, когато императорът дошъл да споходи вуйчо си, достопочтеният енорийски свещеник, който чакал в приемната, се срещнал лице с лице с негово величество. Забелязвайки любопитните погледи на стареца, Наполеон се обърнал към него и го запитал рязко:

— Кой сте вие, добри човече?

— Ваше величество — отвърнал отец Мириел, — пред вас стои най-обикновен човек, а пред мене — велик човек. Това е полезно може би и за двама ни.

Още същата вечер императорът попитал кардинала за името на тоя свещеник й не след дълго Мириел научил с изненада, че е назначен за епископ на Дин.

Впрочем доколко ли достоверни бяха слуховете за първата половина от живота на господин Мириел? Никой не знаеше. Малко семейства познаваха Мириелови преди революцията.

Господин Мириел трябваше да сподели участта на всеки новопристигнал в малко градче, където има много говорещи уста и малко разсъждаващи глави. Трябваше да изпита тази участ въпреки епископския си сан или може би точно заради него. Но в края на краищата може би всички тия клюки по негов адрес бяха само празни приказки, голословни слухове, само думи или дори не и думи, а брътвежи, ако искаме да си послужим с изразителния южняшки говор.

Във всеки случай след деветгодишното му пребиваване като епископ в Дин всички тия одумвания, предмет на разговор в първите дни между дребните хорица във всяко малко градче, бяха вече обречени на пълно забвение. Сега никой не би посмял да си ги спомни, а камо ли да спомене за тях.

Господин Мириел дойде в Дин със сестра си, госпожица Батистин, стара мома, десет години по-млада от него.

Имаха една-единствена прислужница, госпожа Маглоар, връстница на госпожица Батистин, която отначало беше „прислужницата на господин: енориашкия свещеник“, а сега носеше двойната титла камериерка на госпожицата и икономка на негово преосвещенство.

Госпожица Батистин беше висока, бледа, мършава и тиха. Тя олицетворяваше в пълния смисъл на думата понятието „уважаема“, защото, както изглежда, една жена трябва да бъде майка, за да заслужи епитета „почитаема“. Никога не бе блестяла с хубост. Но животът й — върволица от добри дела — й беше придал нещо чисто и светло. С напредването на възрастта тя бе придобила онова, което би могло да се нарече „красота на добросърдечието“. Слабичка на младини, тя беше станала ефирно прозрачна в зрялата си възраст. Неземното й тяло криеше ангел. Тя беше не само девственица, но нещо повече — душа. Тялото й беше сякаш изтъкано от сянка. Съвсем малко плът, само толкова, колкото да напомни, че е жена. Мъничко материя, хранилище на светлина; големи, вечно сведени надолу очи; не тяло, а; по-скоро предлог на една душа да остане на земята.

Госпожа Маглоар беше ниска, беловласа старица, тлъстичка, закръглена, вечно улисана, вечно запъхтяна, както от неспирната си шетня, така и поради астмата си.

Когато пристигна; в града, господин Мириел беше настанен с необходимите почести в епископския дворец съгласно императорския декрет, който поставя епископския сан непосредствено след генералмайорския чин. Кметът и председателят на съда му направиха официално посещение, а той от своя страна посети генерала и префекта.

След окончателното му настаняване градът зачака делата на своя епископ.

II
Господин Мириел се превръща в монсеньор Биенвьоню

Епископският дворец в Дин беше в съседство с болницата.

Той представляваше обширна и хубава каменна сграда, издигната в началото на миналия век от монсеньор Анри Пюже, доктор по теология на парижкия университет, симорски абат и дински епископ през 1712 година. Епископският дворец беше истинско благородническо жилище. Всичко в него беше величествено: и покоите на епископа, и салоните, и спалните за гости, и широкият параден двор със сводести галерии по старинен флорентински образец, и засадената с великолепни дървета градина. В трапезарията — продълговата и пищна галерия в партера, която извеждаше към градината — монсеньор Анри Пюже беше дал на 29 юли 1714 година тържествена вечеря на монсеньорите Шарл Брюлар дьо Жанлис, архиепископ, принц Д’Амбрьон, Антоан дьо Мегрини, капуцин и епископ на Грас, Филип дьо Вандом, велик прийор на Франция, абат на „Сент-Оноре дьо Лерен“, Франсоа дьо Бертон дьо Грийон, епископ, барон дьо Ванс, Сезар дьо Сабран дьо Форкалюие, епископ, сеньор дьо Гландев, и на Жан Соанен, презвитер на ораторията, придворен кралски проповедник, епископ, сеньор дьо Сьонез. Портретите на тези седем високоуважавани особи украсяваха залата, а паметната дата „29 юли 1714 година“ беше гравирана със златни букви върху една бяла мраморна маса.

Болницата беше тясна и ниска едноетажна постройка с малка градина.

Три дни след пристигането си епископът посети болницата и веднага след това покани управителя да отиде при него в епископския дворец.

— Господин управителю — попита той, — колко болни имате в момента?

— Двадесет и шест, ваше преосвещенство.

— И аз ги преброих толкова — каза епископът.

— Леглата — додаде управителят — са много нагъсто едно до друго.

— Това направи впечатление и на мен.

— Залите са всъщност обикновени спални стаи и въздухът бързо се спарва.

— Сигурно е така.

— А освен това, когато грейне слънце, градината в никакъв случай не може да побере болните, които са вече на оздравяване.

— Същото си помислих и аз.

— Когато върлуват епидемии, както тази година например имаше тифус, а преди две години огненица, постъпват стотици болни и просто се чудим къде да ги денем.

— И мене ми мина същата мисъл.

— Нищо не може да се направи, ваше преосвещенство — заключи управителят, — трябва да се примирим.

Разговорът се водеше в обширната трапезария на партера.

Епископът помълча малко, после се обърна към управителя на болницата:

— Колко легла биха могли да се поберат в тази зала според вас, господине?

— В трапезарията на ваше преосвещенство? — възкликна смаян управителят.

Епископът оглеждаше залата, като че ли я размерваше и разпределяше с поглед.

— Ще се поберат най-малко двадесет легла — промълви той, сякаш говореше на себе си, а след това повиши глас: — Вижте какво ще ви кажа, господин управителю. Очевидно е станала грешка. Вие сте се натъпкали двадесет и шест души в пет-шест малки стаички, а ние трима се ширим в дворец за шестдесет. Станала е грешка, пак ви повтарям. Вие сте заели моето жилище, а аз вашето. Върнете ми моя дом и разполагайте с тоя.

На следващия ден двадесет и шестимата болни бяха настанени в епископския дворец, а епископът се пресели в болницата.

Господин Мириел нямаше състояние, защото семейството му беше разорено от революцията. Сестра му получаваше пожизнена рента от петстотин франка, който стигаше за личните й разходи в презвитерския дом. Господин Мириел получаваше от държавата като епископ заплата петнадесет хиляди франка. В същия ден, когато се настани в постройката, заемана дотогава от болницата, господин Мириел веднъж завинаги разпредели тази сума, както ще видим по-долу. Преписваме съставената собственоръчно от него сметка:

РАЗПРЕДЕЛЕНИЕ НА РАЗХОДИТЕ В МОЯ ДОМ
За малката семинария … … … … … … … … … хиляда и петстотин ливри
За мисионерската конгрегация … … … … … … … … сто ливри
За лазаристите от Мондидие … … … … … … … … сто ливри
За семинарията на чуждите мисии в Париж … … … … … … двеста ливри
За конгрегацията на Свети дух … … … … … … … … сто и петдесет ливри
За духовни заведения в Божи гроб … … … … … … … сто ливри
За благотворителни дружества за сираци … … … … … … триста ливри
Специално за благотворителното дружество в Арл … … … … … петдесет ливри
За почини за подобрение на затворите … … … … … … … четиристотин ливри
За облекчаване и освобождаване на затворници … … … … … петстотин ливри
За освобождаване на бащи, затворени за дългове … … … … … хиляда ливри
За добавка към заплатата на нуждаещи се първоначални учители в епархията … две хиляди ливри
За запасния хамбар в Горните Алпи … … … … … … … сто ливри
За конгрегацията на дамите от Дин, Маноок и Систрон
                                за безплатно обучение на бедни девици … … … … хиляда и петстотин ливри
За бедните … … … … … … … … … … … шест хиляди ливри
За мои лични разходи … … … … … … … … … хиляда ливри
                                                                                                        ————————————————————————————————
Всичко … … … … … … … … … … … … петнадесет хиляди ливри

През цялото време, докато беше дински епископ, господин Мириел не направи почти никакви изменения в този свой бюджет. Той наричаше това, както виждате, разпределение на „разходите в неговия дом“. Госпожица Батистин го прие с безпрекословно покорство. За тази светица негово преосвещенство беше едновременно неин брат и епископ, приятел според каноните на природата и по-високостоящ според каноните на църквата. С една дума, тя не само го обичаше, но го и тачеше. Когато той кажеше нещо, тя се прекланяше. Когато направеше нещо, тя го приемаше. Само прислужницата госпожа Маглоар помърмори недоволно известно време. Както сигурно сте забелязали, епископът беше оставил за себе си само хиляда ливри, сума, която, прибавена към рентата на госпожица Батистин, правеше хиляда и петстотин франка годишно. Двете старици и старецът трябваше да се изхранват с тях.

И все пак, когато някой селски свещеник пристигнеше в Дин, епископът намираше начин да го нагости благодарение на строгата пестеливост на госпожа Маглоар и на мъдрото ръководене на домакинството от госпожица Батистин.

Един ден — бяха минали почти три месеца от пристигането му в Дин — епископът каза:

— Не може да се отрече, че съм доста притеснен материално.

— То се знае! — възкликна госпожа Маглоар. — Та ваше преосвещенство не сте поискали дори сумата, която ви дължи департаментът за карета из града и за пътни по време на обиколките ви из епархията. Някога епископите редовно получаваха такава сума.

— Вярно! Имате право, госпожа Маглоар — забеляза епископът.

И написа съответната молба.

Не след дълго департаментският съвет, разглеждайки искането му, гласува една годишна сума от три хиляди франка в графата: „Отпуснати на негово преосвещенство епископа за поддържане на карета и за пътни разноски по време на обиколките му из епархията“.

Това предизвика неодобрението на местната буржоазия и един сенатор от времето на империята, бивш член на съвета на петстотинте[1], съмишленик на 18 брюмер и собственик на прекрасно имение близо до Дан, писа по този повод до министъра на вероизповеданията господин Биго дьо Преамно гневно поверително писмо, от което привеждаме дословно следните няколко реда:

„Разходи за поддържане на карета! За какво му е карета в градче, което няма дори четири хиляди жители? Пътни за обиколките му из епархията! Най-напред, за какво му са тия обиколки, а освен това как ще обикаля нашия планински край? Та тук няма пътища. Може да се пътува само на кон. Мостът на Дюранс при Шато-Арну едва издържа волските каруци. Всички духовници са една стока — алчни и скъперници. Нашият се престори на светец при пристигането си, а сега постъпва като всички други. Трябва му карета и пощенска кола. Трябва му разкош като на някогашните епископи. О, тия попове! Господин графе, работите ще се оправят само когато императорът ни отърве от всички раса. Долу папата! (Отношенията с Рим бяха влошени.) Що се отнася до мене, аз признавам само Цезар и никой друг.“ И пр., и пр.

Отпуснатата сума обаче зарадва много госпожа Маглоар.

— Правилно — сподели тя с госпожица Батистин, — негово преосвещенство започна с другите, но помисли най-сетне и за себе си. Подреди разните благотворителни дружества, а тия три хиляди ливри са вече за нас. Крайно време беше!

Същата вечер обаче епископът написа и предаде на сестра си една бележка със следното съдържание:

РАЗХОДИ ЗА КАРЕТА И ОБИКОЛКИ ИЗ ЕПАРХИЯТА
За месен бульон на болните от болницата … … … … хиляда и петстотин ливри
За благотворителното дружество за сираците в Екс… … … двеста и петдесет ливри
За благотворителното дружество за сираците в Драгинян … … двеста и петдесет ливри
За подхвърлените деца … … … … … … … петстотин ливри
За сирачетата … … … … … … … … … петстотин ливри
                        ————————————————————————————————————————
Всичко… … … … … … … … … … три хиляди ливри

Ето какво представляваха разходите на епископа Мириел.

Колкото до случайните епископски доходи, църковни оповестявания, позволителни, водосвети, проповеди, освещаване на църкви или параклиси, женитби и др., епископът вземаше ревностно пари от богатите, за да ги раздава на сиромасите.

В скоро време даренията почнаха да текат. И имащите, и нямащите тропаха на вратата на господин Мириел: едните, за да оставят милостиня, другите, за да я получат. За по-малко от една година епископът се превърна в ковчежник на всички благодеяния и касиер за всички несрети. През ръцете му минаваха значителни суми. Но нищо не беше в състояние да го накара да измени каквото и да било в своя начин на живот или да си позволи и най-малкия излишен разход извън строго необходимото за препитанието си.

Напротив. Понеже мизерията в низините е винаги повече, отколкото братското милосърдие по върховете, всичко биваше раздадено, така да се каже, преди още да бъде получено. Както водата попива в сухата земя. Колкото и пари да получаваше, те все не стигаха. И той ощетяваше себе си.

Съгласно обичая епископските послания и нареждания носеха в надслов всички кръщелни имена на епископа. Бедните от този край, водени от неосъзнатата си обич към него, бяха избрали между имената му това, чийто смисъл според тях най-много му подхождаше, и вече не го наричаха иначе, а само монсеньор Биенвьоню[2]. Ние ще последваме примера им и ще го наричаме така при случай. Впрочем това име му се нравеше.

— Обичам го — казваше той. — Биенвьоню смекчава монсеньор.

Ние не твърдим, че портретът, който сме обрисували тук, е верен. Ще се задоволим да кажем, че е правдоподобен.

III
На добър епископ — тежка епархия

Макар че превърна каретата си в благотворителни дела, епископът не се отказа от обиколките си. А Динската епархия беше уморителна. Малко равнини, много планини, почти никакви пътища, както споменахме преди малко. Тридесет и две енории, четиридесет и едно наместничества и двеста осемдесет и пет подведомствени църкви. Не беше леко да се посети всичко това. Но епископът смогваше. Отиваше пеш, ако беше близо, с двуколка — в равнината, на магаре — в планината. Двете старици го придружаваха. Когато пътят беше труден за тях, той отиваше сам.

Един ден той пристигна в старинния епископален град Сьонез, яхнал магаре. Кесията му, порядъчно изтъняла в този момент, не позволяваше друго превозно средство. Кметът на града го посрещна при вратите на епископския дворец и се възмути, като го видя да слиза от магарето. Неколцина граждани около него се разсмяха.

— Господин кмете, и вие, господа — каза епископът, — разбирам възмущението ви; вие навярно намирате, че е проява на голяма самомнителност от страна на обикновен свещеник да язди животното, което е яздил Исус Христос. Повярвайте ми, сторих го от необходимост, а не от тщеславие.

По време на обиколките си епископът беше благ и снизходителен и не четеше проповеди на хората, а по-скоро беседваше с тях. Не поставяше добродетелите на недостижима висота. И никога не търсеше далеч доводите й примерите си. На жителите на някое селище той даваше за пример съседното село. В окръзите, където хората бяха неотзивчиви към нуждаещите се, той казваше: „Погледнете жителите на Бриансон. Те разрешават на бедните, вдовиците и сираците да косят ливадите си три дни преди другите. Безплатно възстановяват къщите им, когато се рушат. Затова тази местност е благословена от Бога. Цял век вече, цели сто години, не е имало нито едно убийство.“

А в селата, където селяните бяха жадни за печалба и бързаха да ожънат, той казваше. „Вижте жителите на Амбрьон. Ако синовете на някой стопанин са в казармата по време на жътва, а дъщерите му слугуват в града, ако сам той е болен и не може да работи, свещеникът го споменава в неделната си проповед, а след църковната служба цялото село — мъже, жени, деца се запътват към нивата на изпадналия в беда човек, ожънват я и пренасят в хамбара му житото и плявата.“

Ако попаднеше на семейства, разкъсани от ежби за пари и наследство, той казваше: „Вземете пример от планинците в Деволни, този толкова див кът, където славеят пее веднъж на петдесет години. Когато в някое семейство умре бащата, синовете се пръсват да си дирят щастието и оставят имота на дъщерите, за да могат те да си намерят съпрузи.“

В кантоните, където обичат да се съдят и където целият имот на чифликчиите отива по обгербвани хартии, той казваше: „Погледнете добрите селяни от долината Кейра. Там живеят три хиляди души. Боже мой! Същинска република! Не знаят какво е ни съдия, ни съдебен пристав. Кметът решава всички въпроси. Той разпределя данъка, облага всекиго по съвест, безплатно урежда споровете, разделя наследствата без възнаграждение, отсъжда без съдебни разноски. И всички му се подчиняват като на справедлив човек, защото са простодушни.“

В селата, където нямаше учител, той привеждаше пак за пример обитателите на долината Кейра: „Знаете ли как постъпват те? Понеже едно селце с дванадесет или петнадесет къщи не може да изхранва учител, те си имат учители, поддържани от цялата долина, които обхождат селата и остават една седмица в едно село, десет дни в друго и по този начин обучават децата.

Тези учители посещават и панаирите, срещал съм ги там. Можете да ги разпознаете по пачите пера, затъкнати в панделката на шапките им. Учителите, които преподават четене, смятане и латински език, имат по три пера. Те са много учени. Колко позорно е да останеш невежа! Последвайте примера на жителите на Кейра.“

Така говореше той, сериозно и бащински, измисляйки притчи, когато липсваха примери, отивайки право към целта, без излишни нравоучения, с образна реч, свойствена всъщност и за красноречието на самия Исус Христос; сам той убеден и затова убедителен.

IV
Единство на думи и дела

Той разговаряше дружелюбно и весело. Приравняваше се към двете старици, които минаваха живота си край него. Когато се смееше, смехът му звучеше съвсем момчешки.

Госпожа Маглоар обичаше да го нарича „ваше високопреосвещенство“. Един ден той стана от креслото и отиде да потърси в библиотеката си някаква книга. Книгата се намираше на един от горните рафтове. Понеже епископът беше нисък на ръст, той не можа да я стигне.

— Госпожа Маглоар — й каза той, — донесете ми един стол. Мое високопреосвещенство не може да стигне до тази полица.

Една негова далечна роднина, графиня дьо Ло, рядко пропущаше случай да не изреди в негово присъствие „надеждите“, както казваше тя, на своите трима синове. Тя имаше няколко твърде стари родственици, които скоро щяха да умрат, и техни наследници естествено щяха да станат нейните синове. Най-младият очакваше да получи от някаква леля точно сто хиляди ливри рента. Вторият трябваше да наследи херцогската титла на вуйчо си, а първородният се канеше да стане пер след смъртта на дядо си. Епископът обикновено изслушваше мълчаливо тези невинни и простими майчини хвалби. Веднъж обаче, докато госпожа дьо Ло изреждаше повторно с най-големи подробности всички тия „надежди“ и евентуални наследства, епископът й се стори по-унесен в мислите си от друг път.

— Боже мой, братовчеде! — прекъсна нетърпеливо излиянията си тя. — За какво мислите?

— Спомних си — отвърна той — една необикновена мисъл, струва ми се, на свети Августин: „Възлагайте надеждите си на оногова, когото никой не може да наследи.“

Друг път, когато получи некролога на един местен благородник, в който на цяла страница се излагаха не само титлите на покойника, но и всички феодални и благороднически звания на родствениците му, той възкликна:

— Брей, че здрава гърбина има смъртта! Колко безотговорно са я натоварили с титли и колко остроумно са използували дори гроба за собственото си тщеславие!

При случай той се подиграваше добродушно, като влагаше винаги сериозно съдържание в насмешките си. Веднъж по време на постите в Дин пристигна млад викарий и произнесе проповед в катедралата. Беше много красноречив. Предмет на проповедта му беше милосърдието. Той подкани богатите да помагат на нуждаещите се, за да избягнат ада, обрисуван от него в най-черни краски, и за да заслужат рая, който той им представи възможно най-желан и пленителен. Между слушателите имаше и един богат, оттеглил се вече от сделките търговец, малко нещо лихвар, на име Жеборан, който беше спечелил половин милион от производството на грубо сукно, серж, софт и фесове. През целия си живот господин Жеборан не беше дал милостиня на нито един клетник. След тази проповед хората забелязаха, че той дава всяка неделя по едно петаче на старите просякини при входа на катедралата. Те бяха шест и трябваше да поделят помежду си петачето му. Един ден епископът видя търговеца точно когато изпълняваше милосърдното си дело, и каза усмихнат на сестра си:

— Господин Жеборан си купува рай за едно петаче.

Ставаше ли дума за милосърдие, епископът не се спираше дори пред отказ и намираше думи, които будеха размисъл. Веднъж той събираше подаяния за бедните по време на прием в един дом. Между гостите беше и маркиз дьо Шантерсие, стар и богат скъперник, който съумяваше да бъде едновременно и ултрароялист, и ултраволтерианец. И подобна порода се срещаше по онова време. Когато дойде до него, епископът докосна ръката му.

— И вие трябва да ми дадете нещичко, господин маркиз.

Маркизът се обърна и отговори сухо:

— Аз си имам мои собствени бедни, ваше преосвещенство.

— В такъв случай тях ми дайте — каза епископът.

Веднъж в катедралата той произнесе следната проповед:

— Възлюблени братя и добри приятели мои, един милион и двадесет хиляди дома във Франция имат само три отвора, един милион осемстотин и седемнадесет хиляди — два: врата и прозорец, и най-сетне триста четиридесет и шест хиляди колиби имат един-единствен отвор — врата. И знаете ли защо? Поради така наречения данък върху вратите и прозорците. Заселете в тия домове бедняшки семейства със стари жени и малки деца и ето ви трески и какви ли не болести! Уви! Бог е дал въздух на хората, а законът им го продава. Не обвинявам закона, но благославям Бог. В Изер, във Вар, в Горните и Долни Алпи селяните нямат дори ръчни колички, ами пренасят тора на гърба си. Нямат свещи, ами горят борина или кълчища, напоени със смола. Така е в цялата горна част на Дофине. Месят хляб веднъж в шест месеца и го пекат на изсушен говежди тор. Зиме разсичат хляба със секири и го накисват двадесет и четири часа във вода, за да могат да го ядат. Смилете се, братя мои! Вижте страданията на ближните си!

Провансалец по рождение, той се беше нагодил лесно към всички наречия на Южна Франция и говореше ту както в Долния Лангедок и Долните Алпи, ту както в Горния Дофине. Това допадаше на простите хорица и не малко улесняваше неговия достъп до всички души. И в сламената колиба, и в планината той беше като у Дома си. Умееше да казва най-възвишени неща на най-простоватия говор. Усвоил всички наречия, той проникваше във всички души.

Впрочем той се държеше еднакво и с простолюдието, и с хората от доброто общество.

Не осъждаше никого прибързано, без да прецени обстоятелствата в отделните случаи. Обичаше да казва:

— Да проследим пътя на прегрешението.

Понеже сам беше „бивш грешник“, както се наричаше с усмивка, той не изпадаше в неумолима строгост и проповядваше открито, без да смръщва вежди като непреклонните аскети, своето учение, което се състоеше накратко в следното:

„Човек носи със себе си своята плът, която е за него едновременно и тежко бреме, и изкушение. Той я влачи със себе си и й отстъпва.

Негов дълг е да я надзирава, да я сдържа, да я обуздава и да й се подчини само при крайна нужда. Той може да извърши прегрешение, ако й се покори, но то ще бъде извинително. Това ще бъде падение, но падение на колене и то може да завърши с молитва.

Изключение е да бъдеш светец, но редно е да бъдеш добросъвестен. Можеш да изпаднеш в заблуждение или слабост, можеш да прегрешиш, но трябва да бъдеш добросъвестен.

Да греши колкото се може по-малко, е закон за човека. Да не сгреши нито веднъж, е мечта на ангела. Всичко земно е подвластно на греха. Грехът има притегателна сила.“

Когато понякога всички надигаха глас и започваха да се възмущават прибързано, той казваше с усмивка:

— Охо! Явно е, че в случая става дума за тежко престъпление, каквото всеки един от нас може да извърши. Затова изплашените лицемери бързат да протестират и да отхвърлят от себе си всяко подозрение.

Той проявяваше снизходителност към жените и към бедните, на чиито плещи тегне товарът на човешкото общество.

— Прегрешенията на жените, децата и слугите, на слабите, бедните и невежите са всъщност прегрешения на съпрузите, бащите и господарите, на силните, богатите и учените — казваше той и добавяше: — Помогнете на невежите да научат колкото се може повече неща. Обществото е виновно, задето не дава безплатно образование. То е отговорно за мощта, която само създава. Когато душата е пълна с мрак, в нея лесно назрява грехът. Не е виновен този, който е сгрешил, а този, който го е оставил в мрак.

Както виждате, той имаше свои собствени странни преценки за нещата. Подозирам, че ги черпеше от евангелието.

Един ден чу да се говори в нечий дом за наказателно дело, по което още се водело следствие и което скоро щяло да се разглежда. Някакъв нещастник, от любов към една жена и към детето, което имал от нея, сякъл фалшиви монети, когато останал съвсем без средства. По това време подправянето на пари все още се наказваше със смърт. Задържали жената точно когато разменяла първата фалшива монета, фабрикувана от мъжа. Имало улики само срещу нея. В нейна власт било да издаде любовника си и да го погуби с признанието си. Жената не признала. Разпитът продължил. Жената отричала упорито. Тогава кралският прокурор опитал друго. Той обвинил любовника й в измяна и успял със сполучливо подбрани извадки от писмата му да убеди нещастницата, че има съперница, че този мъж я мами. Обзета от дива ревност, жената разобличила любимия си, признала всичко, доказала всичко. Мъжът бил загубен. Скоро щели да го съдят в Екс ведно със съучастницата му. Хората разказваха този случай, като се възхищаваха от ловкостта на прокурора. Той беше пуснал в ход ревността и ето, истината беше избликнала от гнева, правосъдието беше възникнало от жаждата за мъст. Епископът изслуша мълчаливо коментариите и накрая запита:

— Къде ще съдят мъжа и жената?

— В углавния съд.

— А къде ще съдят кралския прокурор? — пак запита той.

В Дин се случи трагично произшествие. Осъдиха едного на смърт за убийство. Някакъв клетник, не особено грамотен, но и не съвсем невежа, фокусник по панаирите и писар. Целият град прояви голямо любопитство към процеса. В навечерието на деня, определен за изпълнение на присъдата, свещеникът на затвора се разболя. А трябваше все пак някое духовно лице да подкрепи осъдения в последните му минути. Обърнали се към енорийския свещеник, но той, види се, отказал с думите: „Не е моя работа. Не ми е сега до неприятни ангарии и до въжеиграчи. И аз съм болен. Пък и въобще не ми е мястото там!“ Предадоха отговора му на епископа, който заяви: „Отецът има право. Не той, а аз трябва да бъда там.“

И той тутакси се отправи към затвора, слезе в единичната килия на фокусника, обърна се към него по име, взе ръката му в ръцете си и поведе разговор с него. Забравил сън и храна, епископът прекара цялата нощ и целия ден край осъдения, молейки Бога за душата на клетника, молейки и него самия за собствената му душа. Той му разкри най-дълбоките и същевременно най-простите истини. Беше за него баща, брат, приятел и епископ само колкото да го благослови. Успокоявайки и утешавайки го, той просветли ума му. Човекът щеше да умре отчаян. Смъртта му се струваше бездна. Застанал тръпнещ пред нейния зловещ праг, той отстъпваше ужасен. Не беше достатъчно невеж, за да остане напълно безучастен. Смъртната присъда го беше потресла дълбоко и като че ли беше пробила тук-таме стената, отделяща ни от тайната на мирозданието, която ние наричаме живот. Той се взираше безспир отвъд земния мир през съдбоносните процепи и виждаше само тъма. Епископът му показа светлината.

На следния ден, когато дойдоха да отведат клетника, епископът беше още там. Той тръгна след него и излезе пред тълпата във виолетовата си мантия и с епископския кръст на шията редом с вързания престъпник.

Качи се в колата с него. Качи се и на ешафода. Осъденият, толкова мрачен и отпаднал предния ден, сега просто сияеше. Душата му беше умиротворена и той се уповаваше на Бога. Епископът го прегърна, а в момента, когато ножът на гилотината се спускаше над шията му, каза:

— Бог възкресява този, когото хората убиват. Прокуденият от братята си намира баща си. Моли се, вярвай и пристъпи във вечния живот. Нашият Отец е там.

Когато слезе от ешафода, очите му имаха такова необикновено изражение, че тълпата му направи път. Не можеше да се каже кое правеше по-силно впечатление: бледото му лице или самообладанието му. Когато се завърна в скромното си жилище, което шеговито наричаше свой „палат“, той каза на сестра си:

— Току-що отслужих тържествена литургия.

Тъй като често най-възвишените постъпки остават неразбрани, и в този случай се намериха хора в града, които казаха по повод държането на епископа:

— Театралничене.

Това обаче бяха само салонни одумвания. Простодушните хора, които не търсят притворство в благородните постъпки, бяха покъртени и възхитени.

Колкото до епископа, той беше така потресен от гилотината, че дълго след това не можа да се съвземе.

И действително, когато ешафодът се възправи неподвижен пред вас, той ви ужасява като злокобно видение. Можете да се отнасяте равнодушно към смъртното наказание, да нямате мнение по този въпрос, да казвате и да, и не, но само докато не сте видели със собствените си очи истинска гилотина. Когато я видите, сътресението е много силно и вие непременно трябва да се произнесете „за“ или „против“ нея. Някои, като дьо Местр[3], изпадат във възторг от вида й. Други, като Бекариа[4], я проклинат. Гилотината е материалният облик на закона, името й е vindicta[5]. Тя не е неутрална и не позволява и на вас да останете неутрални. Когато я видите, ви побиват тайнствени тръпки. Всички социални проблеми изправят въпросителните си знаци около нейната секира. Ешафодът е призрак. Той не е просто скеле, той не е машина, той не е механизъм, сглобен от греди, желязо и въжета. Той е сякаш някакво живо същество, обладаващо някакъв своего рода собствен зловещ почин. Струва ви се, че скелето вижда, че машината чува, че механизмът разбира, че гредите, желязото и въжетата имат собствена воля. Ужас обзема душата пред ешафода, той ви се струва страшен и съзнателен участник в деянията, които извършва. Съучастник на палача. Той разкъсва. Яде плът, пие кръв. Ешафодът е чудовище, измайсторено от съдията и дърводелеца, призрак, който води чудовищен живот, хранещ се от смъртта на безчислените си жертви.

Именно затова епископът беше тъй дълбоко потресен. На другия ден след екзекуцията, както и дълго след това, той изглеждаше отпаднал. Почти неестественото спокойствие, което си беше наложил във върховната минута, го беше напуснало. Призракът на общественото правосъдие не му даваше покой. Този духовник, който обикновено изпитваше такова лъчезарно, удовлетворение при изпълнение на обязаностите си, сега като че ли си отправяше някакъв упрек. От време на време говореше сам на себе си, мълвейки полугласно мрачни монолози. Ето един от тях, чут една вечер и запомнен от неговата сестра:

— Не мислех, че това било толкова чудовищно. Не е правилно да си погълнат до такава степен от божествените закони, че да не забелязваш човешките. Само Бог разполага със смъртта. С какво право хората посягат на тази тайна, която не разбират?

След време този спомен избледня и като че ли се изличи от паметта му. Но все пак правеше впечатление, че епископът избягваше вече да минава по площада, където се изпълняваха присъдите.

По всяко време можеха да извикат господин Мириел край леглото на болни или умиращи. Той знаеше, че в това се състои неговото най-главно задължение и най-важната му работа. Вдовишките или сирашките семейства нямаше нужда да го викат. Тях той навестяваше по собствен почин. Епископът умееше да седи с часове, без да каже ни дума, редом с мъжа, загубил любима съпруга, или с майката, погребала чедото си. Както знаеше кога да мълчи, така знаеше и точно кога трябва да говори. О, какъв незаменим утешител! Той не се опитваше да заличи болката чрез забрава, но да я разгърне и да я осени с надежда.

— Трябва да имате правилно отношение към мъртвите — съветваше той. — Не мислете за тленното. Вгледайте се напрегнато и ще съзрете в небесния покров живата светлина на любимия ви покойник.

Той вярваше в целебното въздействие на религията. Мъчеше се да напътствува и да успокоява отчаяните, давайки им за пример тези, които се примиряват с неизбежното. Опитваше се също да преобрази скръбта, която не откъсва взор от гроба, посочвайки й скръбта, която е обърнала поглед към звездите.

V
Наистина негово преосвещенство прекалено дълго носеше своите раса

Домашният живот на господин Мириел беше изпълнен със същите грижи, както и общественият му живот. Доброволната оскъдица, в която живееше динският епископ, би, била привлекателна и поучителна гледка за всеки, който би имал възможност да я наблюдава отблизо.

Както всички старци и както повечето мислители, той спеше малко. Но краткият му сън беше дълбок. Сутрин се уединяваше един час, после отслужваше утринна литургия било в катедралата, било в дома си. След службата закусваше с ръжен хляб, попарен с мляко от неговите крави. После работеше.

Епископът е много заета личност. Той е длъжен всеки ден да приема секретаря на епархията, обикновено каноник, и почти всеки ден старшите викарии. Трябва да упражнява надзор над дейността на конгрегациите, да раздава привилегии, да разглежда обемиста църковна литература — молитвеници, епархиални катехизиси, часослови и прочие, да пише послания, да утвърждава проповеди, да помирява свещениците и кметовете помежду им, да води клерикалната, както и административната кореспонденция: от една страна, държавата, от друга — папският престол, и какво ли не още.

Времето, което му оставаше след всички тия занимания, църковни служби и молитви, той отдаваше най-напред на нуждаещите се, на болните и скърбящите. А времето, което му оставаше, след като се погрижеше за нуждаещите, болните и скърбящите, прекарваше в труд: ту обръщаше земята в градината си, ту четеше или пишеше. И двете тия занимания носеха за него едно и също название: градинарство.

— И умът е градина — казваше той.

По пладне обядваше. Обедът му не се различаваше от закуската.

Към два часа, когато времето беше хубаво, излизаше и се разхождаше пеш в полето или из града, като често се отбиваше в бедняшките къщурки. Бродеше сам, погълнат от мислите си, навел глава, подпирайки се на дългия си бастун, загърнат във виолетовата си подплатена мантия, доста топла за лятото, с виолетови чорапи в грубите обувки и с плоска триъгълна шапка с три големи златни копчета на трите върха.

Той носеше със себе си празнично настроение. Присъствието му сякаш пръскаше топлина и светлина. Децата и старците излизаха по праговете на къщите, когато той се появеше, както когато грейне слънце. Той благославяше и го благославяха. Всеки нуждаещ се обръщаше към него.

Той се спираше тук-таме, заговорваше момченцата и момиченцата, усмихваше се на майките. Когато имаше пари, посещаваше бедните. Когато свършеше парите, отиваше при богатите.

Понеже носеше расата си много дълго време, а не му се щеше хората да забележат това, излизаше винаги с виолетовата си мантия, която малко го притесняваше лете.

Вечер в осем и половина вечеряше със сестра си, а госпожа Маглоар им прислушваше, застанала права зад тях. Нищо по-скромно от вечерята им. Но ако епископът поканеше на вечеря някой енорийски свещеник, госпожа Маглоар се възползуваше от случая, за да поднесе на негово преосвещенство някоя превъзходна риба от съседните езера или планински дивеч. Всеки свещеник служеше като предлог за по-вкусно ядене. Епископът не протестираше. Извън тези случаи вечерята му обикновено се състоеше от варени зеленчуци и супа с олио. Затова в града обичаха да казват, че „когато епископът не угощава някое кюре, се храни като трапист“.

След вечеря той разговаряше около половин час с госпожица Батистин и с госпожа Маглоар. После се прибираше в стаята си и пак започваше да пише ту на хвърчащи листа, ту в полето на някое томче. Беше образован и дори малко нещо учен. След него останаха пет-шест доста интересни ръкописа; между другото и един коментар върху следния стих от „Битието“: „В началото Божият Дух се носеше над водите.“ Той съпоставяше този стих с три текста: с арабския вариант, който гласи: „Духаха ветрове господни“, с Йосиф Флавий, който казва: „Отгоре духна вятър над земята“, и с халдейската парафраза на Онкелос: „Вятър, идващ от Бога, духаше над водната повърхност.“ В друг труд той разглеждаше теологическите произведения на Юго, птолемейски епископ, прапрачичо на автора на тази книга, и доказваше, че именно на този епископ трябва да се припишат различни брошури, публикувани през миналия век под псевдонима Барлекур.

Понякога посред четенето, независимо от съдържанието на книгата, която държеше в ръцете си, той изпадаше внезапно в дълбока замечтаност и се сепваше, за да напише няколко реда върху самата книга. Тези редове често нямаха никаква връзка с книгата, в която бяха вписани. Пред очите ни е една бележка, написана от него в полето на тома, озаглавен: „Кореспонденция на лорд Жермен с генералите Клентон, Корнуелс и с адмиралите на американския военен флот“. „Продава се във Версай у книжаря Пуенсо и в Париж у книжаря Писо, при кея на Августинците.“

А ето и самата бележка:

„О ти, вездесъщи!

«Еклезиастът» те нарича всемогъщ, «Макавеите» те зоват творец, «Посланието към ефесяните» те назовава свобода, Барух — безпределност. В псалмите носиш името мъдрост и истина. За Йоан си светлина, за влъхвите — Господ, в «Изхода» те именуват провидение. «Левит» те нарича святост, Ездра — правосъдие, мирозданието — Бог, човекът — Отец. Соломон обаче ти е дал най-хубавото име — милосърдие.“

Към девет часа вечерта двете жени се оттегляха и се качваха в спалните си на първия етаж, а той оставаше сам в партера до сутринта. Тук се налага да дадем точно описание на жилището на динския епископ.

VI
Кому беше поверил охраната на своя дом

Домът, в който живееше епископът, се състоеше, както вече казахме, от партер и един етаж. Три стаи в партера, три спални на първия етаж и таванско помещение. Зад къщата — около един декар градина. Двете жени заемаха първия етаж. Епископът живееше в партера. Първата стая, в която се влизаше направо от улицата, му служеше за трапезария, втората за спалня и третата — за молитвена. Не можеше да се излезе от молитвената, без да се мине през спалнята, и от спалнята, без да се прекоси трапезарията. В дъното на молитвената стая имаше една затворена ниша с легло за гости. Епископът го предлагаше на свещениците, дошли по лична или служебна работа в Дин.

Бившата аптека на болницата, малка пристройка, залепена до къщата откъм градината, беше превърната в кухня и килер.

Освен това в градината имаше и обор, който използуваха за кухня на болницата и където епископът държеше сега две крави. Колкото и мляко да му даваха те, той неизменно отделяше половината за болните от болницата.

— Плащам десятъка си — шегуваше се той.

Спалнята му беше доста просторна и мъчно се отопляваше през зимния сезон. Понеже дървата в Дин бяха много скъпи, епископът се беше изхитрил да си прегради с дъски една стаичка в обора. В нея прекарваше вечерите си по време на големите студове. Наричаше я свой „зимен салон“.

В „зимния салон“, както и в трапезарията нямаше други мебели освен по една четвъртита небоядисана дървена маса и четири стола. Стар бюфет, боядисан с постна розова боя, красеше трапезарията. Друг подобен бюфет, прилично прикрит зад бели завески с прости дантели, служеше за олтар на епископа и украсяваше неговата молитвена.

Богаташките, които се изповядваха при епископа, и набожните жени в Дин на няколко пъти събираха помежду си пари, за да купят нов хубав олтар на негово преосвещенство. Но той всеки път вземаше парите и ги раздаваше на бедните.

— Най-хубавият олтар — казваше той — е душата на един утешен клетник, който благодари Богу.

В молитвената имаше две сламени столчета за молитва, а в спалнята — сламено кресло. Ако се случеше да му дойдат наведнъж седем-осем души на гости — префектът, генералът, началник-щабът на местния гарнизон или няколко ученици, от семинарията, трябваше да донасят столовете от „зимния салон“, столчетата от молитвената и креслото от спалнята. По този начин можеха да се наберат до единадесет стола. За всеки нов гост се опразваше някоя стая.

Понякога се случваше да се съберат наведнъж дванадесет души. Тогава епископът спасяваше положението, като зиме оставаше прав пред камината, а лете предлагаше да се поразходят из градината.

Всъщност в нишата имаше още един стол, но сламата му беше съвсем изтърбушена и той се крепеше на три крака, затова можеше да се използува само подпрян до стената. И в стаята на госпожица Батистин имаше дълбоко кресло с позлатени някога дървени ръчки, покрито с китайска коприна на цветя, но то можеше да се качи на първия етаж само през прозореца, защото стълбата беше извънредно тясна. То не спадаше следователно към подръчния движим инвентар.

Госпожица Батистин страстно мечтаеше да си купи тапицирана в жълто утрехтско кадифе на розетки гарнитура от акажу с облегала във форма на лебедова шия. Но това би струвало най-малко петстотин франка. Когато видя, че за пет години бе успяла да отдели настрана за тази цел едва четиридесет и два франка и десет су, тя се прости с мечтата си. Но нима някой изобщо постига своя идеал?

Едва ли можете да си представите нещо по-просто от спалнята на епископа. Врата-прозорец извеждаше в градината. Точно срещу нея — легло, желязно болнично легло с балдахин от зелен серж. До леглото, зад завеса, бяха подредени тоалетни принадлежности, издаващи старите изтънчени привички на светски човек. Две врати водеха: едната, до камината, към молитвената, а другата, до библиотеката, към трапезарията. Библиотеката представляваше голям шкаф със стъкла, изпълнен с книги. Камината беше облицована с дърво, имитиращо мрамор. В нея обикновено не гореше огън. Долу, пред огнището, две железни преградки, украсени с две набраздени вази с гирлянди, на времето посребрени, сочеха някакъв своего рода епископски лукс. Отгоре, там, където обикновено се слага огледало, имаше медно разпятие, някога също посребрено, закрепено върху черно излиняло кадифе в олющена позлатена рамка. До вратата-прозорец — голяма маса с мастилница, върху масата — безредно натрупани книжа и дебели книги. Пред масата — сламено кресло. Пред леглото — едно от малките столчета за молитва, взето от молитвената.

От двете страни на леглото висяха два портрета в овални рамки. Малки позлатени надписи на фона, встрани от ликовете, обясняваха, че портретите изобразяват абат дьо Шалио, епископ на „Сен-Клод“, и абат Турто, главен наместник в Агд и абат в Гран-Шан от ордена Сито в Шартърска епархия. Наследявайки тази стая от болните, епископът беше намерил в нея двата портрета и ги беше оставил на местата им. Тези духовници по всяка вероятност бяха дарители — още една причина, за да се отнася почтително към тях. Той знаеше за тези две личности само едно, че и двамата са били назначени от краля в един и същи ден, на 27 април 1785 година, единият за епископ, другият за абат. Когато госпожа Маглоар откачи веднъж портретите, за да обърше праха, епископът прочете тази подробност, записана с избеляло мастило върху къс пожълтяла от времето хартия, закрепена с четири лепенки на гърба на портрета на абата на Гран-Шан.

На прозореца висеше старинна завеса от дебел вълнен плат, която беше толкова извехтяла, че за да може да не я сменят с нова, госпожа Маглоар й приши голяма кръпка точно по средата. Кръпката имаше очертанията на кръст. Епископът често я показваше.

— Колко хубаво стана! — казваше той.

Всички стаи на къщата, в партера, а и на първия етаж, бяха варосани както в казармите и болниците.

През последните години обаче, както ще видим по-нататък, госпожа Маглоар откри под варосаните хартии рисунки, които красяха стените в покоите на госпожица Батистин. Преди да стане болница, в този дом се бяха събирали динските граждани. Оттогава датираха и рисунките. Подовете на спалните бяха от червени тухли, които се миеха веднъж седмично. Пред леглата имаше рогозки. Изобщо, поддържано от две жени, жилището беше изрядно чисто — единственият разкош, който допускаше епископът.

— Чистотата не отнема нищо на бедните — шегуваше се той.

Трябва да признаем обаче, че от предишното му имущество му бяха останали шест сребърни прибора с голяма супена лъжица, които блестяха великолепно върху грубата бяла покривка и радваха очите на госпожа Маглоар. И понеже се стараем да изобразим динския епископ точно такъв, какъвто беше, трябва да прибавим, че неведнъж му се случваше да каже:

— Мъчно бих се разделил със сребърните си прибори!

Освен тези сребърни прибори той беше наследил от една леля два масивни сребърни свещника. В тях бяха втикнати восъчни свещи и те обикновено стояха върху камината на епископа. Когато имаха гост на вечеря, госпожа Маглоар запалваше свещите и донасяше двата свещника на масата.

В спалнята на епископа, над леглото му, откъм главата, имаше малко долапче в стената, в което госпожа Маглоар прибираше всяка вечер сребърните прибори и голямата лъжица. Трябва да добавим обаче, че тя никога не вземаше ключа.

Градината, загрозена донякъде от неугледните постройки, за които споменахме, се състоеше от четири алеи, които излизаха във форма на кръст от водохранилището. Друга една алея обикаляше градината успоредно на бялата стена, която я ограждаше. Между алеите имаше четири квадрата, оградени с чемшир. В трите госпожа Маглоар засяваше зеленчуци. В четвъртия епископът отглеждаше цветя. Тук-таме стърчеше и някое овощно дръвче.

Един ден госпожа Маглоар се беше пошегувала добродушно и малко лукаво:

— Ваше преосвещенство, вие уж гледате да извлечете от всичко полза, а ето тук една безполезна площ. Не е ли по-добре да я засадим със салати, отколкото с цветя?

— Вие се лъжете, госпожа Маглоар — й отвърна епископът. — Прекрасното е също така полезно, както и полезното. — И след кратко мълчание добави: — Може би е по-полезно дори.

Епископът се занимаваше с тази квадратна площ, съставена от три-четири лехи, почти толкова, колкото и с книгите си. Той прекарваше охотно един-два часа там, подкастряше, плевеше, копваше тук-таме дупка, за да зарови семената. Не беше враг на насекомите, както подобава на истински градинар. Впрочем той изобщо не се смяташе за ботаник. Нямаше понятие от класификации и солидизъм. Не си правеше труд да избира между Турнфор и естествения метод. Не се произнасяше нито за тичинките против семеноделните, нито за Жюсие против Линей. Той не изучаваше растенията, а просто обичаше цветята. Уважаваше учените, но още повече уважаваше невежите и без да престава да отдава почит и на едните, и на другите, поливаше всяка лятна вечер цветните лехи със зелената си тенекиена лейка.

Нито една врата в къщата не се затваряше с ключ. Вратата на трапезарията, която, както видяхме, извеждаше право на площада пред катедралата, имаше в началото ключалки и резета като на тъмница. Епископът обаче нареди да изкъртят всички тия железа и сега вратата се затваряше денем и нощем само с мандало. Всеки минувач в който и да било час трябваше само да я бутне, за да влезе. Отначало двете жени много се тревожеха от тази вечно отворена врата. Но епископът им каза:

— Ако искате, сложете си резета на вашите спални.

Но след време те започнаха да споделят неговото спокойствие или поне даваха вид, че го споделят. Само госпожа Маглоар все още се плашеше от време на време. Колкото до епископа, неговото мнение по този въпрос личи от трите реда, написани собственоръчно от него в полето на една библия: „Ето в какво се състои тънката разлика: вратата на лекаря никога не трябва да бъде затворена, а вратата на свещеника винаги трябва да бъде отворена.“

В друга книга, озаглавена „Философия на медицинската наука“, той беше записал следната мисъл: „Нима аз не съм лекар като тях? И аз си имам моите болни: най-напред техните, които те наричат болни, и после моите, които аз наричам нещастни.“

Другаде пак той беше писал: „Не искай да узнаеш името на човека, който търси при тебе убежище. От убежище се нуждае най-често този, който се смущава от името си.“

Случи се така, че един достопочтен енорийски свещеник, не си спомням вече дали кюрето от Кулубру или от Помпиери, си науми веднъж, подбуден навярно от госпожа Маглоар, да попита епископа дали е напълно уверен, че не проявява известно неблагоразумие, като оставя вратата си денонощно отворена за всекиго, комуто би хрумнало да влезе, и не се ли опасява, с една дума, че в един тъй слабо охраняван дом може да се случи нещастие. Епископът докосна рамото му и промълви благо и сериозно:

— Nisi Dominus custodierit domum, in vanum vigilant qui custodiunt eam.[6]

После заговори за нещо друго.

Той обичаше да казва:

— Свещеникът трябва да проявява не по-малко смелост от драгунския полковник. Само че — добавяше той — неговата смелост трябва да бъде миролюбива.

VII
Крават

Тук е уместно да разкажем една случка, която не бива да пропускаме, защото тя най-добре показва какъв човек бе динският епископ.

След разгромяването на разбойническата шайка на Гаспар Бе, която върлуваше из Олиулските теснини, един от неговите помощници — Крават, забягна в планината. Той се укрива известно време с оцелелите от шайката на Гаспар Бе разбойници в графството на Ница, след това забягна в Пиемонт и внезапно се появи отново във Франция, в околностите на Барсьолонет. Най-напред го видяха в Жозие, после в Тюил. Криеше се в пещерите на Жуг-дьо-л’Егл и оттам се спущаше към колибите и селцата по деретата, издълбани от реките Юбей и Юбейет. Осмели се дори да стигне чак до Амбрьон, вмъкна се една нощ в катедралата и обра ризницата. Всичко живо пропищя от грабежите му. Пратиха жандармерията по дирите му. Напразно. Той се изплъзваше винаги, като оказваше понякога и съпротива. Неустрашим злодей. Епископът пристигна в този край в разгара на тревогата. Обхождаше епархията си. Кметът на Шастьолар отиде при него и се опита да го убеди да се върне назад. Крават беше господар на планината чак до Арш, а и още по-нататък. Опасно беше да се пътува, дори с охрана. Пък и защо да се излага без полза животът на трима или четирима злочести жандарми?

— Именно затова аз смятам да продължа без охрана — отвърна епископът.

— Давате ли си сметка какво предприемате, ваше преосвещенство? — възкликна кметът.

— Напълно. Затова решително се отказвам от охрана и тръгвам след един час.

— Тръгвате?

— Тръгвам.

— Сам?

— Сам.

— Ваше преосвещенство, вие няма да сторите това.

— Послушайте — възрази епископът, — в планината има една малка община, голяма колкото шепата ми, която не съм спохождал вече три години. Мои добри приятели живеят там. Кротки и честни овчари. От всеки тридесет кози, които те пасат, само една им принадлежи. Те плетат много хубави вълнени разноцветни гайтани и свирят планински мелодии на малките си флейти с по шест дупки. И на тях трябва от време на време някой да поговори за добрия Господ. Какво ще си кажат те за епископ, който се бои? Какво ще си кажат, ако не отида при тях?

— Ами разбойниците, ваше преосвещенство! Ами ако срещнете разбойниците!

— Вярно — каза епископът, — добре, че ме подсетихте. Имате право. Наистина мога да ги срещна. Та нали и те имат нужда някой да им поговори за дядо Господ?

— Ваше преосвещенство! Та това е разбойническа шайка! Глутница вълци!

— Господин кмете, Исус ме прави пастир може би именно на тяхното стадо. Неведоми са пътищата Господни.

— Но те ще ви оберат, ваше преосвещенство!

— Аз нямам нищо.

— Ще ви убият.

— Някакъв стар свещеник, който си върви мирно по пътя и шепне молитви? Дума да не става! За какво съм им?

— Ах, боже мой! Ами ако ги срещнете!

— Ще им поискам милостиня за моите бедни.

— За Бога, ваше преосвещенство, не отивайте! Излагате живота си!

— Господин кмете — отвърна епископът, — наистина ли само за това се безпокоите? Та аз съм на този свят, за да се грижа за душите на другите, а не за моя собствен живот.

Нямаше как, трябваше да го оставят да отиде. Той тръгна, придружен само от едно дете, което предложи да му служи за водач. Упорството му се разчу из окръга и вся голямо безпокойство сред всички.

Епископът не пожела да вземе със себе си нито сестра си, нито госпожа Маглоар. Прекоси планината на муле, не срещна никого и пристигна здрав и читав при своите „добри приятели“ овчарите. Прекара две седмици при тях в проповеди, причастия, наставления и нравоучения. Преди да замине, той реши да отслужи тържествена литургия и спомена за това на енорийския свещеник. Но как да се осъществи това? Липсваха епископски одежди. Можеха да поставят на негово разположение само сиромашката селска ризница с няколко излинели епитрахила от изтъркана дамаска, украсени с евтини галони.

— Здраве да е — заяви епископът. — Оповестете все пак, отче, от амвона нашата тържествена литургия. Останалото дано някак се нареди.

Потърсиха из околните църкви. Всички съкровища на тези скромни енории, събрани накуп, едва ли можеха да облекат прилично дори певец от съборна църква.

И тъкмо посред тия затруднения ето че двама непознати конници донесоха в дома на свещеника голям сандък за господин епископа, оставиха го и тутакси си отидоха. Отвориха сандъка и намериха в него сърмена мантия, митра, украсена с диаманти, архиепископски кръст, великолепен жезъл, с една дума, епископските одежди, откраднати само месец преди това от ризницата на църквата „Света Богородица“ в Амбрьон. В сандъка имаше и една записчица, на която бяха написани следните думи: „На монсеньор Биенвьоню от Крават“.

— Нали ви казвах, че ще се нареди! — каза епископът и добави усмихнат: — Задоволиш ли се с попски стихар, Господ ще ти прати епископска мантия!

— Ваше преосвещенство — прошепна свещеникът, поклащайки усмихнато глава, — не се знае дали Господ или дяволът.

— Господ! — отвърна властно епископът, като задържа погледа си на него.

По целия път на връщане към Шастьолар хората се стичаха, любопитни да го видят. Той намери в дома на свещеника госпожица Батистин и госпожа Маглоар, които го очакваха, и каза на сестра си:

— Е, не бях ли прав? Бедният свещеник отиде при бедните планинци с празни ръце, а се връща с пълни ръце. Отидох само със своето упование в Бога, а се връщам със съкровището на цяла катедрала.

Вечерта, преди да си легне, той каза по същия повод:

— Никога не бива да се плашим от крадци и убийци. Това са опасности, които идват отвън, дребни опасности. Да се боим по-скоро от самите нас. Предразсъдъците — ето истинските крадци. Пороците — ето истинските убийци. Големите опасности са вътре в нас. Какво значение има това, което заплашва главата или кесията ни? Да насочим мисълта си към това, което застрашава душата ни. — После добави, обръщайки се към сестра си: — Свещенослужителят никога не бива да се предпазва от ближния си, сестро. Стореното от ближния е позволено от Бога. Нека само се помолим Богу, когато ни се струва, че ни грози опасност. И то да се помолим не за себе си, а за да не би нашият брат да влезе в грях заради нас.

Впрочем събитията бяха рядкост в съществуването на епископа. Ние разказваме тези, които ни са известни. Обикновено той вършеше едни и същи неща по едно и също време на деня. Един месец от неговата година приличаше на един час от денонощието му.

Колкото до участта на „съкровището“ от Амбрьонската катедрала, бихме затруднили, ако се наложи да отговорим на подобен въпрос. Одеждите бяха действително прекалено хубави, прекалено съблазнителни и напълно подхождаха да бъдат откраднати в полза на злочестите. Впрочем те и без това бяха вече крадени. Работата беше наполовина свършена. Оставаше само да се промени направлението на крадените вещи, като се побутнат лекичко към сиромасите. Ние естествено не можем да кажем нищо определено по този въпрос. Но сред книжата на епископа е била намерена една доста неясна бележка, по повод на одеждите може би, която гласи: „Въпросът е къде да се предаде това — в катедралата или в болницата.“

VIII
Философия след чаша вино

Сенаторът, за когото споменахме вече, беше обигран човек. Той си беше проправил път в живота с праволинейност, недържаща сметка за препятствия от рода на така наречените съвест, дадена дума, справедливост или дълг. Беше вървял право към целта си, без да се отклони нито веднъж от следваната линия на преуспяване и изгода. Бивш прокурор, не лош човек, изпаднал в умиление пред собствения си успех, готов да оказва всевъзможни дребни услуги на синовете, на зетьовете, на роднините си, а даже и на приятелите си. Човек, който мъдро беше използувал добрите страни на живота, щастливите случаи, неочакваните сполуки. Всичко останало му се струваше безсмислено. Беше духовит и начетен точно толкова, колкото трябваше, за да се счита последовател на Епикур, макар че всъщност беше произведение на школата Пиго-Льобрьон[7]. Обичаше да се шегува безобидно с вечните и безконечните неща, както и с „щуротиите на добряка епископ“. Той ги осмиваше понякога с любезна самоувереност дори в присъствие на самия господин Мириел.

Не помня вече по случай кое точно полуофициално тържество граф X (същият този сенатор) и господин Мириел бяха поканени на вечеря у префекта. Когато поднасяха десерта, малко поразвеселен, но без да загуби важния си вид, сенаторът се провикна:

— Дявол взел го, господин епископ, хайде да си поговорим! Сенатор и епископ не могат да се гледат, без да си понамигнат. Ние и двамата сме ясновидци. Ще ви призная нещо. Аз си имам своя философия.

— И имате пълно право — отвърна епископът, — всеки си постила според философията си. И вие сте си постлали пурпурно ложе, господин сенатор.

Сенаторът продължи насърчен:

— Да си поговорим откровено.

— Ако щете, дори дяволски откровено — съгласи се епископът.

— Аз ви заявявам — поде сенаторът, — че маркиз Д’Аржан[8], Пирон[9], Хобс[10] и Нежон съвсем не са загубени автори. Всичките тези философи са наредени в библиотеката ми в златни подвързии.

— Също като вас, господин графе — прекъсна го епископът.

— Аз мразя Дидро — продължи сенаторът. — Той е идеолог, декламатор и революционер, който дълбоко в душата си вярва в Бога и е по-лицемерно набожен и от Волтер. Волтер се подиграваше с Нийдхам, но не беше прав. Защото именно змиорките на Нийдхам доказват, че бог е излишен. Капка оцет в лъжичка тесто замества прословутото „fiat lux“[11]. Представете си по-едра капка и по-голяма лъжица и ето ви света. Човек е змиорката. За какво ви е тогава Предвечният Бог-Отец? Омръзна ми, ваше преосвещенство, хипотезата за Йехова. Тя служи само за създаване на мършави хора с кухи мозъци. Долу това велико Всичко, което ми е дошло до гуша! Да живее Нищото, което ме оставя на мира. Между нас казано, за да си излея всичко, което ми е на душата, и за да се изповядам, както подобава пред пастир, ще ви призная, че съм свободомислещ човек. Не се прехласвам пред вашия Исус, който на всяка крачка проповядва себеотрицание и себепожертвувание. Съвет на скъперник, предназначен за голтаци! Себеотрицание! Защо? Себепожертвувание! За какво? Не мога да си представя вълк да се жертвува за благото на друг вълк. Нека си останем верни на природата. Ние стоим по върховете. Нека и философията ни бъде висша. За какъв дявол сме горе, ако не виждаме по-далече от носа на другите? Да живеем весело. Животът е всичко. Че човек имал друго бъдеще някъде другаде, горе или долу, не вярвам нито дума от това. Да се жертвувам, да се отрека от всичко, да внимавам за всяка своя постъпка, да си блъскам главата кое е добро и кое е зло, кое е справедливо и кое е несправедливо, кое е fas и кое nefas[12]? Защо? Защото съм щял да давам сметка за действията си. Кога? След смъртта си. Ама че го измислили! Аз нека умра, пък после иди ме гони. Колкото сянката може да улови с ръката си шепа пепел. Защо да не си го кажем правичката поне ние, посветените, които сме повдигнали покривалото на Изида: няма нито добро, нито зло, има само развитие на организми. Да потърсим това, което действително съществува. Да проникнем в самата му същност. Да стигнем до самото дъно, пусто да остане! Трябва да надушим истината, да се поровим и под земята, но да я уловим. Тогава тя доставя пленителни радости. Тогава човек се чувствува силен и весел. Аз съм стъпил здраво на земята, ваше преосвещенство, безсмъртието на човека е вятър и мъгла. О, какво примамливо обещание! Вярвайте, защо не! Каква надеждна полица е била връчена на Адам! Отначало си душа, после ще станеш ангел, ще ти изникнат сини криле на раменете. Припомнете ми, моля ви се, нали Тертулиан беше казал, че блаженопочившите щели да прелитат от звезда на звезда? Защо не. Ще се превърнем в звездни скакалци. А освен това ще видим и бога… Дрън-дрън. Празни приказки са всички тия райове. Самият бог е чудовищна залъгалка. Естествено аз няма да пиша всичко това в „Монитьор“, но го казвам тихичко между приятели. Inter pocula[13]. Да пожертвуваш земята заради рая, ще рече, да изпуснеш питомното, за да гониш дивото. Да се оставиш да те залъжат с басни за вечността. Не съм толкова наивен. Аз съм Небитието. Наричам се граф Небитие, сенатор. Съществувал ли съм преди раждането си? Не. Ще съществувам ли след смъртта си? Не. Какво представлявам? Малко прах, споена в организъм. Какво ми предстои да правя на земята? Свободен съм да си избера. Да страдам или да се наслаждавам. Къде ще ме отведе страданието? В небитието. Но преди това ще съм страдал. Къде ще ме отведе наслаждението? В небитието. Но преди това ще съм се наслаждавал. Аз съм направил вече избора си. Или ти ще ядеш, или ще бъдеш изяден. Аз ям. Предпочитам да бъда зъб, а не трева. Такава е моята мъдрост. После всичко си идва по реда, неизбежният гробар или Пантеонът за хора като нас, но всичко пропада в бездънната бездна. Край. Finis. Окончателно разчистване на сметките. Часът на пълното изчезване. Повярвайте ми: смъртта е мъртва. Че там може да има някой, който иска да ми каже нещо, умирам от смях само като си помисля. Бабини деветини, плашило за децата, Йехова за възрастните. Не, нашият утрешен ден е нощ. Всички небитиета зад гроба са равни помежду си. Дали сте били Сарданапал[14] или Венеан дьо Пол[15], все едно. Това е истината. Затова преди всичко живейте. Използувайте вашето „аз“, докато то е във ваша власт. Право ви казвам, ваше преосвещенство, аз си имам своя философия и свои философи. Не се поддавам на детски залъгалки. Е, разбира се, трябва да се даде нещичко и на тия, които са долу, на босяците, дрипльовците, окаяниците. Натъпкват им устата с празни приказки, химери, с душа, безсмъртие, рай, звезди. И те дъвчат всичко това. Мажат си го върху сухия комат хляб. Който няма нищо, има дядо Господ. От това по-малко — здраве! Аз нямам нищо против, но запазвам за себе си господин Нежон. Дядо Господ е само за простолюдието.

Епископът изръкопляска.

— Отлично казано! — извика той. — Този материализъм бил действително превъзходно и прекрасно нещо! Само че не на всекиго е даден. Затова пък този, който го притежава, мъчно пада в клопка. Той няма да се остави да го заточат глупаво като Катон, нито да го убият с камъни като свети Стефан, нито да го изгорят жив като Жана д’Арк. Онези, които успеят да се сдобият с този чуден материализъм, изпитват насладата от пълната безотговорност, от мисълта, че могат да заграбят преспокойно всичко: и длъжности, и синекури, и високи звания, и честно или нечестно спечелена власт; че могат да си разрешат всичко: и изменяне на дадена дума, стига да имат изгода, и коварство, стига да е полезно, и сладостни компромиси със съвестта, уверени, че търбусите им ще смелят всичко това, преди да влязат в гроба. Колко приятно. Не говоря за вас, господин сенатор. И все пак не мога да не ви поздравя. Вие, знатните господа, си имате, както вие се изразихте, ваша собствена философия, създадена за вас, изискана, изтънчена, достъпна само за богатите, подхождаща за всички обстоятелства, отлична подправка на житейските наслаждения. Специални търсачи са я издирили и извлекли из неведоми дълбини. Но все пак вие сте великодушен и не виждате нищо лошо вярата в Бога да остане философия на народа, както, да кажем, гъската с кестени замества за бедняка пуйката с трюфели.

IX
Сестрата разказва за брата

За да дадем представа за личния живот на динския епископ и за начина, по който двете благочестиви жени подчиняваха действията, мислите си и даже инстинктивната си женска плашливост на привичките и желанията на епископа, без дори да стане нужда той да ги изкаже гласно, най-добре ще бъде да препишем тук едно писмо на госпожица Батистин до госпожа виконтеса дьо Боашьоврон, нейна приятелка от детинство. Това писмо е у нас.

Дин, 16 декември 18…

Мила ми госпожо, ден не минава, без да стане дума за вас. Ние въобще си имаме такъв навик, но сега има още една причина за това. Представете си, че като миеше и почистваше от прах стените и таваните, госпожа Маглоар направи едно откритие. Сега нашите две стаи със стени, облепени с варосана хартия, не биха загрозили дори дворец като вашия. Госпожа Маглоар смъкна всичките хартии и под тях се оказа нещо интересно. Моят салон, в който няма мебели и където простираме прането, е висок петнадесет стъпки, а широк и дълъг осемнадесет и има позлатен някога таван и греди като вашите. Всичко беше покрито с платно, когато къщата ни беше болница. Дървената ламперия в него е от времето на нашите баби. Но трябва да видите спалнята ми. Госпожа Маглоар откри поне под десет налепени хартии рисунки, които, без да бъдат хубави, са поносими. Телемах, посветен в рицарство от Минерва, пак Телемах в някакви градини, забравих името им, където римските дами отивали само една нощ. Какво да ви кажа? Римляни, римлянки (тук има една нечетлива дума) и какво ли не щете още. Госпожа Маглоар ги изчисти хубавичко, ще поправи това лято някои малки повреди, ще ги излъска и спалнята ми ще заприлича на музей. Тя намери също захвърлени на тавана две стари дървени масички-конзоли, от едновремешните. Искат ни дванадесет франка, за да ги позлатят отново, но по-добре е да дадем тия пари на бедните. Впрочем те са доста грозни и аз бих предпочела една кръгла маса от акажу.

Чувствувам се много щастлива, както и преди. Брат ми е толкова добър. Той дава всичко, което има, на болните и нуждаещите се. Живеем доста оскъдно. Зимата в този край е сурова и трябва да се стори нещо за сиромасите. Ние имаме, кажи-речи, достатъчно отопление и осветление. А това не е малък разкош.

Брат ми си има своите привички. Когато разговаря, той казва, че всеки епископ трябвало да бъде именно такъв. Представете си, никога не заключваме външната врата. Който си ще, може да влезе, и то направо при брат ми. Но той не се бои от нищо, даже нощем. Така проявявал своята храброст, според неговите собствени думи.

Не позволява да се страхуваме за него нито аз, нито госпожа Маглоар. Излага се на всевъзможни опасности, а иска ние дори да не даваме вид, че ги забелязваме. Трябва да умеем да го разбираме.

Излиза, когато вали, върви из калта, пътува зиме. Не се страхува нито от нощта, нито от съмнителните пътища или от опасните срещи.

Миналата година отиде съвсем самичък в една пълна с разбойници местност. Не пожела да ни вземе със себе си. Забави се петнадесет дена. Когато се завърна, нищо му нямаше. Ние го мислехме мъртъв, а той се чувствуваше чудесно и ни каза: „Вижте как ме обраха!“ и отвори един куфар, пълен с всички съкровища на Амбрьонската катедрала, които разбойниците му били подарили.

Аз бях отишла да го посрещна на две левги от селото заедно с неколцина негови приятели и на връщане не можах да се въздържа да не му се поскарам малко, като внимавах да говоря, докато трополеше колата, за да не ме чуе никой друг.

В първите дни си мислех: „Страшен човек, не се спира пред никаква опасност.“ Сега вече привикнах и смигам на госпожа Маглоар да не му противоречи. Той излага живота си, без ние да се опитаме да го задържим. Аз отвеждам госпожа Маглоар, прибирам се в стаята си, моля се за него и заспивам. Спокойна съм, защото, ако го сполети нещастие, няма да го преживея. Ще си отида при всевишния ведно с моя брат и владика. Госпожа Маглоар по-мъчно от мене свикна с неговото неблагоразумие, както тя казва. Но сега вече влязохме в релсите. Молим се двете, треперим заедно от страх и заспиваме. И дяволът да рече да дойде в къщата ни, никой няма да го спре. Но от какво можем да се боим в този дом? С нас е винаги този, който е всесилен. Дяволът може да мине и да замине, но Бог го обитава постоянно.

Това ми стига. Брат ми няма нужда вече да ми казва нито дума. Аз го разбирам, без да говори, и ние се оставяме на Божията милост.

Така трябва да се държиш с велик по дух човек.

Разпитах брат си за подробностите, които ви интересуват относно семейство дьо Фо. Вие знаете колко той е осведомен и колко добре помни родословията, защото си е все още добър роялист. Това бил действително много стар нормандски род от някогашната данъчна област Кан. Раул дьо Фо, Жан дьо Фо и Тома дьо Фо били благородници от преди петстотин години, а един от тях е владеел Рошфор. Последният от рода, Ги-Етиен-Александр, бил командир на полк и не знам още какъв си в леката кавалерия в Бретан. Дъщеря му, Мари-Луиз, се омъжила за Адриен-Шарл дьо Грамон, син на херцога Луи дьо Грамон, пер на Франция, полковник от френската гвардия и армейски генерал-лейтенант. Името им се пише по няколко начина: Feux, Fauq и Faoucq.

Мила госпожо, помолете вашия високоуважаван роднина господин кардинала да ни спомене в молитвите си. А вашата мила Силвани е сторила много добре, че не е откъснала малко време от кратките мигове, които прекарва с вас, за да ми пише. Нали е добре, нали е прилежна, както, вие искате, нали ме обича както по-рано, мен това ми стига. Зарадвах се на поздравите, които ми изпраща чрез вас. Здравето ми уж не е лошо, обаче с всеки изминат ден отпадам все повече. Листът ми се свършва и съм принудена да се разделя с вас. Хиляди благопожелания.

Батистин

П.П. Вашата снаха е все още тук със семейството си. Внукът ви е прелестен. Знаете, нали, че скоро ще навърши пет годинки. Вчера видя кон с наколенници и попита: „Какво му е на коленете?“ Много сладко дете! А пък малкото му братче води една метла из апартамента вместо кола и вика: „Дий!“

Както се вижда от писмото, двете старици умееха да се нагаждат към привичките на епископа благодарение на свойствения на жената усет да разбира мъжа по-добре, отколкото той сам се разбира. А динският епископ въпреки своята неизменно скромна и простодушна външност извършваше понякога благородни, смели и прекрасни постъпки, без дори сам като че ли да съзнава значението им. Двете жени трепереха, но не му се бъркаха. Понякога госпожа Маглоар се осмеляваше да му направи забележка, но само предварително, никога когато вършеше нещо или след това. Започнеше ли нещо, никой не го смущаваше дори само с един жест. В някои мигове, когато може би самият той не си даваше сметка за това, защото беше невероятно скромен, двете жени чувствуваха смътно, че той постъпва като истински епископ. Тогава сновяха като сенки из къщата. Прислужваха му без каквато и да било проява на лична воля и ако се наложеше да изчезнат, изчезваха. Те знаеха благодарение на удивително тънкия си усет, че някои грижи досаждат. Затова дори когато им се струваше, че го грози опасност, те до такава степен разбираха ако не мисълта му, то природата му, че преставаха да бдят над него. Поверяваха го на Бога.

Впрочем Батистин често казваше, както вече видяхме в писмото й, че кончината на нейния брат ще бъде и нейна кончина. Госпожа Маглоар не споменаваше нищо за това, но също го знаеше.

X
Епископът пред неведома светлина

Малко след написването на писмото, което цитирахме на предидущите страници, епископът свърши нещо, което по мнението на целия град беше още по-рисковано, отколкото разходката му из планинските местности, където върлуваха разбойници.

Близо до Дин, в околностите му, живееше в пълно уединение един човек. Този човек — нека тутакси кажем силната дума — беше бивш член на Конвента. Казваше се Ж.

В малкото градче се говореше с ужас за конвентиста Ж. Представете си само: член на Конвента! Остатък от времето, когато хората си говореха на „ти“ и си казваха един другиму „гражданино“. Този човек беше за динските граждани едва ли не чудовище. Той не беше гласувал за смъртта на краля, но едва ли е бил далеч от тази мисъл. Почти цареубиец. На времето си бил страшен. Как при завръщането на законните крале не са го предали на углавния съд? Може би нямаше да му отсекат главата — нали трябва да се проявява милосърдие, — но доживотното изгнание нямаше да му се размине. Макар и само за да служи за пример на другите и прочие, и прочие. При това беше и безбожник, както всичките нему подобни. Така гъските одумват ястреба.

Но беше ли всъщност ястреб Ж.? Да, ако съдим по суровостта на уединението му. Понеже не беше гласувал за смъртта на краля, той не бе включен в списъка на изгнаниците и можа да остане във Франция.

Заселил се беше на четиридесет и пет минути от града, далеч от всяко село, далеч от всички пътища, в затънтена падинка на една дива долина. Имал там, разправяха, нещо като нива и колиба за леговище. Никакви съседи; никакви минувачи дори. Откакто живееше в тази падина, и пътеката, която водеше натам, беше обрасла в трева. Говореха за това място като за свърталище на палач.

Но епископът не го забравяше и от време на време поглеждаше китката дървета на хоризонта, които бележеха падинката на стария конвентист. „Там има една самотна душа“ — казваше си той.

И добавяше дълбоко в себе си: „Аз съм длъжен да го навестя.“

Нека признаем обаче, че тази мисъл, на пръв поглед съвсем естествена, му се струваше след кратко размишление странна, неосъществима и едва ли не противна. Защото всъщност той споделяше общото мнение и без да съзнава ясно, конвентистът му вдъхваше чувство, което граничи с ненавист и което се изразява много добре с думата неприязън.

Но има ли право пастирът да страни от краставата овца? Не. Каква овца обаче!

Добрият епископ беше озадачен. Няколко пъти той се запъти натам, но се върна.

И ето че един ден в града се разнесе слух, че някакъв млад говедар, който прислужвал на конвентиста в бърлогата му, дошъл да търси лекар. Старият престъпник бил на смъртно легло, почти напълно парализиран, и едва ли щял да осъмне. „Слава Богу!“ — добавяха някои.

Епископът взе бастуна си, сложи връхната си дреха не само за да прикрие изтърканото си расо, както вече споменахме, но и поради вечерника, който скоро щеше да задуха, и тръгна.

Слънцето клонеше на запад и почти докосваше хоризонта, когато епископът дойде до прокълнатото място. По ускореното биене на сърцето си той се убеди, че е наближил бърлогата. Прескочи някакъв ров, провря се през трънлив плет, отмести вратничка от преплетени пръти и влезе в запусната градинка. Пристъпи смело напред и внезапно зърна зад висок храст леговището на самотника.

То представляваше схлупена колибка, бедна, но спретната, с фасада, обвита в лозница. Пред вратата, в старо кресло на колела, седеше беловлас мъж и се усмихваше на залязващото слънце.

До стареца се беше изправило едно момче. Говедарчето. То му подаваше паница с мляко.

Епископът се загледа в тях.

— Благодаря, нямам нужда от нищо друго — каза в това време старецът. И усмихнатият му поглед се плъзна от слънцето към детето.

Епископът се приближи. При шума от стъпките му седналият мъж също извърна глава и лицето му изрази цялото удивление, което може да се набере у един човек след толкова дълъг живот.

— Откакто съм тук — каза той, — за пръв път някой идва при мене. Кой сте вие, господине?

— Казвам се Биенвьоню Мириел — отвърна епископът.

— Биенвьоню Мириел? Чувал съм това име. Вас ли народът нарича негово преосвещенство Биенвьоню?

— Мене.

— В такъв случай вие сте моят епископ? — поде старецът с лека усмивка.

— До известна степен.

— Заповядайте, господине.

Конвентистът протегна ръка на епископа, но той не я пое, а каза само:

— Радвам се, че са ме заблудили. Вие съвсем не ми изглеждате болен.

— Скоро ще оздравея напълно, господине — отговори старецът и след кратко мълчание добави: — След три часа ще бъде мъртъв. — После продължи: — Аз съм малко нещо лекар и зная как настъпва последният час. Вчера само краката ми бяха студени. Днес студът се качи до коленете ми, а сега усещам как пъпли към кръста. Стигне ли до сърцето ми, животът ще спре. А слънцето е хубаво, нали? Накарах момчето да ме изведе навън, за да видя още веднъж света. Можете да разговаряте с мене, това никак не ме изморява. Добре сте направили, че дойдохте да видите един умиращ. В такава минута трябва да има свидетел. Всеки си има по някоя мания. Аз бих искал например да доживея до зори. Но зная, че едва ли ще изкарам дори още три часа. Ще бъде тъмно. Но всъщност не е ли все едно? Животът ни напуща толкова леко. Няма нужда от разсъмване. Така да бъде. Ще умра под звездното небе. — Старецът се обърна към говедарчето: — Иди си легни. Ти бдя над мене цялата минала нощ. Уморен си.

Детето се прибра в колибата.

Болният го проследи с поглед и добави като че ли само на себе си:

— Докато то спи, аз ще умра. Невинен и вечен сън — какво добро съседство!

Епископът не беше толкова развълнуван, колкото би могло да се очаква. Той като че ли не усещаше присъствието на Бога при тази раздяла с живота. Нека се доизкажем — защото дребните противоречия на благородните сърца трябва да бъдат, посочени ведно с останалите им прояви, — той, който при случай така охотно се подиграваше с високия си сан, беше леко засегнат, че тук не го нарекоха „ваше преосвещенство“ и едва ли не се изкуши да каже „гражданино“. Обзе го желание да се държи начумерено фамилиарно, както обикновено се отнасят лекарите и свещениците: държане, което съвсем не му беше присъщо. Но в края на краищата този човек, конвентистът, представителят на народа, е бил на времето властник. За пръв път в живота си може би епископът почувствува у себе си прилив на строгост.

Междувременно конвентистът го гледаше със скромна сърдечност, в която се долавяше подобаващото за човека смирение пред прага на смъртта.

А епископът, макар че обикновено се въздържаше да проявява любопитство, което според него граничеше с оскърбление, неволно разглеждаше внимателно събеседника си. Това внимание, в което нямаше нито капка съчувствие, би тежало на съвестта му, ако го беше проявил спрямо друг човек. Но конвентистът му се струваше извън закона, извън закона дори на милосърдието.

Спокоен, с едва ли не изправени рамене и ясен глас, Ж. спадаше към тези осемдесетгодишни старци, които предизвикват удивлението на физиолозите. По време на революцията имаше много такива мъже, в унисон с епохата. Под старческата външност се чувствуваше каленият мъж. Макар и така близо до своя край, всички негови жестове бяха жестове на здрав човек. Ясният му поглед, твърдият му глас, яките му плещи биха могли да озадачат дори самата смърт. Мохамеданският ангел на смъртта Азраил би отстъпил вероятно смаян пред него, смятайки, че е сбъркал вратата. Ж. сякаш умираше, защото сам бе пожелал да умре. Оставаше свободен дори в агонията си. Само краката му бяха вкочанени. Леденият мрак се беше вкопчил в тях. Краката му бяха мъртви, но в главата му се беше съсредоточила цялата жизнена мощ и будно съзнание. В този тържествен час Ж. приличаше на султана от една източна приказка, чието тяло било наполовина мрамор, наполовина плът.

Наблизо имаше голям камък. Епископът приседна на него. Той започна разговора ex abrupto[16].

— Поздравявам ви — каза той с лек упрек в гласа. — Все пак вие не сте гласували за смъртта на краля.

Конвентистът сякаш не забеляза горчивия намек, който се криеше в думите „все пак“. Но когато заговори, от лицето му изчезна всяка следа от усмивка:

— Не бързайте да ме поздравявате, господине. Аз гласувах за унищожението на тиранина.

Този суров отговор беше предизвикан от строгия тон на епископа.

— Какво искате да кажете с тези думи? — попита епископът.

— Искам да кажа, че има само един тиранин за човечеството — невежеството. Аз гласувах за смъртта на този тиранин. Той е създал кралската власт, която почива на лъжата, докато знанието е властта, която почива на истината. Само знанието трябва да управлява човека.

— И съвестта — допълни епископът.

— То е едно и също. Съвестта е количеството вродено знание, което всеки носи в себе си.

Монсеньор Биенвьоню слушаше малко учуден този съвсем нов за него език.

Конвентистът продължи:

— А колкото до Людовик XVI, аз казах — не. Не смятам, че имам право да убия човек, но мисля, че е мой дълг да изтръгна злото. Аз гласувах за унищожението на тиранина или с други думи, за унищожението на проституцията на жената, робството на мъжа, невежеството на детето. Гласувайки за републиката, аз гласувах за всичко това. Гласувах за братството, за единодушието, за зората! Спомогнах за рухването на предразсъдъците и заблудите. Унищожението на заблудите и предразсъдъците ражда светлина. Ние, именно ние, съборихме стария свят, тоя съсед на злочестини, и изливайки се над човешкия род, той се превърна в извор на радост.

— Радост, примесена с доста горчилка — подхвърли епископът.

— Бихте могли по-скоро да кажете неспокойна радост, а днес, след злополучното връщане към миналото, което се нарича 1814 година, отлетяла радост. Уви, признавам, че нашето дело остана незавършено. Ние разрушихме стария режим в неговите външни проявления, но не успяхме да изкореним напълно идеите му. Не е достатъчно да се премахнат злоупотребите, трябва да се изменят нравите. Мелницата е съборена, но вятърът продължава да духа.

— Вие рушихте. Разрушението може да се окаже полезно. Но аз се боя от разрушение, примесено с гняв.

— Правото е съпроводено с гняв, господин епископ, и гневът на правото е елемент на прогреса. Каквото и да се приказва, Френската революция е най-смелата крачка напред след възтържествуването на Христос. Несъвършена крачка, съгласен съм с вас, но възвишена. Тя изнесе пред скоби всички неизвестни в социалното уравнение. Тя смекчи духовете. Успокои, умиротвори, просвети. Заля земята с потоци цивилизация. Тя беше полезна. Френската революция беше един вид коронясване на човешкия род.

Епископът неволно прошепна:

— Мислите ли? Ами деветдесет и трета година?[17]

Конвентистът се изправи в креслото си зловещо тържествен и извика, доколкото умиращ може да извика:

— А! Ето какво било! Деветдесет и трета! Чаках тази дума! В продължение на хиляда и петстотин години са се трупали облаци и най-сетне са се разразили в буря. Вие завеждате дело срещу мълнията!

Може би, без сам да си признае, епископът усети, че нещо го жегна. Но той се овладя и отвърна:

— Съдията говори от името на справедливостта; свещеникът — от името на милосърдието, което не е нищо друго, а по-висша форма справедливост. Мълнията не бива да се лъже. — И той добави, без да сваля поглед от конвентиста. — А Людовик XVII?

Конвентистът протегна ръка и докосна епископа по рамото.

— Людовик XVII! Нека се разберем! Кого оплаквате всъщност вие? Невинното дете? Ако е така, и аз съм готов да го оплача заедно с вас. Кралското дете? В такъв случай бих си помислил. За мене братът на Картуш, невинно дете, което са държали на Гревския площад, провиснато под мишниците, докато умре само защото е бил братче на Картуш, е също толкова достоен за съжаление, колкото и внукът на Людовик XV, изтезаван без никаква вина в кулата на Тампл само защото е бил внук на Людовик XV.

— Господине — прекъсна го епископът, — не ми се нрави подобно съпоставяне на имена.

— Картуш и Людовик XV ли? За кого от двамата сте вие?

Настъпи мълчание. Епископът почти съжаляваше, че е дошъл, но в същото време изпитваше неясен и необясним душевен смут.

Конвентистът продължи:

— А, отче, вие не обичате грубите истини. А пък Христос ги е обичал. Той вземал пръчка и помитал с нея храма. Мълниеносният му бич е бил неумолим говорител на истини. Когато той възкликвал: „Sinite parvulos…“[18], не е правел разлика между малките деца. Той не би се посвенил да постави наследника на Варава до наследника на Ирода. Невинността, господине, е сама по себе си увенчана. Тя няма нужда от титлата „височество“. И в дрипи, и в мантия с лилии, тя е еднакво неприкосновена.

— Вярно е — промълви тихо епископът.

— Нека се върна на мисълта си! — възкликна конвентистът Ж. — Вие споменахте Людовик XVII. Да се изясним. Всички ли невинни ще оплакваме? Всички мъченици, всички деца, децата в низините, както и децата по върховете? Ако е така, съгласен съм с вас. Но в такъв случай, както вече ви казах, трябва да се върнем много по-назад, а не само до деветдесет и трета година, и трябва да започнем жалбите си преди Людовик XVII. Аз бих плакал за кралските деца заедно с вас, стига и вие да плачете заедно с мене за дечицата от простолюдието.

— Аз оплаквам всички — каза епископът.

— Трябва да ги оплаквате еднакво! — възкликна Ж. — И ако везните натежат, то нека натежат на страната на народа. Той е страдал от по-дълго време.

Отново настана мълчание. И този път го наруши конвентистът. Той се поизправи на лакът, прищипа с пръсти бузата си, неволен жест на човек, който разпитва или съди, впери в епископа очите си, изпълнени с предсмъртна сила, и заговори. Или по-скоро избухна:

— Да, господине. Народът страда отдавна. И после това не е всичко. Защо ме разпитвате и ми споменавате Людовик XVII? Аз не ви познавам. Откакто съм в този край, живея съвсем самичък тук, не съм стъпил извън тази ограда и виждам само това дете, което ми помага. Вярно, че вашето име стигна смътно до мен, и то свързано с добри отзиви, не мога да го отрека, но това още нищо не означава. Ловките хора разполагат с толкова разнообразни похвати, за да подведат простодушните хорица. Добре, че се сетих. Не чух шума на колата ви. Навярно сте я оставили зад сечището, при разклонението на пътя. Не ви познавам, повтарям. Казахте ми, че сте епископ, но това не ми говори нищо за вашия морален лик. С една дума, пак ви питам: кой сте вие? Епископ, тоест църковен княз със златни одежди, с герб, рента и огромни църковни приходи — Динската епархия, петнадесет хиляди франка постоянна заплата, допълнителни доходи, общо двадесет и пет хиляди франка. Един от тия хора със специална кухня, с прислужници в ливреи, хора, чиято трапеза е обилна, които ядат водни кокошки в петък, които се перчат с лакеи отпред и отзад на каляската, в която се возят, все в името на Исус Христос, който ходеше бос! Вие сте висш духовник. Ренти, дворци, коне, слуги, добра трапеза, всички сладости, които предлага животът, вие разполагате с всичко това, както всеки друг на ваше място, и се ползувате от всичко това, както всеки друг. Нямам нищо против, само че това говори много или съвсем недостатъчно. Това не ме осведомява каква е вашата духовна стойност, а вие идвате по всяка вероятност с намерение да ме поучавате. С кого точно говоря? Кой сте вие?

Епископът наведе глава и отвърна:

— Vermis sum.[19]

— Червей в каляска — измърмори конвентистът.

Те размениха ролите си. Сега конвентистът се държеше високомерно, а епископът смирено.

— Да приемем, че е така, господине — отвърна му кротко епископът. — Но можете ли да ми обясните с какво моята каляска, която е на две крачки оттук зад дърветата, с какво моята обилна трапеза и водните кокошки, които ям в петъчен ден, с какво моите двадесет и пет хиляди франка рента, моят дворец и моите лакеи доказват, че милосърдието не е добродетел, че благостта не е дълг и че деветдесет и трета година не беше безпощадна?

Конвентистът прокара ръка по челото си, като че за да отпъди някаква сянка.

— Преди да ви отговоря — каза той, — аз ви моля да ме извините. Чувствувам се виновен пред вас, господине. Вие сте в моя дом, вие сте мой гост и аз трябва да бъда любезен с вас. Вие оспорвате моите възгледи, аз трябва да се огранича да оборя вашите доводи. Вашите богатства и житейските ви наслаждения са едно преимущество за мене в спора ни, но по-честно е да не ги използувам. Обещавам ви, че няма вече да прибягна до тях.

— Благодаря ви — каза епископът.

— Нека се върнем на вашия въпрос — поде Ж. — Докъде бяхме стигнали? Какво ми казвахте? Че деветдесет и трета година била безпощадна?

— Да, безпощадна — повтори епископът. — Какво мислите за Марат, който се възхищавал от гилотината?

— А какво мислите вие за Босюе, който е отслужил Te Deum[20] по случай издевателствата срещу протестантите?

Отговорът беше суров, но попадна право в целта, неумолим като стоманено острие. Епископът трепна. Не можа да намери подходящ отговор, но се засегна, че името Босюе беше споменато по такъв повод. И най-издигнатите умове си имат свои кумири и се чувствуват неволно уязвени, ако логиката не се отнесе достатъчно почтително с тях.

Конвентистът започна да се задъхва. Задухът на агонията, който съпътствува последните дихания, прекъсваше гласа му. Но погледът му издаваше съвършено бистро съзнание. Той добави:

— Бих искал да кажа още нещо. Независимо от революцията, която беше, общо взето, величествено утвърждение на човечеството, деветдесет и трета година — уви! — се явява нейно опровержение. Според вас тя е безпощадна, но какво да кажем тогава за монархията въобще? Карие[21] е разбойник, но как бихте нарекли Монрьовел[22]? Фукие-Тенвил[23] е негодник, но какво е тогава мнението ви за Ламоаньон-Бавил[24]? Майяр[25] е отвратителен, ами Со-Таван[26]? Дядо Дюшен[27] е жесток, но какъв епитет бихте прикачили на дядо Льотелие[28]? Журдан Главореза[29] е чудовище, но нима маркиз дьо Лувоа[30] не е по-голямо чудовище от него? Господине, господине, аз жаля Мария-Антоанета, ерцхерцогиня и кралица, но жаля също и бедната хугенотка, която по времето на Людовик Велики, в 1685 година, е била вързана гола до кръста на един стълб, както кърмела детето си. Дръпнали детенцето от нея, гърдите й набъбнали от мляко, а сърцето й от тревога. Бледо и гладно, детето гледало майчината гръд, пищяло и агонизирало. А палачът казвал на жената — майка и кърмачка: „Отречи се!“, оставяйки я да избира между смъртта на рожбата си и смъртта на съвестта си. Какво ще кажете за това танталово изпитание, приложено спрямо една майка? Запомнете, господине, Френската революция имаше своите дълбоки причини. Бъдещето ще прости нейния гняв. Защото последствието от нея е един по-добър свят. Най-страшните й удари се преобразяват в ласка за човешкия род. Няма да се разпростирам повече. Спирам. Имам много по-силни карти от вас. Пък и умирам вече. — И без да гледа повече епископа, конвентистът довърши мисълта си със следното трезво заключение: — Да, изстъпленията на прогреса носят името революция. Когато те завършат, хората признават едно: че човешкият род е бил грубо разтърсен, но е направил крачка напред.

Конвентистът не се съмняваше, че беше превзел едно след друго всички морални укрепления на епископа. Останало му беше само едно и от този върховен източник на съпротива монсеньор Биенвьоню почерпи отговора си, в който прозвуча същата суровост, която беше показал в началото на разговора им.

— Прогресът е длъжен да вярва в Бога. Доброто не може да има за служители неверници. Атеистът е лош вожд на човешкия род.

Старият представител на народа не отговори нищо. Тръпка пробягна по тялото му. Той погледна небето и сълза назря в очите му, преля клепача и се плъзна по смъртно бледото му лице. Тогава той прошепна с мъка и като че ли само на себе си, впил взор в небесните глъбини:

— О, ти! Идеал! Само ти единствен съществуваш!

Епископът беше обзет от неизразимо вълнение.

Старият конвентист помълча малко, посочи с пръст небето и промълви:

— Безконечното съществува. То е там. Ако безконечното нямаше свое „аз“, моето „аз“ щеше да бъде негов предел и то нямаше да бъде безконечно. Или с други думи, изобщо нямаше да съществува. А то съществува. Следователно и неговото „аз“ съществува. Това именно „аз“ на безконечното е Бог.

Умиращият произнесе последните думи гръмко, разтреперан от възбуждение, като че ли виждаше някого пред себе си. Когато свърши, очите му се затвориха. Усилието го изтощи. Явно беше, че за една минута той изживя малкото часове, които му оставаха. Произнесените от него думи го сближиха с оногова, който го очакваше в смъртта. Настъпи върховният миг.

Епископът разбра, че не му остава много време. Той беше дошъл като свещеник. От пълно равнодушие постепенно, беше минал към крайно вълнение. Погледна затворените очи, улови ледената, старческа, набръчкана ръка и се наведе над умиращия.

— Този час принадлежи на Бога — каза той. — Не мислите ли, че би било жалко срещата ни да остане напразна?

Конвентистът повдигна клепачи. Величие, забулено от сянката на смъртта, осени лицето му.

— Господин епископ — промълви бавно той не толкова защото силите му го напускаха, а по-скоро от чувство за вътрешно достойнство, — животът ми премина в размисъл, учение и съзерцание. Бях вече шестдесетгодишен, когато отечеството ме призова и ми заповяда да се намеся в държавното управление. Аз се подчиних. Имаше злоупотребления, борих се срещу тях. Имаше потисничество, премахнах го. Имаше права и принципи, изповядвах ги и ги провъзгласих. Враг нахлу в земята ни, аз я защитих. Франция бе застрашена, аз предложих гърдите си. Не бях богат, а сега съм беден. Бях големец. Избите на държавното съкровище пращяха от монети, трябваше да слагат подпори на стените, за да удържат напора на златото и среброто, а аз се хранех на улица Арбр-сек за двадесет и две су. Подпомагах угнетените, облекчавах страдащите. Вярно е, разкъсах покрова на светия престол, но за да превържа раните на отечеството. Винаги съм подкрепял похода на човечеството към светлината и понякога съм оказвал съпротива на безжалостния прогрес. Закрилял съм при случай дори вас, моите противници. Във Фландрия, в Петегем, на мястото на лятната резиденция на Меровингите, има урбанистки манастир, абатството „Сент-Клер-ан-Болийо“; спасих го от унищожение през деветдесет и трета година. Изпълних дълга си според силите си и върших добрини, доколкото можах. След това бях прокуден, подгонен, преследван, обруган, очернен, осмян, оплют, прокълнат, низвергнат. От толкова години вече, въпреки белите ми коси, чувствувам как мнозина си въобразяват, че имат правото да ме презират. Аз съм престъпник за бедната невежа тълпа и без да мразя когото и да било, приемам усамотението си поради хорската ненавист. Сега съм вече на осемдесет и шест години. Умирам. Какво искате от мене?

— Вашето благословение — промълви епископът.

И коленичи.

Когато вдигна глава, лицето на конвентиста беше величествено спокойно. Той беше издъхнал.

Епископът се завърна в дома си, погълнат от необичайни мисли. Той прекара цялата нощ в молитва. На другия ден няколко любопитни се осмелиха да го заговорят за конвентиста Ж. Той им посочи мълком небето. От този ден удвои топлотата и братските си грижи към нищите и страдащите.

Всеки намек за „стария престъпник Ж.“ го потапяше в странна умисленост. Никой не би могъл да каже дали съприкосновението с ума на конвентиста и въздействието на неговата благородна съвест не допринесоха за още по-голямото нравствено усъвършенствуване на епископа.

Това „пастирско посещение“ даде естествено повод за сплетни из местните клюкарски кръгове.

— Какво е търсил епископът край смъртното ложе на подобна личност? Очевидно никой не би могъл да очаква покаяние. Всички тия революционери са закоравели безверници. Защо тогава е отишъл господин Мириел? Навярно е бил любопитен да види как дяволът ще отнесе душата на нечестивеца.

Един ден богата вдовица, спадаща към безочливата пасмина, която се счита духовита, му подхвърли следната острота:

— Ваше преосвещенство, всички питат кога ще си сложите червена капа.

— О, този цвят безспорно привлича погледите — отвърна епископът. — За щастие тия, които презират червените капи, се прекланят пред червените шапки.[31]

XI
Една уговорка

Много бихте се излъгали, ако заключите от горните редове, че монсеньор Биенвьоню е „епископ-философ“ или „свещеник-патриотар“. Срещата му с конвентиста Ж., която би могла да се сравни едва ли не със срещата на две небесни светила, остави в душата му някакво недоумение, което го направи още по-благ. С това се изчерпва всичко.

Макар че монсеньор Биенвьоню беше всичко каквото щете, но не и политик, тук е може би мястото да разкажем съвсем накратко какво беше неговото отношение към тогавашните събития, ако допуснем, че той въобще е имал някога каквото и да било отношение към тях.

Да се върнем с няколко години назад.

Недълго след ръкополагането на господин Мириел в епископски сан императорът го направи барон заедно с няколко други епископи. Папата беше арестуван, както знаем, през нощта на 5 срещу 6 юли 1809 година. По този случай господин Мириел беше поканен от Наполеон да вземе участие в свикания в Париж синод на епископите от Франция и Италия. Този синод се състоя в църквата „Света Богородица“ и се събра за първи път на 15 юни 1811 година под председателството на кардинал Феш. Господин Мириел беше измежду деветдесет и петимата участвуващи в него епископи. Но той взе участие само в едно заседание и няколко закрити съвещания. Епископ на планинска епархия, живеещ в непосредствена близост с природата, сред селска простота и лишения, той донасяше, изглежда, между тези знатни особи известни идеи, които променяха температурата на събранието. Прекалено скоро се завърна в Дин. Когато го запитаха за причината на преждевременното му завръщане, той отговори:

— Пречех им. Вкарвах външен въздух. Действувах им като отворена врата.

Друг път пък каза:

— Защо се чудите? Всички онези преподобия са князе. А аз съм беден селски епископ.

Истината е, че той не им се беше харесал. Между многото чудатости, които им беше наговорил, той се беше изпуснал една вечер у един от най-знатните си колеги да заяви:

— Какви прекрасни стенни часовници! Какви чудни килими! Какви скъпи ливреи! Това навярно много ви гнети! За нищо на света не бих желал да притежавам целия този излишен разкош, който постоянно ще крещи в ухото ми: „Има хора, които гладуват! Има хора, които студуват! Има сиромаси! Има сиромаси!“

Нека кажем мимоходом, че ненавистта към лукса не е особено културна проява. Тя включва ненавист и към изкуствата. Но все пак разкошът при духовниците, извън църковните служби и тържествените молебени, е нещо нередно. Той като че ли разкрива привички, които не говорят за истинско милосърдие. Охолен свещеник, та това противоречи на логиката! Свещеникът трябва да остане близо до бедните. Може ли денонощно да си в допир със злочестини, бедствия и немотия, без по тебе да се полепи поне малко от тази свещена нищета, както се покриваш с прах при работа? Можете ли да си представите човек, който да стои до разпалено огнище, без да му е топло? Можете ли да си представите работник, който непрекъснато снове край пещ, без нито един обгорен косъм, без нито един очернен нокът, без капка пот, без следи от пепел по лицето си? Първото доказателство за наличието на милосърдие у свещеника и преди всичко у епископа е бедността.

Така навярно мислеше динският епископ.

Но, от друга страна, не би трябвало да смятаме, че той споделяше така наречените „идеи на века“ по някои щекотливи проблеми. Епископът почти не се намесваше в теологичните спорове по онова време и не се произнасяше по въпроси, уронващи престижа на църквата и държавата. Ако бихте настояли много да изкаже мнението си, той вероятно би се оказал по-скоро ултрамонтанец[32], отколкото галиканец[33]. Понеже рисуваме тук портрета му и не желаем да скриваме нищо, принудени сме да прибавим, че той прояви ледена студенина към залязващия Наполеон. От 1813 година насам той одобряваше и едва ли не приветствуваше всички враждебни прояви спрямо императора. Не пожела да го види, когато той мина през Дин, на връщане от остров Елба, и не нареди да се отслужват публични молебени в неговата епархия по време на Стоте дни.

Освен сестра си, госпожица Батистин, епископът имаше и двама братя: единият генерал, другият префект. Пишеше си доста често и с двамата. Дълго време го беше яд на генерала, задето, командувайки войските в Прованс по време на дебаркирането на императора в Кан, той, застанал начело на хиляда и двеста души, беше преследвал така неохотно Наполеон, че го беше оставил да се изплъзне. По-сърдечна беше преписката с другия му брат, префект в оставка, достоен за уважение, порядъчен човек, който живееше уединено в Париж на улица Касет.

И монсеньор Биенвьоню, както виждате, не беше останал съвсем чужд на партизанските ежби, и той беше изживял горчиви и неприятни минути. Сянката на страстите, които вълнуваха неговата епоха, бе засегнала и този благ и благороден ум, погълнат от предвечното. Подобен човек не би трябвало безспорно да има политически убеждения. Разберете ни правилно. Ние съвсем не смесваме „политическите убеждения“ с великия стремеж към прогрес, с възвишената патриотична, демократична и човеколюбива вяра, която в наши дни трябва да бъде ръководно начало за всеки благороден ум. Без да се задълбочаваме във въпроси, които само косвено засягат съдържанието на нашата книга, ще кажем, че би било добре, ако монсеньор Биенвьоню нямаше роялистични възгледи и ако погледът му нито за миг не се беше отклонявал от спокойното съзерцание на трите чисти светлини — истина, правда и милосърдие, които сияят над бурното човешко суетене.

Но независимо от нашето убеждение, че Бог съвсем не беше създал монсеньор Биенвьоню за политическа дейност, ние бихме разбрали и приветствували неговия протест в името на правото и свободата, неговия горд, рискован и справедлив отпор на всемогъщия Наполеон. Но ако възхваляваме подобно държане спрямо хора, който са във възход, ние не го одобряваме спрямо хора, които са паднали. Обичаме борбата, но само когато тя е свързана с опасност. Във всички случаи право на последен удар има само този, който е нанесъл и първия удар. Ако не си бил непримирим обвинител в дните на възход, трябва да мълчиш в дните на разгром. Само изобличителят на преуспяващия е законен съдник на падналия. Колкото до нас, когато провидението се намесва и наказва, ние стоим настрана. 1812 година започва да ни обезоръжава. В 1813 година подлото нарушаване на мълчанието от страна на законодателното тяло, безмълвно дотогава и одързостено от редицата неуспехи, беше направо възмутително. Не беше редно да се приветствува. В 1814 година при вида на изменниците маршали, при вида на сената, който преминава от низост към низост, който скверни, след като беше боготворил, при вида на тези идолопоклонци, изоставящи и оплюващи довчерашния си идол, наш дълг беше да се отвърнем. В 1815, когато над страната бяха надвиснали страшни бедствия, когато Франция беше изтръпнала, предусещайки зловещия им тътен, когато вече смътно се очертаваше раззиналото се пред Наполеон Ватерло, в горестните приветствия на армията и на народа към обречения от съдбата нямаше нищо смешно и независимо от отношението към деспота сърцето на човек като динския епископ би трябвало може би да откликне на величествената и затрогваща прегръдка на една велика нация и на един велик неин син, застанал на ръба на бездната.

Като изключим това, епископът беше и си остана във всички случаи справедлив, правдив, безупречен, изпълнен с добра воля, скромен и достоен. Благотворителен и доброжелателен, което е своего рода благотворителност. Той беше свещеник, мъдрец и човек. Даже в политическите си убеждения, за които ние преди малко го упрекнахме и които сме склонни да осъждаме доста сурово, той проявяваше може би повече отстъпчивост и търпимост — не можем да отречем това, — отколкото пишещият тези редове.

Портиерът на кметството беше назначен от самия император. Той беше бивш подофицер от старата гвардия, награден с кръст при Аустерлиц, ревностен бонапартист като самия императорски орел. От време на време този клетник изпущаше по някоя и друга неблагоразумна приказка, която се считаше от закона за „бунтовно изказване“. След като ликът на императора бе смъкнат от ордена на „Почетния легион“, старецът никога не се обличаше „според правилника“, както казваше сам той, за да не бъде принуден да носи кръста си. Беше махнал благоговейно със собствените си ръце императорския профил от кръста, връчен му лично от Наполеон, и не беше пожелал да запълни с нищо друго празното място.

— Предпочитам да умра — заявяваше той, — отколкото да нося на гърдите си три жабока[34]!

И с особено удоволствие се подиграваше открито с Людовик XVIII.

— Ах ти, дърт подаграджия с английски гетри! Да щеш да се пръждосаш в Прусия ведно с козята си брада! — хокаше го той, доволен, че е успял да изругае едновременно двете си най-омразни неща: Прусия и Англия. Беше толкова невъздържан, че в края на краищата загуби мястото си. И се озова на улицата с жена си и децата си. Епископът го извика, посмъмри го кротко и го назначи за клисар на катедралата.

Господин Мириел се държеше като истински пастир в епархията си, беше приятел на всички.

За девет години благодарение на добрите си дела и благите си обноски монсеньор Биенвьоню си беше спечелил едва ли не синовната обич и почит на динските жители. Народът, добродушно и робско стадо, прие и мълком прости дори поведението му спрямо Наполеон. Той обожаваше своя император, но обичаше епископа си.

XII
Самотата на монсеньор Биенвьоню

Около всеки епископ почти винаги се въртят цял рояк млади абати, както около генерала — цял взвод офицерчета. Именно тях очарователният свети Франсоа дьо Сал нарича в едно от произведенията си „новоизлюпени попчета“. Няма жизнено поприще, към което да не се стремят известен брой хора и да не ухажват преуспелите в него. Няма власт без приближени, няма богатство без придворни. Търсачите на бъдеще кръжат около ослепителното настояще. Всяка митрополия си има щаб. Всеки що-годе влиятелен епископ е обкръжен от стража херувими-семинаристи, които охраняват епископския дворец, поддържат реда в него и стоят с усмивка на пост пред негово преосвещенство. Угодиш ли на епископа, първите стъпки, които водят към длъжността поддякон, са вече направени. Всеки гледа да си пробие път. Апостолското звание не се отказва от доходните службици.

Както в мирските професии има високо тачени цилиндри, така и в църквата има влиятелни митри. Такива са ползуващите се с благоволение епископи, богати, ловки, с крупни доходи, приемани във висшето общество, които може би умеят да се молят, но умеят също да си извоюват облаги, които не се стесняват да чакат като представители на цяла епархия в нечия приемна като съединително звено между сакристията и дипломацията, по-скоро абати, отколкото свещеници, по-скоро прелати, отколкото епископи. Блажени приближените им! Разполагащи с известна власт, тези епископи щедро раздават на ласкателите, любимците и всички тия млади блюдолизци тлъсти енории, доходи от църковни имущества, места за архидякони, за свещеници в казарми или затвори, за протосингели, които водят към епископски сан. Те увличат във възшествието си и сателитите си: слънчева система в движение. Техният блясък залива с пурпур свитата им. Тяхното благоденствие се изсипва на трохи зад кулисите под формата на хубавички назначения. Колкото по-голяма епархия у покровителя, толкова по-голяма енория за любимеца. А освен това и Рим не е далеч. Епископ, който съумее да стане архиепископ, архиепископ, който съумее да стане кардинал, ви взема със себе си в конклава, вие влизате в духовния съд, получавате омофор, ставате член на съда, папски ковчежник, монсеньор, само една крачка дели преосвещенство от високопреосвещенство, а само сянката на избирателната бюлетина — високопреосвещенство от светейшество. Всяка подстригана глава може да бленува за папска тиара. В наши дни свещеникът е единственият човек, който може по напълно законен път да достигне до престола. И то какъв престол! На върховно владичество. Затова пък какъв разсадник на амбиции е всяка семинария! Колко свенливи юноши от хора, колко млади абати мечтаят с гърне мляко на главата като Перет от баснята на Лафонтен! Колко лесно честолюбието се прекръства призвание, може би съвсем чистосърдечно, в блаженото си самозалъгване.

Монсеньор Биенвьоню, скромен, беден, чудак, не спадаше към влиятелните митри. Това личеше по пълното отсъствие на млади свещеници около него. Видяхме вече, че той не можа „да провирее“ в Париж. Нито на един млад честолюбец не идваше на ум да се прилепи до този стар самотник. Нито една незряла амбиция не извършваше лудостта да пусне корен под неговата сянка. Неговите каноници и старши викарии бяха добродушни старчета, простовати като него, като него зазидани в епархията, без никакви изгледи за кардиналски сан; те приличаха на епископа си с тази разлика само, че от тях не можеше да се очаква нищо, а той беше постигнал всичко, което можеше да се очаква от един простосмъртен.

Едва излезли от семинарията, младите свещеници, ръкоположени от него, си даваха така ясно сметка, че не могат да израснат под неговото крило, че се запасяваха с препоръчителни писма до архиепископите в Еко или Ош и бързо изчезваха. Защото, пак повтаряме, хората искат да бъдат тласкани напред. Съседство на светец, който живее в пълно самоотречение, е опасно. Той може да ви зарази с неизлечима бедност, със схващане на гръбнака, тъй необходим, за да напреднете, и изобщо с по-голяма доза отричане от всяко земно благо, отколкото вие бихте желали. И хората бягат от подобна прилепчива добродетел. Така можеше да се обясни усамотението на монсеньор Биенвьоню. Ние живеем в печално общество. Да успееш — това е великата поука, която се сцежда капка по капка от надвисналата над нас поквара.

Нека отбележим мимоходом какво отвратително нещо е успехът. Измамното му сходство с истинските достойнства въвежда хората в заблуда. За тълпата преуспяването е равнозначно на превъзходство. Успехът, този двойник на дарованието, лесно мами историята. Само Ювенал и Тацит мърморят против него. В наши дни една едва ли не официална философия е поставена в служба на успеха. Тя носи неговата ливрея и му служи за вратар. Нейната теория е: преуспявайте. Благосъстоянието предполага способност. Спечели на лотария, ще те провъзгласят за умен. Победи и ще те тачат.

Роди се с късмет, останалото ще дойде само. Само да ти провърви, всичко друго ще ти падне от небето. Бъди честит, ще те мислят велик. Извън пет-шест крупни изключения, които придават блясък на даден век, възхищението на съвременниците обикновено е късогледо. Позлатата минава за злато. Може да си първият срещнат, това няма значение, стига сполуката да ти е насреща. Простолюдието е остарял Нарцис, влюбен в себе си, който се възторгва само от подобни нему. Огромните способности, благодарение на които човек се ражда Мойсей, Есхил, Данте, Микеланджело или Наполеон, се приписват мигновено и единодушно от тълпата на всеки, който е постигнал целта си в каквото и да било начинание. Достатъчно е някой нотариус да бъде из бран за депутат, някой Лъжекорней да напише „Тиридат“, някой евнух да се сдобие с харем, някой военен Прюдом да спечели случайно решително за дадената епоха сражение, някой аптекар да изнамери в департамента Самбр-и-Мьоз картонени подметки за войската и да си осигури чрез този картон, продаден за гьон, четиристотин хиляди ливри рента, достатъчно е някой уличен разносвач да се ожени за лихварството и да го накара да народи седем-осем милиончета, на които той е баща, а то майка, достатъчно е някой проповедник да стане епископ само защото фъфли под носа си, някой домоуправител на богат дом да се окаже тъй богат след напускане на службата си, че да го направят министър на финансите, и хората виждат във всичко това гениалност, както са готови да открият красота в лицето на Мускьотон и величие в шията на Клавдий. Те вземат звездообразните следи от пачи крачка по меката тиня за съзвездия в небесния свод.

XIII
В какво вярваше той

Ние няма да разнищваме подробно въпроса до каква степен динският епископ оставаше верен на църковните догми. Душа като неговата може само да ни изпълва с благоговейна почит. Съвестта на праведника не трябва да се поставя под съмнение. Впрочем ние допускаме, че у някои изключителни натури могат да се развият всички добродетели, макар и техните вярвания да са различни от нашето.

Какво мислеше епископът за дадена догма или обред? Тези съвсем съкровени тайни са известни само на гроба, в който душата влиза напълно разбулена. В едно обаче ние сме сигурни: той никога не разрешаваше лицемерно спорните религиозни въпроси. Диамант не загнива. Беше дълбоко вярващ. „Credo in Patrem“[35] — възкликваше често той. Монсеньор Биенвьоню черпеше от добрите си дела увереността и удовлетворението, така необходими на съвестта и които ви шепнат тихичко: „Бог е с тебе!“

Считаме за свой дълг да отбележим, че освен вярата си и, така да се каже, свръх нея, епископът беше способен на много обич. Именно затова, quia multum amavit[36], „сериозните хора“, „важните особи“, „благоразумните люде“, за да си послужим с любимите изрази на нашето жалко общество, в което егоизмът се подчинява сляпо на педантизма, го считаха уязвим. В какво се изразяваше любвеобилността на епископа? В спокойна доброжелателност, която той щедро раздаваше на хората, както вече казахме, и която в някои случаи се разпростираше и върху неодушевените предмети. Епископът живееше, без да познава презрението. Беше снизходителен към всяка божа твар. Всеки човек, дори най-добрият, крие в себе си несъзнателна жестокост, която проявява спрямо животните. Подобна жестокост беше съвършено чужда на динския епископ, макар че беше присъща на много свещеници. Той не стигаше до крайностите на брамините, но, изглежда, беше размишлявал върху следното изречение от „Еклезиастът“: „Знае ли някой къде отива душата на животните?“ Уродливата външност, извращенията на инстинкта не го изпълваха със смут и възмущение. Напротив, те го вълнуваха и разнежваха. Дълбоко замислен, той сякаш търсеше отвъд видимото причината, обяснението или оправданието на злото. В някои моменти той като че ли молеше Бог да смекчи суровостта си. Разглеждаше без гняв, подобно на лингвист, който разчита полуизтрит пергамент, неизбродимия хаос, все още съществуващ в природата. Тия размишления го довеждаха до странни изказвания. Една сутрин се разхождаше в градината, мислейки, че е сам. Сестра му обаче вървеше зад него, без той да я види.

Внезапно епископът се спря и се взря в нещо на земята — в краката му пълзеше отвратителен, огромен черен паяк. Сестра му го чу да шепне:

— Горкото животинче! То не е виновно, че е такова!

Защо да премълчим тези едва ли не детински прояви на божествена доброта! Детинщини! Дори и така да е. Но тия възвишени детински пориви бяха присъщи и на свети Франсоа д’Асиз и на Марк Аврелий. Веднъж епископът си навехна крака, за да не стъпче една мравка.

Така живееше този праведник. Понякога заспиваше в градината си и безметежният му сън вдъхваше благоговейна почит.

Ако се вярва на приказките за младежките му години и дори за зрялата му възраст, то би могло да се сметне, че монсеньор Биенвьоню е бил някога страстен, а може би дори и буен мъж. Всеобхватното му благодушие беше не толкова вродено у него, а по-скоро беше последица от дълбоко убеждение, което животът бе процедил капка по капка в сърцето му, и то се беше наслоило бавно в него, мисъл по мисъл. И в характера, както и в скалата, водните струи дълбаят следи. Незаличими бразди. Неразрушими образувания.

Струва ни се, че вече казахме — в 1815 година той навърши седемдесет и пет години, но изглеждаше едва шестдесетгодишен. Не беше много висок. Беше склонен към пълнеене и за да го избегне, правеше охотно дълги разходки пеш. Стъпваше твърдо и ходеше почти съвсем изправен, подробност, от която не бива да вадим никакво заключение: и Грегоар XVI на осемдесет години ходеше изправен и усмихнат, но това не му пречеше да бъде лош епископ. Монсеньор Биенвьоню имаше „хубава глава“, както казва простолюдието, но изражението му беше толкова приветливо, че хората не забелязваха красивите му черти.

Когато разговаряше с детинска жизнерадост, който беше една от най-привлекателните страни на характера му и за която споменахме вече, той предразполагаше всички и от него като че ли струеше радост. Руменото му, свежо лице, запазените му бели зъби, проблясващи, когато се усмихваше, му придаваха онзи открит и дружелюбен израз, който ви кара да кажете: „Какво славно момче“, ако става дума за мъж, или: „Какъв мил старик!“, ако се отнася до някой старец, Такова беше и впечатлението на Наполеон, ако си спомняте. И наистина, на пръв поглед и особено за хора, които го виждаха за пръв път, епископът беше само добър старец. Но ако останеха по-продължително време с него и ако го видеха замислен, добрякът постепенно се преобразяваше и придобиваше внушителен вид. Високото му строго чело, величествено с ореола от бели коси, ставаше още по-величествено, когато той изпаднеше в съзерцание. Добротата му излъчваше духовно величие, без да намали сиянието си. Събеседниците му изпитваха същото, каквото биха изпитали, ако един усмихнат ангел разтвореше бавно крилата си пред тях, без да престане да им се усмихва. Почит, неизразима почит ги проникваше постепенно и се надигаше до сърцето им — те си даваха сметка, че се намират пред силен, всеопрощаващ дух, минал през много изпитания, чиято мисъл е така всеобхватна, че не може вече да не бъде преизпълнена с благост.

Както видяхме, молитвата, свещенослуженето, милосърдието, утешението на скърбящите, обработването на парче земя, братската грижа за ближния, въздържанието, гостоприемството, отричането от земните блага, вярата в хората, умствените занимания и работата запълваха всеки ден от живота на епископа. Запълваха е действително най-подходящата дума, защото денят на епископа беше действително преизпълнен с добри помисли, добри думи и добри дела. Денят обаче му се струваше незавършен, ако поради студеното или дъждовно време не отидеше да прекара един-два часа в градината, преди да си легне, след като се оттеглеха двете жени. За него беше станало същински ритуал да се подготвя за съня чрез размишление, съзерцавайки величествената гледка на нощното небе. Понякога, в доста напреднал час на нощта, ако двете старици не бяха още заспали, чуваха бавните му стъпки по алеите. Там, сам със себе си, углъбен, спокоен умилен, епископът сравняваше безметежното си сърце с ведрия небесен свод, развълнуван в мрака от видимия блясък на съзвездията и от невидимото величие на Бога, разтворил душата си за мислите, които ни навява Неизвестното. В тези мигове, предлагащ сърцето си, както цветята предлагаха уханието си, цял пламтящ като запален сред звездната нощ факел, изпаднал в захлас пред необятното сияние на мирозданието, той навярно сам не би могъл да изрази това, което ставаше в душата му. Струваше му се, че нещо излита от него и че нещо се влива в него. Съкровена размяна между дълбините на душата и дълбините на вселената!

Той мислеше за величието на Вездесъщия Бог, за необяснимата загадка на вечния живот в бъдещето, за още по-необяснимата загадка на вечния живот в миналото; за необятните далнини, които мамеха погледа му на всички страни. И без да се опитва да разбере непонятното, той му се любуваше безмълвно. Не се мъчеше да проникне в тайната на Бога, а се прехласваше пред него. Размишляваше върху удивителните стълкновения на атомите, които придават различен външен вид на материята, които разкриват сили, като установяват наличието им, които създават своеобразие в единството, съотношения в пространството, безчисленост в безкрайното и пораждат красота благодарение на светлината. А от тези непрекъснато съчетаващи се и разпадащи се стълкновения на атоми произтичат животът и смъртта.

Той сядаше на една дървена пейка до стара беседка, обвита в лозница, и гледаше небесните светила през хилавите и изкривени клонки на овощните си дръвчета. Този декар земя, така оскъдно засаден и отрупан с пристройки и навеси, му беше мил и напълно му стигаше.

Какво повече беше необходимо на този старец, чието свободно време — а то беше толкова малко — беше разделено между градинарство денем и съзерцание нощем? Това тясно оградено пространство с небе вместо таван не му ли стигаше, за да се прекланя едно след друго на Бога заради неговите най-пленителни и най-възвишени творения? Нима всъщност в това не се заключаваше всичко? Какво друго би могло да се желае? Малка градинка, за да се разхожда в нея, и безкрая, за да се унася в мечти. В краката му — това, което може да се отгледа и обере, над главата му — онова, което може да се изучава и съзерцава; няколко стръка цветя на земята и всичките звезди на небето.

XIV
За какво мислеше той

Още няколко думи, за да завършим.

Тъй като горните подробности биха могли — особено в настоящия момент — да ни наведат на мисълта, че динският епископ е едва ли не „пантеист“, ако искаме да си послужим с един моден сега термин, и че той — било за порицание или похвала — е привърженик на една от тия индивидуалистични философии, присъщи на нашия век, които покълват в самотните духове и се оформят и разрастват до такава степен, че заместват религията, ние наблягаме, че никой от познатите на монсеньор Биенвьоню не би имал право да мисли подобно нещо. Този човек опознаваше света чрез сърцето си. Неговата мъдрост беше изтъкана от светлината, която то излъчваше.

Никакви теории и много дела. Заплетените умувания предизвикват шемет. Нямаме никакви указания, че духът му се е реел в откровения. Апостолът може да си позволи да бъде дръзновен, епископът трябва да си остане плах. Той навярно би се упрекнал, ако се задълбочеше прекалено много в някои проблеми, запазени сякаш за възвишените, неустрашими умове. Под свода на загадката се таи свещен ужас. Мрачните врати са широко раззинали, но нещо ви шепне на вас, минувача в живота, че там не се влиза. Горко томува, който проникне вътре! Гениите, които достигат нечувани висини в абстракцията и чистото умозрение, се издигат, така да се каже, над догмите и предлагат идеите си направо на Бога. Тяхната молитва призовава смело на спор, тяхното преклонение е изпълнено с въпроси. Това е религия без посредници и малцината, които се опитват да се покатерят по стръмните й урви, са изпълнени с трепет и чувство за отговорност.

Човешката мисъл не познава предели. На свой риск и отговорност тя изследва и изучава дори собственото си изстъпление пред мирозданието. Би могло също така да се каже, че по силата на една удивителна реакция и природата на свой ред се прехласва пред нея. Тайнственият мир, който ни обгражда, връща това, което получава, и по всяка вероятност тези, които съзерцават, са сами предмет на съзерцание. Както и да е, на земята има хора — но хора ли са всъщност те? — които ясно различават на хоризонта на мечтите върховете на абсолютното и пред чийто взор се откроява страхотното видение на безкрайната планина. Монсеньор Биенвьоню не спадаше към тези хора, той не беше гений. Той би изпитал трепет пред тези висоти, довели някои тъй велики умове като Сведенборг и Паскал до умопомрачение. Безспорно титаническите бленувания са полезни за духа и тези стръмни пътеки го доближават до истинското съвършенство. Динският епископ беше избрал най-прекия път — евангелието.

Той не се опитваше да надипли стихара си по подобие на плаща на пророк Илия, не се стремеше да прозре мрачната гмеж на бъдещите събития, нито да слее в силен пламък мъждукащите светлинки на отделните явления, той нямаше нищо общо с пророците и влъхвите. Тази смирена душа обичаше и с това се изчерпваше всичко.

Възможно е молитвата му да се домогваше към висините. Но молитвата, както и обичта никога не могат да бъдат прекомерни и ако приемем, че е еретично да се отклоняваш в молитвите си от свещените писания, то в такъв случай и света Тереза и свети Йероним биха били еретици.

Той беше отзивчив към всеки вопъл и всяко изкупление. Струваше му се, че цялата вселена боледува. Като лекар, той предугаждаше навред треска, напипваше навред страдание и без да се опитва да търси причината, се стараеше да превърже раната. Навяващата боязън гледка на сътворението го довеждаше до умиление. Единствената му грижа беше да намери сам той и да предаде и на другите най-добрия начин да се съчувствува и да се облекчава страданието. Всичко земно беше за този рядко добросърдечен духовник неизчерпаем източник на печал, жадуваща за утеха.

Някои хора се трудят, за да извлекат от земните недра злато. Той се трудеше, за да извлече от човешките сърца милосърдие. Всемирната нищета беше неговият рудник. Пръснатото навред страдание беше за него повод за непресекваща благост. „Любете друг друга“ — този девиз му стигаше. Той не желаеше нищо повече и цялата му доктрина се свеждаше до него. Веднъж споменатият вече от нас сенатор, който си въобразяваше, че е философ, каза на епископа:

— Но погледнете само какво представлява светът: война на всички против всички. Най-силният е най-умен. Вашето: „Любете друг друга“ е чиста глупост.

— Да приемем, че е така — отвърна монсеньор Биенвьоню, без да му противоречи, — но дори и да е чиста глупост, душата трябва да се затвори в нея, както бисерът — в мидата.

И той се затваряше в нея, живееше в нея и тя го задоволяваше напълно. Оставяше настрана загадъчните въпроси, които мамят и ужасяват, отбягваше неизбродимите дебри на абстракцията, пропастите на метафизиката, всички тези дълбини, схождащи се в една точка: за апостола — в Бог, за неверника — в небитието. Съдбата, доброто и злото, воюването на живите същества помежду им, човешкото съзнание, инстинктът на животните, преображението чрез смъртта, прераждането, което започва от гроба, необяснимата власт на преходните чувства над неизменното „аз“, същината, материята, Nil et Ens[37], душата, природата, свободата, принудата. Грозящи човечеството проблеми, зловещи бездни, в които надничат исполините на човешката мисъл. Страхотни пропасти, в които Лукреций, Ману, свети Павел и Данте се взират с мълниеносен поглед, който, пламенно устремен в безкрая, е в състояние сякаш да запали там звезди.

Монсеньор Биенвьоню беше само човек, който докосваше мимоходом тия тайнствени въпроси, без да ги анализира, без да се задълбочава в тях и без да смущава духа си. Дълбоко в душата си той се прекланяше пред неведомото.

[1] Законодателен орган до 18 брюмер, когато бива разтурен от Наполеон. — Б.пр. ↑

[2] Биенвьоню (bien venu) — добре дошъл, желан гост. — Б.пр. ↑

[3] Реакционен френски писател. — Б.пр. ↑

[4] Италиански публицист, противник на смъртното наказание. — Б.пр. ↑

[5] Наказание (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Ако Бог не охранява дома, пазачите напразно бдят (лат.). Б.пр. ↑

[7] Автор на леконравни романи. — Б.пр. ↑

[8] Философ-скептик от XVIII в. — Б.пр. ↑

[9] Гръцки философ, родоначалник на скептицизма. — Б.пр. ↑

[10] Английски философ-материалист. — Б.пр. ↑

[11] Да бъде светлина (Лат.). — Б.пр. ↑

[12] Правда и неправда (лат.). — Б.пр. ↑

[13] На чаша вино (лат.). — Б.пр. ↑

[14] Асирийски владетел, живял в разкош и наслаждения. — Б.пр. ↑

[15] Френски мисионер, образец на себеотрицание. — Б.пр. ↑

[16] Без предисловия (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Година на терор. — Б.пр. ↑

[18] „Оставете децата…“ (лат.) — Б.пр. ↑

[19] Аз съм червей (лат.). — Б.пр. ↑

[20] Благодарствен молебен (лат.). — Б.пр. ↑

[21] Пълномощник на Конвента, който потушил жестоко вандейския метеж. — Б.пр. ↑

[22] Безансонски архиепископ, който преследвал протестантите. — Б.пр. ↑

[23] Обществен обвинител през 1793 г. — Б.пр. ↑

[24] Инициатор на кървавите драгонади срещу протестантите в Лангедок. — Б.пр. ↑

[25] Председател на Народния съд в 1792 г. — Б.пр. ↑

[26] Участвувал активно във Вартоломеевата нощ. — Б.пр. ↑

[27] Вожд на народа в първия период на Френската революция, издаващ вестник с това име. Истинското му име е Ебер. — Б.пр. ↑

[28] Фанатичен враг на протестантите, подписал Нантския едикт. — Б.пр. ↑

[29] Прочут с жестокостите си в Южна Франция. — Б.пр. ↑

[30] Военен министър на Людовик XIV, известен с жестокостта си. — Б.пр. ↑

[31] Червени капи са носили революционерите, а червени шапки кардиналите. — Б.пр. ↑

[32] Който държи за подчинението на френската църква на папата. — Б.пр. ↑

[33] Който държи за независимостта на френската църква. — Б.пр. ↑

[34] Трите хералдически лилии на герба на старата френска монархия. — Б.пр. ↑

[35] Вярвам в Отца (лат.). — Б.пр. ↑

[36] Заради любвеобилността му (лат.). — Б.пр. ↑

[37] Нищото и съществуващото (лат.). — Б.пр. ↑

Книга втора
Падение

I
По мръкнало след цял ден ходене

В първите дни на месец октомври 1815 година около един час преди залез-слънце някакъв човек, който вървеше пеш, влезе в градчето Дин. Редките му обитатели, които по това време стояха на прозорците или по праговете на къщите си, оглеждаха неспокойно пътника. Мъчно би могло да се срещне минувач с по-окаян вид. Среден на ръст, набит и як, той беше в разцвета на силите си. Можеше да му се дадат четиридесет и шест или най-много четиридесет и осем години. Нахлупен кожен каскет с козирка скриваше отчасти загорялото му, плувнало в пот лице. През ризата му от грубо жълто платно, закопчана на шията с малка сребърна котвичка, се виждаха косматите му гърди. Усукана връзка, син ленен панталон, изтъркан и износен, избелял на едното коляно и продран на другото, опърпана сива дрешка със зелена вълнена кръпка на лакътя, съшита с канап, а на гърба — добре пристегната, съвсем нова, претъпкана войнишка раница. Той държеше в ръка груба, чепата тояга, обул беше на бос крак подковани обувки, имаше дълга брада, и главата му беше обръсната.

Потта, жегата, дългото пътуване пеш, прахът засилваха противното впечатление, което правеше този дрипльо.

Отдавна небръснатите му коси бяха почнали да покарват малко и стърчаха като четина.

Никой не го познаваше. Явно, че беше случаен пътник. Откъде ли идваше? Навярно от Юг. Може би от крайбрежието. Защото беше влязъл в Дин по същата улица, по която седем години по-рано беше минал Наполеон на път от Кан за Париж. Мъжът като че ли беше вървял целия ден. Изглеждаше много уморен. Жените от старинната част на града, която се намира в долния край, го видяха, когато се спря под дърветата на булевард Гасенди, за да пие вода от чешмата в дъното на алеята. Навярно беше много жаден, защото децата, които вървяха подире му, видяха, че той се спря още веднъж да пие вода, двеста крачки по-нататък, от чешмата на пазарния площад.

Когато стигна до ъгъла на улица Поашвер, той зави наляво и се отправи към кметството. Влезе вътре и четвърт час по-късно излезе. Един полицай седеше на каменната пейка, върху която на четвърти март беше стъпил генерал Друо, за да прочете пред изплашените дински жители прокламацията до френския народ от Жуанския залив. Мъжът свали каскета си и поздрави смирено полицая.

Без да отговори на поздрава му, полицаят го изгледа внимателно, проследи го известно време с поглед и после влезе в кметството.

По онова време в Дин имаше хубава странноприемница, наречена „Кроа-дьо-Колба“. Ханджията Жакен Лабар се ползуваше с особено уважение в града поради роднинските си връзки с друг един Лабар, бивш гвардеец на императора и собственик на странноприемницата „Трите делфина“ в Гренобъл. По време на дебаркирането на императора се носеха най-различни слухове за странноприемницата „Трите делфина“. Разправяха, че генерал Бертран, преоблечен като колар, често отсядал там през месец януари, че раздавал кръстове за храброст на разни войници и наполеони с шепи на разни граждани. Истината е, че когато Наполеон влязъл в Гренобъл, той не пожелал да отседне в сградата на префектурата и благодарил на кмета за поканата с тези думи:

— Отивам у един прекрасен човек, мой добър познат.

И отишъл в „Трите делфина“. Тази слава на Лабар от „Трите делфина“ хвърляше отблясък чак на двадесет и пет левги върху Лабар от „Кроа-дьо-Колба“. В града казваха:

— Той е братовчед на Лабар от Гренобъл.

Пришелецът се отправи към тази странноприемница, най-добра в целия край. Влезе в кухнята, чиято врата извеждаше право на улицата. Всички готварски печки горяха. В камината пламтеше буен огън. Гостилничарят, който беше същевременно и собственик, сновеше улисан от огнището до тенджерите и наглеждаше великолепната вечеря, предназначена за група колари, чийто смях и шумни приказки огласяха съседното помещение. Всеки, комуто се е случвало да пътува, знае, че коларите се хранят по-добре от който и да било друг. Тлъст алпийски съсел, обграден с бели яребици и глухари, се въртеше на дълъг шиш пред огъня. Върху печките се варяха два големи шарана от езерото Лозе и една пъстърва от езерото Алоз.

Като чу скръцването на вратата и стъпките на новопристигналия, ханджията попита, без да вдига глава:

— Какво ще обича господинът?

— Да вечерям и да пренощувам — отговори човекът.

— Нищо по-лесно от това… — отвърна ханджията. В същия миг той се обърна, измери с поглед пътника и добави: — След като си платите.

Мъжът извади от джоба на дрехата си голяма кожена кесия и заяви:

— Имам пари.

— В такъв случай на ваше разположение съм.

Мъжът пъхна обратно в джоба кесията, свали раницата си, сложи я на земята до вратата и без да оставя тоягата си, седна на едно ниско столче до огъня. Дин е разположен в планината. Октомврийските вечери там са хладни.

Междувременно, докато сновеше из кухнята, ханджията не преставаше да наблюдава скришом пътника.

— Скоро ли ще стане вечерята?

— След малко.

И докато новодошлият се топлеше, обърнал гръб, достопочтеният ханджия Жакен Лабар извади молив от джоба си и откъсна едно парче от стария вестник, оставен на малката масичка до прозореца. Той надраска един-два реда на бялото поле, сгъна листчето, без да го запечатва, и го даде на едно хлапе, което като че ли му служеше едновременно за помощник-готвач и за прислужник.

Пътникът не забеляза нищо.

Той попита само още веднъж:

— Скоро ли ще вечеряме?

— След малко — отвърна ханджията.

Детето се върна с листчето в ръка. Ханджията го разгъна нетърпеливо, сякаш очакваше отговор на нещо. Той го прочете внимателно, поклати глава и се замисли за миг. После пристъпи към непознатия, който изглеждаше потънал в неспокойни размишления.

— Господине — каза той, — не мога да ви приема в странноприемницата си.

Мъжът се понадигна от столчето си.

— Защо? Да не би да се боите, че няма да ви платя? Искате ли да ви платя предварително? Казах ви, че имам пари.

— Не затова.

— А защо тогава?

— Вие сигурно имате пари…

— Да — потвърди мъжът.

— Само че аз нямам стаи.

— Настанете ме в конюшнята — предложи смирено мъжът.

— Не може.

— Защо?

— Защото е пълна с коне.

— В такъв случай ще се сместя в някое ъгълче на плевнята ви. Ще ми дадете само малко слама. Ще видим след вечерята.

— Не мога да ви дам вечеря.

Този недвусмислен отказ, направен кротко, но твърдо, обезпокои чужденеца. Той стана.

— А, само това не! Та аз умирам от глад. Тръгнал съм от изгрев-слънце. Изминах двадесет левги. Плащам и искам да ми се даде да ям.

— Нямам ядене за вас.

Мъжът се изсмя гръмко и посочи огнището и готварските печки.

— Нямате ли? Ами това там какво е?

— Всичко е вече запазено.

— От кого?

— От господа коларите.

— Че колко души са те?

— Дванадесет.

— А тук има ядене поне за двадесет.

— Те са го ангажирали и предплатили.

Мъжът седна отново на столчето и каза, без да повишава глас:

— Аз съм в хан, гладен съм и няма да мръдна оттук.

Тогава ханджията се наведе към него и му каза с глас, който накара странника да трепне:

— Махайте се!

Пътникът се беше навел в момента и буташе няколко въглена към жарта с железния връх на тоягата си. Той се обърна живо, но преди още да отвори уста, за да отговори, ханджията го погледна втренчено и добави тихичко:

— Стига вече празни приказки! Да ви кажа ли как е името ви? Жан Валжан. А да ви кажа ли сега кой сте? Още като влязохте, се усъмних малко нещо, затова пратих да попитат в кметството. И ето какво ми отговориха. Знаете ли да четете?

Докато говореше, той подаде на странника разгърнато листчето, което беше пътувало преди малко от странноприемницата до кметството и обратно. Непознатият плъзна поглед по редовете. Като помълча малко, ханджията поде:

— Свикнал съм да бъда любезен с всички. Хайде, вървете си с добро.

Мъжът наведе глава, прибра оставената на земята раница и си тръгна.

Той пое по главната улица. Вървеше без посока право пред себе си, придържайки се близо до къщите, с унизено и наскърбено изражение. Не се обърна нито веднъж назад. Ако беше се обърнал, щеше да види как собственикът на „Кроа-дьо-Колба“, застанал на прага на странноприемницата заедно с всичките си клиенти и случайни минувачи, разправяше оживено нещо, сочейки го с пръст, а по недоверчивите и изплашени погледи на слушателите би отгатнал, че не след дълго пристигането му ще се превърне в истинско събитие за малкото градче.

Но човекът не видя нищо. Угнетените не поглеждат зад себе си. Те отлично знаят, че злата орис ги следва по петите.

Той повървя известно време, без да се спира, завивайки наслуки по непознати улици, забравил умората, както се случва в минути на униние. Внезапно почувствува остър глад. Нощта наближаваше. Огледа се наоколо си, надявайки се да открие някакъв подслон.

Хубавата странноприемница беше затворила вратата си за него. Той търсеше сега някоя скромна кръчмица, каква да е жалка дупка.

Тъкмо в този момент в дъното на улицата проблесна светлинка. Една борова клонка, провесена на уличния стълб, се открояваше на бледото здрачно небе. Той се запъти натам.

Оказа се действително кръчма. Кръчмата на улица Шафо.

Пътникът се спря за миг и поогледа през прозореца ниското помещение, осветено от една-единствена лампа, сложена върху една маса, както и от буйния огън в огнището. Неколцина мъже пиеха. Кръчмарят се грееше. Желязно котле, закачено на веригата, вреше над огъня.

Кръчмата, която беше същевременно хан, имаше две врати: едната откъм улицата и другата откъм тясно, затрупано с тор дворче.

Пътникът не посмя да влезе през външната врата. Той се промъкна в дворчето, повдигна плахо мандалото и бутна вратата.

— Кой е? — попита собственикът.

— Човек, който би желал легло и вечеря.

— Заповядайте. Тук може и да се вечеря, и да се нощува.

Пътникът влезе. Пиещите мъже се обърнаха. Лампата го осветяваше от едната страна, огънят — от другата. Те го огледаха, докато сваляше раницата си.

— Огънят гори, вечерята ври в котлето. Елате да се постоплите, друже — каза кръчмарят.

Човекът седна до огнището. Простря към огъня смазаните си от умора крака. От котлето се носеше приятна миризма. Лицето на пришелеца, полускрито от дълбоко нахлупения каскет, придоби изражение на смътно доволство, особено покъртително у човек, привикнал към страдания.

Профилът му бе твърд, енергичен и същевременно тъжен. Лицето му оставяше противоречиво впечатление. То изглеждаше на пръв поглед смирено, а след по-продължително наблюдение започваше да ви се струва сурово. Очите блестяха под рунтавите вежди като запален под купчина храсти огън.

Един от седналите мъже беше рибар; преди да влезе в кръчмата на улица Шафо, той беше оставил коня си в конюшнята на Лабар. По една случайност рибарят беше срещнал сутринта същия този съмнителен непознат по пътя между Бра д’Ас и… (Забравих му името, струва ми се, че беше Ескублон.) Когато го беше настигнал, чужденецът, който изглеждаше много изморен, го беше помолил да се качи зад него. В отговор рибарят само беше пришпорил коня си. Същият рибар преди половин час се беше случил между хората, обградили Жакен Лабар, като сам той разказа на клиентите на „Кроа-дьо-Колба“ за неприятната си сутрешна среща. Той незабележимо смигна на собственика. Кръчмарят се приближи до него. Те размениха полугласно няколко думи. Пътникът седеше, потънал в мислите си.

Кръчмарят се върна към огнището, сложи грубо ръка на рамото на мъжа и му каза:

— Махай се веднага оттук!

Странникът се обърна и запита кротко:

— И вие ли узнахте?

— Да.

— Изпъдиха ме от другата странноприемница.

— И тук не ти е мястото.

— Но къде да се дяна?

— Където намериш за добре.

Мъжът взе тоягата и раницата си и напусна кръчмата.

Когато излезе на улицата, няколко деца, които вървяха подире му още от „Кроа-дьо-Колба“ и като че ли го причакваха, започнаха да го замерват с камъни. Той гневно се извърна и ги заплаши с тоягата си. Те се пръснаха като орляк птички.

Пришелецът мина пред затвора. На вратата висеше желязна верига за звънеца. Той я дръпна.

Гишето се отвори.

— Господин вратар — помоли мъжът, сваляйки почтително каскета си, — бихте ли ме пуснали да прекарам вътре нощта?

— Да не би затворът да е хан! — отвърна един глас. — Нека ви арестуват, тогава няма да имам нищо против.

Прозорчето на гишето хлопна.

Човекът пое по малка уличка с много градини. Някои от тях бяха заградени само с жив плет и придаваха приветлив изглед на уличката. Той зърна между градините и плетищата едноетажна къщичка с осветен прозорец. Погледна през прозореца, както беше надзърнал и в кръчмата. Видя широка стая с варосани стени, легло с шарена басмена покривка, люлка в единия ъгъл, няколко дървени стола и двуцевна пушка, закачена на стената. Посред стаята беше сложена маса. Бакърено газениче осветяваше грубата бяла покривка, калаеното излъскано канче, пълно с вино, и кафявия димящ супник. На масата беше седнал около четиридесетгодишен мъж с ведро и честно лице, който подхвърляше на коленете си малко детенце. До него съвсем млада жена кърмеше друго дете. Бащата се смееше, детето се смееше, майката се усмихваше.

Странникът остана за миг замечтан пред тази приятна и спокойна гледка. Какво ставаше в душата му? Единствен той би могъл да каже. Вероятно си беше помислил, че там, където вижда толкова щастие, би могъл да намери малко състрадание.

Потропа лекичко на прозореца.

Не го чуха.

Потропа повторно.

Чу гласа на жената, която каза:

— Мъжо, струва ми се, че някой чука.

— Не — отвърна мъжът.

Странникът потропа за трети път.

Мъжът стана, взе лампата, приближи се до вратата и я отвори.

Беше висок на ръст, полуселянин, полузанаятчия. Носеше широка кожена престилка, закачена на лявото му рамо. В нея бяха пъхнати чукче, червена кърпа, кратунка с барут и други предмети, придържани като в джоб със стегнатия колан. Беше отметнал глава назад и през разгърдената му риза с обърната яка се белееше шията му на бик. Той имаше гъсти вежди, огромни черни бакенбарди и изпъкнали очи. Долната му челюст беше издадена напред като муцуна. Но това, което най-много биеше на очи, беше неподдаващото се на описание изражение на човек, който е у дома си.

— Извинете, господине — каза пътникът, — бихте ли ми дали срещу заплащане паница супа и бихте ли ми позволили да пренощувам под навеса ви в градината? Кажете, съгласен ли сте? Ще си платя.

— Кой сте вие? — попита собственикът на дома.

— Идвам от Пюи-Моасон — отвърна мъжът. — Вървял съм цял ден. Изминах най-малко дванадесет левги. Ще ми разрешите ли да остана у вас? Ще си платя.

— Не бих отказал да подслоня добър човек, който ще си плати. Но защо не отидете в странноприемницата? — каза селянинът.

— Няма място.

— Ами! Не е възможно. Нито е пазарен ден, нито има панаир. Отбихте ли се при Лабар?

— Да.

— И какво?

— Не зная. Не ме прие — отвърна пътникът смутено.

— А не ходихте ли при другия… на улица Шафо?

Пътникът се смути още повече. Той измънка:

— И той не ме прие.

Лицето на селянина придоби недоверчиво изражение; той изгледа новодошлия от главата до петите и изведнъж възкликна изтръпнал:

— Да не би вие да сте оня човек?…

Той още веднъж огледа непознатия, отстъпи три крачки назад, постави лампата на масата и откачи пушката от стената.

Между това, чувайки думите на селянина: „Да не би вие да сте оня човек?“, жената скочи, взе и двете си деца на ръце и бързо се заслони зад мъжа си. С разголена гръд и уплашен взор, гледайки ужасена чужденеца, тя шепнеше тихичко на алпийското си наречие:

— Крадлива пасмина!

Всичко стана по-бързо, отколкото можете да си го представите. Като погледа още няколко мига непознатия, както се гледа усойница, собственикът на дома пристъпи към вратата и каза:

— Марш оттук!

— За бога, поне чаша вода! — промълви мъжът.

— А куршум не щеш ли? — извика селянинът.

После хлопна силно вратата и затикна шумно резетата. Миг след това и капакът на прозореца бе затворен шумно и залостен с железен прът.

Тъмнината се сгъстяваше. Откъм Алпите задуха студен вятър. В здрача на умиращия ден странникът забеляза в нечия градина край улицата иззидана като че ли от чимове колибка. Той прекрачи решително дървената вратичка и се озова в градината. Приближи се до колибата. Прихлупен, тесен отвор й служеше за врата. Тя напомняше постройките на кантонерите край пътищата. Човекът вероятно си помисли, че това действително е жилище на кантонер. Мъчеха го глад и студ. Примирил се беше с глада, но това щеше да му послужи поне за убежище срещу студа. Обикновено тези къщурки са празни нощем. Той легна по корем и се провря в колибата. Беше топло и той намери вътре доста хубава постеля от слама. Остана за миг проснат върху нея, без да може да се помръдне от умора. После, понеже раницата на гърба му пречеше, а освен това можеше да я използува отлично като възглавница, той започна да откопчава ремъците й. В това време се чу яростно ръмжене. Човекът вдигна очи. В отвора на колибата се очертаваше главата на огромен пес.

Беше легнал в кучешка колиба.

Самият той обаче беше не по-малко силен и страшен от кучето. Въоръжи се с тоягата си, сложи пред себе си раницата като щит и криво-ляво успя да се измъкне от колибата, като раздра още повече дрехите си.

Излезе и от градината, но заднишком, принуден — за да държи песа на почтително разстояние — да прибегне с тоягата си до хватката, известна сред майсторите на фехтовка под названието „закрита роза“.

Когато прескочи не без известно усилие вратничката и се озова отново на улицата, сам, без подслон, без покрив, без приют, изгонен дори от тази сламена постеля и от тази мизерна дупка, той се отпусна тежко на един камък и по-късно разказваха, че някакъв минувач го чул да възкликва:

— Дори и псето е по-добре от мене!

Скоро той се привдигна и тръгна отново. Излезе от града, надявайки се да намери дърво или купа сено в полето, за да се прислони край тях.

Вървя така известно време с наведена глава. Когато усети, че е вече далеч от всяко човешко жилище, вдигна очи и се огледа. Беше в някаква нива. Пред него се издигаше ниско ожъната могила, напомняща остригана глава.

Хоризонтът беше съвсем черен не само поради нощния мрак. Плуваха ниски облаци, опрени като че ли до самата могила и изпълващи цялото небе над нея. Но понеже луната скоро щеше да изгрее, а високо в зенита още прозираше бледа здрачна светлина, облаците образуваха във висините белезникав свод, чиито слаби отблясъци заливаха земята.

Затова земята беше по-осветена от небето, а това прави винаги злокобно впечатление. Печалният и жалък силует на могилата се очертаваше смътен и блед на тъмния хоризонт. Всичко изглеждаше грозно, смалено, зловещо и потискащо. В полето и на могилата не се виждаше нищо друго освен едно уродливо дърво, което се гърчеше и потръпваше на няколко крачки от пришелеца.

Очевидно странникът далеч не се отличаваше с изтънчен ум и с чувствителна душа, които да откликват на тайнствения изглед на заобикалящата го природа. И все пак небето, могилата, полето и дървото навяваха такава дълбока печал, че след кратко неподвижно съзерцание той внезапно се обърна и закрачи обратно към града. Има мигове, когато природата изглежда враждебна.

Той тръгна по обратния път. Вратите на Дин бяха затворени. Градът, който бе устоявал на обсади по времето на религиозните войни, в 1815 година беше все още обкръжен от стари стени с квадратни кули по ъглите, разрушени впоследствие. Човекът мина през един процеп и влезе в града.

Трябва да беше осем часът вечерта. Понеже не познаваше улиците, той пак пое наслуки.

Така стигна до префектурата, после до семинарията. Когато пресичаше площада пред катедралата, той вдигна заканително юмрук по посока на църквата.

В единия ъгъл на този площад има печатница. Там бяха отпечатани за пръв път прокламациите на императора и на императорската гвардия до армията, донесени от остров Елба и продиктувани от самия император.

Капнал от умора, без да се надява вече на нищо, странникът легна на каменната пейка пред входа на печатницата.

В това време от църквата излезе една старица. Тя видя легналия в мрака мъж.

— Какво правите тук, друже? — попита жената.

— Нали виждате, добра жено — отвърна той троснато и сърдито, — лягам си да спя.

Добрата жена — тя действително заслужаваше този епитет — беше маркиза дьо Р.

— На тази каменна пейка ли? — повторно запита тя.

— Деветнадесет години съм спал на голи дъски — отвърна човекът, — защо сега да не спя на гол камък?

— Войник ли бяхте?

— Да, добра ми госпожо, войник.

— Защо не отидете в хана?

— Защото нямам пари.

— Колко жалко! — възкликна госпожа дьо Р. — Имам у мене само четири су.

— И от тях не се отказвам.

Мъжът пое четирите су. Госпожа дьо Р. продължи:

— Само че с толкова малко пари не можете да преспите в никоя странноприемница. Но опитахте ли да се подслоните някъде? Невъзможно е да прекарате така нощта. Навярно ви е студено, а сигурно сте и гладен. Някой може да ви прибере просто от състрадание.

— Тропах на всички врати.

— И какво?

— Отвсякъде ме изгониха.

„Добрата жена“ докосна ръката му и му посочи на отсрещната страна на площада малка ниска къща до епископския дворец.

— Казвате, че сте потропали на всички врати?

— Да.

— Ами на онази потропахте ли?

— Не.

— Тогава потропайте и на нея.

II
Благоразумието, съветник на мъдростта

Тази вечер след обиколката си из града динският епископ остана дълго време в стаята си. Той работеше върху един обширен труд „За задълженията“, останал за нещастие недовършен. Старателно издирваше всичко писано по този въпрос от светите отци и от докторите по теология. Книгата му беше разделена на две части: първо, общочовешките задължения и, второ, задълженията на всеки отделен човек в зависимост от общественото му положение. Общочовешките задължения са основните задължения. Те са четири. Апостол Матей ги е определил по следния начин: задължения спрямо Бог (Мат. VI), задължения спрямо самия себе си (Мат. V, 29, 30), задължения спрямо ближния (Мат. VII, 12), задължения спрямо всички живи творения (Мат. VI, 20, 25). Колкото до другите задължения, епископът беше срещнал указания и предписания за тях в други източници. Задълженията на владетелите и поданиците — в „Посланието до римляните“; на съдиите, съпругите, майките и младежите — у свети Петър; на съпрузите, бащите, децата и слугите — в „Посланието до ефесяните“; на вярващите — в „Посланието до евреите“; на девиците в „Посланието до коринтяните“. Той обединяваше трудолюбиво всички тези препоръки в едно хармонично цяло, предназначено за човешките души.

В осем часа вечерта, разтворил не дотам удобно върху коленете си дебела книга, епископът още работеше, вземайки си бележки на малки квадратни листчета, когато госпожа Маглоар влезе както обикновено, за да извади сребърните прибори от шкафчето до леглото. Малко след това епископът се сети, че масата е сложена и сестра му сигурно го чака, затвори книгата и отиде в трапезарията.

Тя беше продълговата стая с камина, чиято врата, както вече казахме, извеждаше право на улицата. Прозорецът й гледаше към градината.

Госпожа Маглоар действително беше почти сложила масата.

Докато нареждаше приборите, тя разговаряше с госпожица Батистин.

Върху масата имаше лампа. Масата беше близо до камината. Гореше буен огън.

Лесно можете да си представите тези жени, надхвърлили и двете шестдесетте. Госпожа Маглоар, дребна, закръглена, подвижна. Госпожица Батистин, тиха, тънка, крехка, малко по-висока от брат си, облечена в тъмнокафява копринена рокля, която тя си беше купила в Париж през 1806 година, когато този цвят беше на мода, и която продължаваше да носи. Ако искаме да се изразим по-простичко — предимството е, че с една дума ще кажем мисъл, за която и цяла страница едва би стигнала, госпожа Маглоар приличаше на „селянка“, а госпожица Батистин на „дама“. Госпожа Маглоар носеше на главата си бяла колосана шапчица, а на шията си — златно кръстче: единственото женско украшение в строгия дом. Из черната й шаячна рокля с къси широки ръкави се подаваше белоснежен нагръдник. На кръста й беше завързана със зелена панделка памучна престилка на зелени и червени квадрати, чиито два горни края бяха закрепени с карфици. Ходеше обута в груби обувки и жълти чорапи като жените от Марсилия. Роклята на госпожица Батистин беше скроена съгласно модата от 1806 година: висока талия, тесен корсаж, бухнали ръкави, ширити и копчета. Сивите й коси бяха скрити под накъдрена перука, причесана на масури. Госпожа Маглоар имаше умно, живо и добродушно лице, макар че двете неравно повдигнати ъгълчета на устата й и по-дебелата й горна устна й придаваха малко сърдито и властно изражение. Докато негово преосвещенство мълчеше, тя си позволяваше да му говори решително с някаква смесица от почит и фамилиарност, но щом той заговореше, тя веднага се подчиняваше безпрекословно, както и госпожица Батистин. Разликата между тях беше, че госпожица Батистин изобщо не изказваше мнението си. Ограничаваше се само до това, да се подчинява и да одобрява. С големите си сини, изпъкнали очи и дълъг, гърбав нос тя не беше хубава и на младини, но от цялото й лице, от цялата й външност, както споменахме в началото, се излъчваше неизразима доброта. Благодушието открай време беше нейно призвание. Но вярата, милосърдието и надеждата — три добродетели, които нежно стоплят душата, бяха възвисили малко по малко нейната кротост до святост. Природата я беше създала овчица, религията я бе претворила в ангел. Бедничката свята девица! Мил изчезнал спомен!

Госпожица Батистин разказваше впоследствие толкова много пъти това, което се случи тая вечер в епископския дом, че някои от останалите още живи нейни съвременници си спомнят всичко с най-малки подробности.

Госпожа Маглоар разправяше нещо доста оживено, когато епископът влезе в трапезарията. Тя разговаряше с госпожицата на любимата си тема, която епископът беше слушал много пъти. Ставаше дума за резето на входната врата.

Като отивала да купи нещо за вечеря, госпожа Маглоар чула най-разнообразни новини. Говорело се, че се е появил съмнителен скитник, опасен бродяга, който се шляел из града, и ако някой би наумил да се върне тази вечер късно в дома си, можел да се натъкне на неприятна среща. Хората казвали между другото, че полицията била съвсем некадърна, а и не можело да се очаква друго, защото господин префектът и господин кметът хич не се спогаждали помежду си и нарочно предизвиквали произшествия, за да си вредят един другиму. Затова благоразумните хора трябвало сами да си бъдат охрана, да се пазят добре, да затворят, да залостят и да барикадират домовете си и главно — добре да заключат вратите си.

Госпожа Маглоар нарочно наблегна на последните думи, но епископът беше така премръзнал в своята стая, че сега се грееше, седнал пред камината, без да се вслушва в приказките й. Освен това той мислеше за друго. Не обърна никакво внимание на изречението, умишлено подметнато от госпожа Маглоар. Тя го повтори. Тогава госпожица Батистин, която искаше да направи удоволствие на госпожа Маглоар, без да раздразни брат си, се осмели да запита плахо:

— Чухте ли, братко, какво каза госпожа Маглоар?

— Подочух нещичко — отвърна епископът. После завъртя стола си, сложи ръце на коленете си и повдигна сърдечно към старата прислужница жизнерадостното си лице, осветено от пламтящия в камината огън. — Кажете. Какво има? Какво е станало? Изглежда, че се намираме в голяма опасност.

Госпожа Маглоар започна цялата история отначало, преувеличавайки леко нещата, без сама да го съзнава. Някакъв циганин, дрипльо, опасен просяк бродел, изглежда, в този момент из града. Поискал да пренощува у Жакен Лабар, но той не го приел. Видели го, когато влязъл в града през булевард Гасенди, и по-късно, като скитал из тъмните улици. Истински престъпник със страшно лице.

— Така ли? — попита епископът.

Насърчена от този снизходителен въпрос, който тя сметна за указание, че епископът е, кажи-речи, готов да се обезпокои, госпожа Маглоар продължи победоносно:

— Да, ваше преосвещенство. Точно така. Тази нощ ще се случи някакво нещастие в града. Всички говорят за това. С такава некадърна полиция! (Полезно повторение.) Да живееш в планински край, а да няма дори фенери нощем по улиците! Речеш да излезеш, тъмно като в рог! Затова аз казвам, ваше преосвещенство, а и госпожицата казва също…

— Аз не казвам нищо — прекъсна я сестрата, — брат ми си знае работата.

Но госпожа Маглоар продължи, като че ли не е чула възражението й:

— Та ние казваме, че в тази къща човек съвсем не е сигурен и че ако ваше преосвещенство няма нищо против, ще отскоча да кажа на Полен Мюзбоа, ключаря, да дойде да постави отново старите резета на вратата. Аз съм ги запазила. Ще стане за минутка. И пак ви повтарям, ваше преосвещенство, че трябват резета, па макар и само за тази нощ. Защото с тази врата, която се отваря с мандало отвън от всеки минувач, човек може да си умре от страх. И отгоре на всичко ваше преосвещенство казва на всекиго по навик: „Влезте!“, ако ще да е и посред нощ! Боже мой! Като че ли има нужда да ви искат разрешение…

В този миг на вратата се почука доста силно.

— Влезте — каза епископът.

III
Героизмът на безропотното подчинение

Вратата се отвори.

Тя се отвори рязко, широко, като че ли някой я бутна енергично и решително.

Един мъж влезе.

Ние го познаваме вече. Беше същият странник, който до преди малко скиташе из града, търсейки подслон.

Той влезе, пристъпи една крачка и се спря, без да затвори вратата. Преметнал през рамо раница, стиснал в пестника си тояга, с поглед, изпълнен със суровост, дързост, умора и ожесточение. Огънят от камината го осветяваше. Човекът беше ужасен. Появата му предизвика злокобно впечатление.

Госпожа Маглоар не намери сили дори да извика. Тя се разтрепера, загубила ума и дума.

Госпожица Батистин се обърна, видя влезлия мъж и се полуизправи от уплаха; после бавно сведе поглед към камината, загледа брат си и лицето й отново придоби спокойно и невъзмутимо изражение.

Епископът спря спокойния си поглед върху непознатия.

Тъкмо когато се канеше да отвори уста, навярно за да го попита какво желае, непознатият се подпря с две ръце на тоягата, изгледа последователно стареца и жените и без да дочака въпроса на епископа, заговори отривисто:

— Ето какво. Наричам се Жан Валжан. Каторжник съм. Прекарах деветнадесет години в каторгата. От четири дни съм свободен и отивам в Понтарлие, където са ме въдворили на местожителство. Вече четвърти ден вървя пеш от Тулон насам. Днес извървях дванадесет мили. Тази вечер, като пристигнах в селището ви, се отбих в странноприемницата. Изпъдиха ме заради жълтия ми паспорт, който показах в кметството. Длъжен бях да го покажа. Отидох в друг хан. Казаха ми: „Махай се!“ Потропах тук-таме, никой не ме щеше. Отидох в затвора, вратарят не ме пусна. Вмъкнах се в колибата на едно псе; псето ме ухапа и ме погна, като че и то беше човек. Като че и то знаеше кой съм. Излязох из нивята, за да пренощувам под звездите. Нямаше звезди. Мина ми през ум, че ще завали, че няма Господ, който да попречи на дъжда да вали, и се прибрах в града, за да се приютя под стряхата на някоя порта. И тук, на площада, тъкмо се канех да легна на каменната пейка, една добра жена ми показа вашата врата и ми каза: „Похлопай там!“ И аз похлопах. Какво е тук? Хан ли? Аз имам пари. Заплатата ми. Сто и девет франка и петнадесет су, които изкарах в каторгата срещу деветнадесет години трепане. Ще платя. Голяма работа! Имам пари. Капнал съм от умора. Дванадесет левги пеш. Много съм гладен. Ще ми позволите ли да остана?

— Госпожа Маглоар — каза епископът, — сложете още един прибор.

Мъжът пристъпи няколко крачки и се приближи до лампата върху масата. Той беше като че ли в недоумение.

— Вижте какво — промълви плахо, — вие навярно не ме разбрахте? Чухте ли хубаво? Аз съм каторжник. Бях осъден на каторжна работа. Идвам от каторгата. — И той извади от джоба си голям жълт лист и го разгъна. — Ето паспорта ми. Жълт, както виждате. Заради него ме гонят отвсякъде. Искате ли да го прочетете? И аз зная да чета. Научих се в каторгата. Там има училище за желаещите. Ето, прочетете какво са писали в паспорта: „Жан Валжан, освободен каторжник, родом от (това не ви интересува)… Прекара деветнадесет години в каторгата. Пет години за кражба с взлом. Четиринадесет години, задето четири пъти се е опитвал да избяга. Този човек е много опасен.“ Ето това е. Всички ме изхвърлиха. Наистина ли искате да ме приемете? Хан ли е тук? Ще ми дадете ли да ям и да пренощувам? Имате ли конюшня?

— Госпожа Маглоар — каза епископът, — сложете чисти чаршафи на леглото в нишата.

Ние вече обяснихме от какво естество беше послушанието на двете жени.

Госпожа Маглоар излезе, за да изпълни нарежданията на епископа.

А той се обърна към странника:

— Седнете, господине, и се стоплете. След малко ще вечеряме, а през това време ще приготвят леглото ви.

Едва сега мъжът разбра напълно. На лицето му, мрачно и сурово до преди малко, се изписа последователно смайване, съмнение, радост, то стана неузнаваемо. Клетникът започна да заеква като обезумял:

— Не може да бъде! Истина ли е? Няма ли да ме изпъдите? Ще ме оставите тук! Мене, каторжника! И ми казвате „господине“! И ми говорите на „вие“! „Махай се, куче!“ — само така ми викат навсякъде. Аз мислех, че ще ме изгоните. Затова веднага ви казах кой съм. О, колко беше добра жената, която ме насочи към вас. Вечеря! Легло! Легло с дюшек и чаршаф! Както всички други хора! Деветнадесет години, откакто не съм спал в легло. Наистина ли няма да ме изпъдите? Благородни хора сте вие. Впрочем аз имам пари. Ще си платя добре. Извинете, господин ханджия, как се казвате? Вие сте славен човек. Ханджия сте, нали?

— Аз съм свещеник и това е моето жилище — каза епископът.

— Свещеник ли! — възкликна пришелецът. — И то истински свещеник! Значи, няма да ми искате пари? Вие сте кюрето, така ли? Кюрето на тази голяма църква. Я гледай ти! Вярно бе, колко съм прост! Съвсем не обърнах внимание на кепето ви.

Докато говореше, той остави раницата и бастуна си в един ъгъл, пъхна паспорта в джоба си и седна. Госпожица Батистин го гледаше благо. Човекът продължи:

— Вие сте човечен, отче. Не презирате окаяните. Хубаво нещо е добрият свещеник. Наистина ли няма да ми вземете пари?

— Не — каза епископът, — задръжте парите си. Колко бяха те? Сто и девет франка ли, казахте?

— И петнадесет су — допълни мъжът.

— Сто и девет франка и петнадесет су… И за колко време припечелихте тези пари?

— За деветнадесет години!

— Деветнадесет години!

Епископът въздъхна дълбоко.

Мъжът продължи:

— Стоят си още всичките, до сантим. През тия четири дни съм похарчил само двадесет и петте су, които изкарах, като помогнах да разтоварят едни коли в Грас. Понеже сте свещеник, ще ви кажа. В каторгата си имахме изповедник. А един ден дойде и епископ. Дето го наричат „ваше преосвещенство“. Епископът на Майорка, в Марсилия. Това е свещеникът, който стои над другите свещеници. Аз се изразявам зле, извинете ме, но всички тия неща ми са толкова чужди! Нали разбирате, за такива като мене! Той отслужи литургията пред един олтар посред каторгата и на главата си имаше нещо златно и островърхо. Дори посред бял ден то много блестеше. Бяха ни строили. От трите страни. А отсреща ни — топовете със запален фитил. Не се виждаше хубаво. Той каза нещо, но беше далече, в дъното, та нищо не чухме. Това е то владика.

Докато непознатият говореше, епископът затвори вратата, която беше останала широко отворена.

Госпожа Маглоар влезе. Тя донесе още един прибор и го постави на масата.

— Госпожа Маглоар — каза епископът, — поставете този прибор по-близо до огъня. — После се обърна към гостенина си: — Нощем в Алпите духа остър вятър. Навярно сте премръзнали, господине?

Всеки път, когато епископът произнасяше със своя ласкав, сериозен и приветлив глас думата „господине“, лицето на мъжа светваше. „Господине“ е за каторжника като чаша вода, поднесена на някой корабокрушенец от „Медуза“. Позорът жадува за почит.

— Тази лампа е много слаба — забеляза епископът.

Госпожа Маглоар разбра и отиде да донесе от камината в спалнята на негово преосвещенство двата сребърни свещника. Тя ги запали и ги сложи върху масата.

— Отче — каза гостът, — вие сте добросърдечен. Не ме презирате. Приемате ме в дома си. Запалвате свещниците си за мене, макар че аз не скрих от вас откъде идвам, нито колко съм окаян.

Епископът, който седеше близо до него, докосна рамото му.

— Вие можехте и да не ми кажете кой сте. Този дом не е мой. Той е дом на Исуса Христа. Когато някой влезе в него, не го питат за името му, но го питат какво го мъчи. Вас ви мъчи нещо. Вие сте гладен, жаден сте. Бъдете добре дошъл. И не ми благодарете, не казвайте, че съм ви приел в моя дом. Този дом не е мой, а на всеки, който има нужда от подслон. Повтарям ви, по-скоро вие, случайният проходящ, трябва да се чувствувате тук у дома си, отколкото аз. Всичко тук ви принадлежи. За какво ми е вашето име? Впрочем аз знаех как се казвате, преди още вие да сте ми казали.

Мъжът го погледна изумен.

— Възможно ли е? Нима знаехте как ме наричат?

— Да — отвърна епископът, — вие се наричате мой брат.

— Знаете ли, отче! — възкликна странникът. — Аз бях страшно гладен, когато влязох у вас. Но вие сте толкова добър, че не зная какво ми стана, ама гладът ми мина.

Епископът го погледна и го попита:

— Много ли сте страдал?

— О! Червена рубашка, топуз на крака, дъсчен одър за спане, жега, мраз, труд, каторга, побоища! Двойни вериги за най-дребното провинение. Карцер за една дума. Дори болен на постеля, пак окован. Псетата, дето са псета, и те са по-щастливи. Деветнадесет години! Вече съм четиридесет и шест годишен! А сега жълт паспорт. Това е то.

— Да — поде епископът, — вие идвате от скръбно място. Но чуйте: обляното в сълзи лице на един разкаял се грешник доставя повече радост на небето, отколкото неопетнените дрехи на сто праведници. Ако излизате от това място на горест, изпълнен с ненавист и озлобление към хората, вие сте достоен за съжаление. Ако излизате настроен доброжелателно, със смекчено и умиротворено сърце, вие струвате повече от който и да е от нас.

През това време госпожа Маглоар сложи вечерята. Постна супа с олио, препечени парченца хляб и сол, малко сланина, парче овнешко, смокини, прясно сирене и голям ръжен хляб. Тя беше прибавила по свой почин към обикновеното меню на свещеника една бутилка старо мовско вино.

Лицето на епископа тутакси доби радушно изражение, свойствено на гостоприемните хора.

— На масата! — провикна се той весело и по стар навик покани мъжа да седне от дясната му страна, както правеше с всичките си гости.

Госпожица Батистин, съвършено овладяна и непринудена, седна от лявата му страна.

Неочаквано епископът каза:

— Струва ми се, че нещо липсва на масата.

И наистина госпожа Маглоар беше сложила само трите необходими сребърни прибора. А обикновено, когато епископът имаше гост на вечеря, той си позволяваше невинната суета да изложи на показ всичките шест сребърни прибора. В този пленителен привиден разкош имаше нещо детинско, което придобиваше особено очарование сред скромния и строг дом, където бедността беше издигната в достойнство.

Госпожа Маглоар разбра намека, излезе, без да каже нито дума, и малко по-късно трите прибора, които епископът беше поискал, заблестяха, подредени симетрично срещу тримата сътрапезници.

IV
Няколко подробности за мандрите в Понтарлие

А сега, за да дадем известна представа за това, което стана на масата, най-добре ще бъде да препишем един откъс от писмото на госпожица Батистин до госпожа Боашьоврон, в което с простодушна добросъвестност е предаден разговорът на епископа с каторжника.

… … … … … … … … …

„… Нашият гост не обръщаше внимание на никого. Ядеше лакомо, като страшно изгладнял човек. Въпреки това след вечерята той каза:

— Отче на добрия дядо Господ, трапезата ви е премного хубава за мене, но трябва да ви кажа, че коларите, които не пожелаха да вечерям с тях, се хранят по-добре от вас.

Между нас казано, неговата забележка ме засегна малко. Брат ми отвърна:

— Техният труд е по-изморителен от моя.

— Не — поде гостът, — те имат повече пари. Вие сте беден. То си личи. Може би не сте и свещеник. Дали сте свещеник? Ако Добрият Господ беше справедлив, вие би трябвало да бъдете поне свещеник.

— Господ е по-справедлив, отколкото ние мислим — каза брат ми, а след това добави: — В Понтарлие ли отивате, господин Жан Валжан?

— Да, принудително въдворяване.

Струва ми се, че мъжът каза нещо такава.

— Утре заран трябва да тръгна призори. Чака ме уморителен път. Колкото нощите са студени, толкова дните са горещи.

— Вие отивате в хубав край — поде брат ми. — След революцията моето семейство беше разорено и най-напред аз се приютих в департамента Франш-Конте, където известно време си изкарвах прехраната с тия си две ръце. Не ми липсваше добра воля и намерих работа. Там работа колкото щеш. Има хартиени фабрики, кожарски заводи, фабрики за спирт, маслобойни, часовникарски заводи, стоманолеярни, фабрики за бакър, най-малко двадесет фабрики за обработване на желязо, четири от които, доста значителни, се намират в Лодз, Шатийон, Оденкур и Бьор…

Мисля, че не се лъжа: брат ми назова именно тия селища. После той прекъсна разказа си и се обърна към мене:

— Нямаме ли роднини в този край, мила сестро?

— Имахме — отвърнах аз, — един от тях беше господин дьо Люсне, началник на градската стража в Понтарлие при стария режим.

— Да — продължи брат ми, — само че в деветдесет и трета година нямаше вече роднини и човек трябваше да разчита само на собствените си ръце. И аз работих. В Понтарлие, където вие отивате, господин Валжан, е особено развит един традиционен поминък, действително много приятен, нали, сестрице? Имам пред вид мандрите им, които те наричат сиренарници.

И не забравяйки да гощава странника, брат ми му обясни подробно какво представляват мандрите на Понтарлие; че имало два вида: големите обори, в които имало по четиридесет-петдесет крави и където за едно лято произвеждали седем-осем хиляди пакета сирене, и кооперативните мандри, които принадлежали на бедните селяни от предпланините. Те държали общо кравите си и си делили дохода. Наемали мандраджия, когото наричали сиренар. Той получавал три пъти дневно млякото на сдружените селяни и отмятал количеството върху двоен рабош. Тези мандри почвали работата си към края на април, а към средата на юни мандраджиите извеждали кравите в планината.

Докато ядеше, мъжът се оживяваше. Брат ми му наливаше от хубавото мовско вино, от което самият той не пие, понеже било скъпо, и му разказваше всички тия подробности с непринудената си приветливост, която и вие добре знаете, като от време на време се обръщаше мило към мене. Той многократно изтъкна изгодите на мандраджийството, като че ли искаше да внуши на госта си, без да го посъветва направо и грубо, че то е най-доброто спасение за него. Едно нещо ме порази. Казах ви вече какво представляваше този човек. Е добре! По време на вечерята, а и след това, с изключение на няколкото думи за Исус Христос, казани при влизането му, брат ми ни веднъж не му напомни за неговото положение, нито пък направи какъвто и да било намек за своя собствен сан. А на пръв поглед това беше прекрасен повод за проповед, та това съприкосновение с епископа да остави трайна следа в душата на каторжника. Всеки друг на мястото на моя брат може би щеше да счете за уместно, щом му е паднал под ръка този клетник, да даде храна не само на тялото, но и на душата му; да му отправи няколко укоризнени слова, подправени с морални напътствия, или да му изрази известно състрадание, примесено с наставления за по-добро държане в бъдеще. А той не го попита дори от кой край е, нито прояви любопитство към живота му. Защото в живота му се включваше и прегрешението му, а брат ми правеше като че ли всичко възможно да не му напомня с нищо за него. И то до такава степен, че говорейки за планинците в Понтарлие и за техния мирен труд близо до небето, за това, че те са щастливи, защото са непорочни, той се спря внезапно, опасявайки се да не би тези неволно изплъзнали му се думи да засегнат нещастника. Като размислих по-добре, аз, струва ми се, разбрах какво ставаше в сърцето на моя брат. Той мислеше навярно, че този човек, който носеше името Жан Валжан, и без това е преследван от натрапчивата мисъл за своето злощастие и затова беше най-добре да го разсее и държейки се съвсем естествено с него, да го накара да повярва макар и само за миг, че и той е човек като другите. Та нали точно в това се състои истинското милосърдие? Не мислите ли, драга госпожо, че в тази негова деликатност, която се въздържа от нравоучения и намеци, се крие нещо истински евангелско и че най-добрата проява на състрадание е да не засегнеш с нищо болното място на страдалеца? Струва ми се, че съкровеното намерение на брат ми беше именно това. Във всеки случай мога да ви уверя, че и да е имал това пред вид, той не даде с нищо да се разбере, дори и пред мене. През цялата вечер се държа както винаги и вечеря с този Жан Валжан, както би вечерял с Жедеон Льо Прево или с енорийския свещеник.

В края на вечерята, когато ядяхме вече смокините, на вратата се потропа. Дойде стрина Жербо с детенцето си на ръце. Брат ми целуна детето по челото и ми поиска петнадесетте су, които имах у себе си, за да й ги даде. През това време нашият гостенин изглеждаше разсеян. Той не говореше вече и изглеждаше страшно уморен. Когато старата Жербо си отиде, брат ми прочете благодарствената молитва, обърна се към мъжа и каза:

— Навярно много ви се иска да си легнете.

Госпожа Маглоар бързо разтреби масата. Разбрах, че трябва да се оттеглим по-рано, за да може пътникът да си легне, и се качихме в стаите си. Малко след това обаче изпратих госпожа Маглоар да метне върху леглото на госта козяка от черногорска вълна, който е постлан в моята стая. Нощите са леденостудени, а той държи топло. Жалко само, че кожата е излиняла и космите падат. Брат ми то купи при едно свое отиване в Германия от Тотлинген, близо до изворите на Дунав, както и малкото ножче с дръжка от слонова кост, с което си служа на масата.

Госпожа Маглоар се качи почти веднага след това, ние се помолихме в салона, където простираме бельото, и после се прибрахме всяка в стаята си, без да разговаряме.“

V
Спокойствие

След като пожела лека нощ на сестра си, монсеньор Биенвьоню взе един от сребърните свещници от масата, подаде другия на госта си и му каза:

— А сега, господине, ще ви заведа в стаята ви.

Мъжът тръгна след него.

Както е известно от казаното по-горе, жилището беше разпределено така, че за да се отиде в молитвената, където се намираше нишата, или за да се излезе от нея, трябваше да се прекоси спалнята на епископа.

Когато минаваха през нея, госпожа Маглоар тъкмо прибираше в шкафчето над леглото сребърните прибори. Това беше последното й задължение всяка вечер преди лягане.

Епископът настани госта си в нишата. Леглото с чисти и бели чаршафи беше оправено за спане. Мъжът сложи свещника на малката масичка.

— Хайде, лека нощ — каза епископът. — А утре сутрин, преди да тръгнете на път, ще изпиете чаша мляко от нашите крави, още топло-топло.

— Благодаря, господин абат — промълви мъжът.

Но още непроизнесъл тези думи, изпълнени с мир, внезапно, без какъвто и да било преход, той се поддаде на някакъв порив, който би смразил от ужас двете благочестиви старици, ако бяха присъствували на тази сцена. Дори днес за нас е трудно да разгадаем какво чувство го бе завладяло в този миг. Дали искаше да предупреди, или да заплаши? Или просто се подчиняваше на сляпа и непонятна и за самия него подбуда? Той се обърна рязко към стареца, скръсти ръце и като втренчи дивия си поглед в него, извика с пресипнал глас:

— И таз добра! Не може да бъде! Да ме настаните току-така до себе си!

Гласът му секна за миг, после той добави със смях, в който прозвучаха застрашителни нотки:

— Размислихте ли добре? Ами ако съм убиец?

Епископът вдигна очи към тавана и отвърна:

— Бог си знае работата.

После, мърдайки устни, като че ли се молеше или си говореше сам на себе си, той вдигна строго и сериозно двата пръста на дясната си ръка и благослови мъжа, който не склони чело. Без да обърне глава или да погледне зад себе си, епископът мина в своята стая.

Когато някой спеше в нишата, голяма завеса от серж, спусната от единия до другия край на молитвената, скриваше олтара. Минавайки покрай нея, епископът коленичи и каза кратка молитва.

Миг по-късно той се разхождаше вече в градината си, потънал в дълбоко съзерцание, отдаден с цялата си мисъл и душа на тайнствения свят, който Бог разкрива нощем пред очите на бодърствуващите.

А странникът беше наистина толкова уморен, че дори не използува хубавите бели чаршафи. Той духна с ноздри свещта по каторжнически обичай, просна се, както си беше облечен, върху леглото и тутакси потъна в дълбок сън.

Полунощ изби, когато епископът се прибра от градината в спалнята си.

Няколко минути по-късно всичко спеше в малката къща.

VI
Жан Валжан

Жан Валжан се събуди посред нощ.

Жан Валжан произхождаше от бедно селско семейство в Бри. Като дете не се беше научил да чете. Когато възмъжа, започна да кастри дървета във Фаврол. Майка му се казваше Жан Матийо, а баща му Жан Валжан или Влажан, прякор, получен вероятно от съкратеното: „Voilà Jean“[1].

По природа Жан Валжан беше мълчалив, без да бъде тъжен, нещо твърде свойствено на сърдечните хора. Общо взето, поне външно той беше доста тромав и неугледен. Много рано беше загубил и баща си, и майка си. Майка му беше починала вследствие на родилна треска по липса на лекарски грижи. Баща му, кастрач като него, се беше убил, падайки от едно дърво. Останала му беше само една сестра, по-възрастна от него, вдовица със седем деца, момичета и момчета. Тази сестра беше отгледала Жан Валжан и докато мъжът й беше жив, братът живееше и се хранеше при нея. Мъжът й умря. Най-голямото й дете беше на осем години, а най-малкото — на една. Жан Валжан беше навършил наскоро двадесет и пет години. Той замести бащата на сирачетата и на свой ред се нагърби с издръжката на сестра си, която го беше отгледала. Това стана съвсем естествено, като най-обикновено задължение, макар че Жан Валжан не беше очарован. Така младостта му минаваше в тежка и зле платена работа. Никой в селото не го беше виждал с „приятелка“. Той не беше имал време да се влюби.

Вечер се връщаше капнал от умора и ядеше супата си, без да промълви ни дума. Сестра му, стрина Жан, изваждаше от чинията му, докато той се хранеше, най-хубавото: парчето месо, резенчето сланина, сърцевината на зелето, за да ги даде на някое от децата. А той, наведен над масата, е провиснали дълги коси, които падаха около паницата и скриваха очите му, продължаваше да яде, без да протестира, сякаш нищо не забелязваше. Във Фаврол, недалеч от бедната къщурка на Валжанови, от другата страна на улицата, живееше чифликчийката Мари-Клод. Децата, обикновено недояли, отиваха сегиз-тогиз да вземат назаем от нея, уж изпратени от майка си, по литър мляко, което изпиваха зад някой храст или в някое затънтено ъгълче, изтръгвайки едно от друго гърнето така жадно, че го изливаха не само в гърлата, но и по престилчиците си. Ако майка им узнаеше за тази измама, би наказала строго провинените. Грубият и начумерен наглед Жан Валжан плащаше скришом от майката литъра мляко на Мари-Клод и дечицата избягваха боя.

В сезона за кастрене на дърветата той печелеше по двадесет и четири су на ден, после се наемаше за жътвар, общ работник, воловар в някой чифлик или каквато му паднеше физическа работа. Правеше всичко, което беше по силите му. Сестра му също не стоеше със скръстени ръце, но какво можеше да стори със седем невръстни деца? Безрадостно семейство, което нищетата постепенно притискаше и смазваше. Една зима се случи много сурова. Жан остана без работа. Семейството — без хляб. Без хляб! В истинския смисъл на думата. Седем деца!

Една неделна вечер хлебарят на черковния площад във Фаврол Мобер Изабо тъкмо се канеше да си легне, когато чу силен удар по защитената с решетка витрина на хлебарницата си. Той изтича навреме и успя да зърне една ръка провряна през решетката и стъклото. Ръката сграбчи един хляб и изчезна с него. Изабо изскочи бързо навън. Крадецът бягаше с все сила. Хлебарят се затече след него и го настигна. Крадецът беше хвърлил хляба, но ръката му беше обляна в кръв. Този крадец беше Жан Валжан.

Това стана в 1795 година. Изправиха Жан Валжан пред тогавашния съд, за да отговаря за „кражба с взлом в обитаван дом“. Той имаше пушка, с която си служеше по-добре от всеки друг стрелец, и бракониерствуваше по малко. Това утежни вината му. Срещу бракониерите съществува напълно законно предубеждение. Бракониерът, както и контрабандистът не са кой знае колко далеч от разбойника. Макар че, нека отбележим мимоходом, истинска пропаст дели тези хора и мерзкия убиец от градовете. Бракониерът живее в гората. Контрабандистът живее в планината или в морето. Градовете правят хората жестоки, защото ги развращават. Планината, морето и гората карат хората да подивяват. Те развиват дивашкото у човека, но често без да унищожат човешкото.

Признаха Жан Валжан за виновен. Постановленията на закона бяха изрични. Нашата цивилизация е понякога нечувано жестока. Това е, когато наказателната система постановява нечие крушение. Зловеща минута! Човешкото общество се отдръпва и поема отговорността за непоправимото изоставяне на едно мислещо същество! Жан Валжан беше осъден на пет години каторжна работа.

На 22 април 1796 година в Париж беше разгласена победата при Монтеноте, спечелена от главнокомандуващия италианската армия, наречен в посланието от 2 флореал четвърта година на Директорията до петстотинте Буона-Парте. В същия ден в Бисетр оковаваха голяма група каторжници. Жан Валжан беше един от тях. Един бивш вратар на затвора, днес вече почти деветдесетгодишен, си спомня и досега още съвсем ясно за нещастника, който бил привързан на края на четвъртата редица в северния ъгъл на двора. Бил седнал на земята като другите. Изглеждало, че си дава сметка само за едно: колко ужасно е положението му. Възможно е в съзнанието на този напълно невеж злочестник смътно да се е прокрадвала мисълта, че наказанието му е безмерно жестоко. Докато запитвали с чук над главата му болта на нашийника му, той плачел, сълзите го задавяли, пречели му да говори, успявал само да промълви от време на време:

— Бях кастрач във Фаврол.

После, хълцайки, повдигал дясната си ръка и постепенно я отпускал, като че докосвал последователно седем не еднакво високи главички, и този негов жест давал да се разбере, че каквото и престъпление да е извършил, той го бил извършил, за да облече и нахрани седем невръстни дечица.

Изпратиха го в Тулон. Пристигна там след двадесет и седем дневно пътуване с кола, с верига на шията. В Тулон му облякоха червената затворническа рубашка. Всичко предишно, което съставляваше някога неговият живот, се заличи ведно с името му. Той не беше вече Жан Валжан, а номер 24 601. Какво стана със сестра му? А със седемте деца? Кой се интересува от съдбата им? Какво става с шепата листа на млада, отсечена от корен фиданка?

Сполетя ги обичайната участ. Тези клети човешки същества, Божи творения, останали занапред без опора, без закрилник, без пристан, се пръснаха — кой ли ги знае? — накъдето очите им видят. Навярно всяко по свой път. Те потънаха постепенно в студената мъгла, която поглъща самотните съществувания, в безрадостната тъма, в която пропадат един след друг по време на невнятния поход на човешкия род толкова несретници. Те напуснаха родния си край. Камбанарията на някогашното им село ги забрави. Забрави ги и синорът на родната им нива. След няколко години каторга и самият Жан Валжан забрави всичко. Зеещата отначало в сърцето му рана зарасна. Това е то. Един-единствен път през време на целия си престой в Тулон той чу нещо за сестра си. Струва ми се, че беше към края на четвъртата година от затворничеството му. Не помня вече по какъв канал бе достигнала до него тази вест. Някакъв техен познат от село видял сестра му. Била в Париж. Живеела на една бедна улица близо до църквата „Сен-Сюлпис“, улица Жендр, Само едно от децата й живеело с нея, най-малкото, момченцето. Къде били останалите шест? Тя сама може би не знаела. Всяка сутрин ходела в една печатница на улица Сабо №3, където сгъвала и подшивала колите. Трябвало да бъде там в шест часа сутринта — зиме доста преди да се съмне. В зданието на печатницата имало училище, където водела седемгодишното си момченце. Само че, понеже постъпвала на работа в печатницата в шест часа, а учебните занятия почвали в седем, детето чакало цял час на двора, докато отворят училището. Зиме стояло цял час в тъмното, навън. Не му позволявали да влиза в печатницата, защото пречело. Отивайки на работа, работниците виждали сутрин клетото създанийце, приклекнало на плочите, още сънено, а понякога и задрямало в мрака, сгушено над кошничката си. Когато валяло, една бабичка, портиерката, се смилявала над него и го прибирала в стаичката си, където имало само един одър, два дървени стола и чекрък; там момченцето клюмало, свито в ъгъла, с котката на скута си, за да се постопли. В седем часа отваряли училището и то влизало в клас. Ето какво бе чул Жан Валжан. Този разказ беше за него мимолетна светкавица, внезапно отворен прозорец към съдбата на тези същества, които беше обичал. После всичко отново потъна в мрак. Той не чу повече никога нищо за тях. Нито една вест от тях не достигна до него. Никога вече не ги видя, никъде не ги срещна, а и ние няма да ги срещнем повече в нашия скръбен разказ.

Към края на същата четвърта година дойде ред на Жан Валжан да избяга от каторгата. Другарите му го подпомогнаха, както обикновено се постъпва в това безрадостно място. Той избяга. Скита два дни свободен из нивята. Ако въобще може да се каже, че си свободен, когато те преследват, когато се озърташ на всяка крачка, когато трепваш при най-малкия шум, когато се боиш от всичко — от пушещия комин на покрива, от всеки срещнат човек, от всяко разлаяло се куче, от всеки препускащ кон, от ударите на часовника, от деня, защото се вижда, от нощта, защото не се вижда, от шосето, от пътеката, от храста, от съня. На втория ден вечерта го уловиха. Не беше нито ял, нито спал цели тридесет и шест часа. Военният съд го осъди за това провинение на още три години и така му станаха осем. На шестата година пак дойде негов ред да избяга. Той се възползува от случая, но пак, не му се удаде да се изплъзне. Разбраха, че го няма още при проверката. Дадоха един оръдеен изстрел и през нощта часовоите го намериха скрит под кила на новостроящ се кораб. Оказа съпротива на надзирателите от каторгата, които го уловиха. Бягство и бунт. Това деяние, предвидено от специален член на закона, бе наказано с още пет години каторга, през първите две от които Жан Валжан трябваше да носи двойна верига. Станаха тринадесет години. На десетата година пак дойде негов ред да бяга, той пак се опита и пак не успя. Още три години за този нов опит за бягство. Шестнадесет години. И най-сетне през тринадесетата година, струва ми се, той се опита за последен път, но го уловиха само след четири часа. Още три години за тия четири часа свобода. Деветнадесет. През октомври 1815 година го освободиха. Беше влязъл в каторгата през 1796, задето беше счупил едно стъкло и беше откраднал един хляб.

Тук е мястото да отворим малка скоба. За втори път при проучване на наказателния кодекс и на присъдите в името на закона авторът на тази книга среща открадването на един хляб като изходна точка на крушението на една човешка участ. Клод Гьо[2] беше откраднал един хляб. И Жан Валжан беше откраднал един хляб. Английски статистически данни установяват, че в Лондон на всеки пет кражби четири имат за непосредствен подтик глада.

Жан Валжан влезе в затвора ридаещ и треперещ. Той излезе от него безчувствен. Влезе отчаян. Излезе мрачен.

Какво беше станало в душата му?

VII
Дълбините на отчаянието

Да се опитаме да разкажем.

Обществото е длъжно да се огледа в тия явления, защото те са негово дело.

Жан Валжан беше, както казахме, невежа, но не и глупав. Беше природно интелигентен. Нещастието, което също донася просветление, увеличи малкото светлина, която проблясваше в ума му. Под надзирателската палка, под веригата, в карцера, в изнемогата, под палещото слънце на каторгата, върху голия дъсчен затворнически одър той се вглъби в себе си и започна да разсъждава.

Обяви се за съдия.

Най-напред призова на съд сам себе си.

Призна, че не бил осъден съвсем несправедливо. Че е извършил отчаяна, заслужаваща порицание постъпка. Че може би нямаше да му откажат този хляб, ако го беше поискал. Че във всички случаи беше по-добре да почака да го получи било от състрадание, било срещу труда си. Че доводът: „Чака ли се, когато си гладен“, не е абсолютно убедителен. Тъй като всъщност много рядко се умира действително от глад. Че за щастие или за нещастие човек е създаден така, че може да страда много и продължително, и физически, и душевно, без да умре. Трябвало е следователно да прояви търпение. Това щеше да бъде по-полезно и за клетите сирачета. Че беше истинска лудост той, безсилен окаяник, да хване грубо за шията цялото общество и да си въобрази, че може да излезе от мизерията чрез кражбата. Тъй или иначе, не е правилно да излезеш от бедността, като минеш през безчестието. С една дума, беше сгрешил.

После се запита:

Само той ли беше виновен в този съдбоносен случай? Не беше ли най-решаващо обстоятелството, че той, работникът, нямаше работа, че той, трудолюбивият нямаше хляб? Не беше ли жестоко и пресилено наказанието след извършената и призната грешка? Законът, наказвайки го, не беше ли проявил повече произвол, отколкото той самият, когато го бе нарушил? Не беше ли натежало едното блюдо на везните, блюдото на изкуплението? Не заличаваше ли това прекомерно наказание самото провинение и не водеше ли то до следния резултат: да размени ролите, да постави на мястото на вината на провинения вината на съдника, да превърне виновника в жертва, длъжника в кредитор и да постави окончателно правото на страната на този, който го е престъпил? Нима това наказание, утежнено от последователните осъждания поради опитите за бягство, не се превръщаше в крайна сметка в посегателство от страна на по-силния спрямо по-слабия, в престъпление на обществото спрямо индивида, престъпление, което се повтаряше всеки ден, престъпление, което траеше цели деветнадесет години?

Той се запита дали човешкото общество има право да излага в еднаква степен своите членове, от една страна, на безразсъдната си непредвидливост, а от друга — на безпощадната си предпазливост и да заклещи завинаги някой несретник между недостига и прекомерността си? Недостиг на работа и прекомерност на наказанието? Не беше ли чудовищно обществото да се отнася така именно с най-онеправданите при съвсем случайното разпределение на благата и следователно с най-достойните за снизхождение?

След като си постави тези въпроси и им отговори, Жан Валжан изправи обществото на съд и го осъди.

Осъди го на своята ненавист.

Хвърли върху него отговорността за тежката си участ и си каза, че може би не ще се поколебае един ден да му поиска сметка. Заяви сам на себе си, че няма никакво съответствие между вредата, която беше причинил, и вредата, която причиняваха нему. И заключи в края на краищата, че неговото наказание не беше може би беззаконно, но беше безспорно несправедливо.

Гневът може да бъде безсмислен и безумен. Човек може да се раздразни неоправдано, но негодуванието е винаги основателно, макар и в известно отношение. Жан Валжан възнегодува.

Човешкото общество му беше причинило само зло. Той беше видял само сърдития му лик, който то назовава правосъдие и който показва на всички онези, които гнети. Всеки допир с хората му беше причинил болка. Те се приближаваха до него само за да го наранят. Още от ранно детство, още откакто беше загубил майка си, а после и сестра си, той не беше чул нито една дружелюбна дума, не беше срещнал нито един ласкав поглед. От страдание на страдание той стигна постепенно до убеждението, че животът е борба и че в тази борба победеният беше той. Имаше само едно оръжие — своята ненавист. Реши да го наточи в каторгата и да го отнесе със себе си, когато я напусне.

В Тулон имаше училище за затворниците, поддържано от монаси — иньорантинци[3], където преподаваха най-необходимото на нещастниците, които имаха желание да учат. Той спадаше към малцината желаещи. Записа се в училището на четиридесет години и се научи да чете, да пише и да смята. Почувствува, че укрепвайки ума си, ще укрепи и ненавистта си. Има случаи, когато образованието и просветата засилват озлоблението.

Печално е да се признае, че след като изправи на съд обществото, което беше причинило нещастието му, той изправи на съд и провидението, което беше създало обществото.

И също го осъди.

Така през всичките деветнадесет години на изтезания и затворничество душата му едновременно се възвисяваше и падаше. От една страна, в нея проникваше светлина, а от друга — нахлуваше мрак.

Както видяхме, Жан Валжан не беше лош по природа. Той беше все още добросърдечен, когато попадна в каторгата. Именно там осъди обществото и си даде сметка, че става зъл. Осъди провидението и почувствува, че става неверник.

Мъчно е това положение да не ни наведе на известни мисли.

Нима човешката природа е податлива на такова пълно и коренно преобразование? Нима Бог може да създаде някого добър, а хората да го направят зъл? Нима съдбата може да преобрази напълно нечия душа и да я направи лоша само защото самата съдба е лоша? Нима сърцето може да се изроди и да се зарази от неизлечими недъзи под натиска на непосилна злочестина, както гръбначният стълб се изкривява под нисък свод? Нима във всяка човешка душа и по-специално в душата на Жан Валжан не е била вложена първоначалната искра, божественият елемент, нетленен в този свят и безсмъртен в онзи, който може да се подхване, да се раздуха, да се разгори, който може да пламне и да засияе величествено и който злото никога не може напълно да угаси?

Важни и неуяснени въпроси, на последния от които всеки физиолог вероятно би отговорил без колебание отрицателно, ако беше зърнал в Тулон този мрачен каторжник в часовете на отдих, които бяха за него часове на размисъл. Седнал със скръстени ръце на железния прът на някой кабестан, пъхнал края на веригата в джоба си, за да не се влачи, намръщен, сериозен, мълчалив и замислен, този парий на закона гледаше гневно човека; този обречен от цивилизацията клетник гледаше строго небето.

Без съмнение — и ние нямаме намерение да скриваме това — наблюдателят-физиолог би открил у него неизлечимо страдание, би оплакал може би този болен, чиято болест е причинена от закона, но съвсем не би се опитал да го лекува. Той би извърнал поглед от каверните, издълбани в душата му. И подобно на Данте пред вратата на ада, би заличил от този човешки живот думата, която Божият пръст е написал на челото на всеки смъртен — упование.

Дали самият Жан Валжан съзнаваше така ясно своето душевно състояние, както ние се опитахме да го анализираме пред нашите читатели? Различаваше ли той отчетливо, непосредствено след образуването им, всички елементи, от които бе съставена нравствената му нищета, и беше ли ги различил по време на образуването им? Дал ли си беше точна сметка този недодялан и неграмотен човек за последователните етапи на мисълта си, по време на които беше възлизал и слизал до мрачните представи, съставляващи от толкова години неговия душевен кръгозор? Съзнаваше ли той сложния процес, който протичаше в него и който още не беше завършил? Не бихме посмели да твърдим подобно нещо. А и не го вярваме. Жан Валжан беше премного невеж, за да не му останат смътни безкрайно много неща, макар и след толкова страдания. Понякога той дори не знаеше какво точно изпитва. Живееше в тъма, страдаше в тъма, мразеше в тъма. Мразеше, така да се каже, всичко, което му се мернеше пред очите. Обикновено той се луташе в тъмата, търсейки пътя си пипнешком като слепец и мечтател. Само от време на време, по някой повод отвън или просто от само себе си, го обземаше внезапен пристъп на гняв, прилив на страдание — бледа и мигновена светкавица, която озаряваше цялата му душа и навред изпъкваха изведнъж в зловещата светлина страшните бездни и забулените в мрак хоризонти на неговата участ.

Светкавицата угасваше и тъмата пак се спущаше над него. Къде беше той? Не можеше да осъзнае.

Присъщо е на подобни страдания, причинени от прекомерна безпощадност, която действува затъпяващо, да превърнат малко по малко човека в див звяр по силата на някакво низходящо превращение. Понякога дори в кръвожаден звяр. Последователните упорити опити за бягство на Жан Валжан биха били достатъчни, за да потвърдят странното въздействие на закона върху човешката душа. Жан Валжан би подновявал тези абсолютно безплодни и безсмислени опити всеки път, когато би му се представил случай, без да се замисля дори за миг нито за последиците, нито за злополучния си предишен опит. Той побягваше неудържимо, като вълк, който би намерил отворена вратата на клетката си. Инстинктът му казваше: „Бягай!“ Разумът би му казал: „Стой!“ Но разумът бледнееше пред властното изкушение. Оставаше само инстинктът. Действуваше само звярът. А когато го уловяха, подивяваше още повече в резултат на новите жестокости, на които го подлагаха.

Не бива да изпускаме една подробност: той беше изключително силен физически и нито един каторжник не можеше да се мери с него в това отношение. При тежка работа, когато трябваше да се усуче кабел или да се навива макара, Жан Валжан струваше колкото четирима. Той повдигаше и носеше на гърба си огромни тежести и заместваше при случай назъбения лост за вдигане на товари, наречен крик, и който някога се е наричал rogueil[4], откъдето между другото носи името си и улица Монторгьой до Халите в Париж. Другарите му го бяха преименували Жан Крика. Когато поправяли балкона на кметството в Тулон, една от прекрасните кариатиди на Пюже, които поддържат балкона, се отлепила от стената и едва не паднала. Жан Валжан, който се случил там, подпрял кариатидата с рамото си, докато пристигнат работниците.

Ловкостта му беше по-голяма и от силата му. За някои каторжници, постоянно бленуващи за бягство, съчетаването на сила и ловкост се превръща в края на краищата в същинска наука. Наука за овладяване на мускулите. Затворниците, които вечно завиждат на мухите и птиците, ежедневно се усъвършенствуват в изкуството да пазят равновесие. Да се покатери по отвесна стена и да намери опорни точки там, където всеки друг би съгледал незабележима издатина, беше обикновена игра за Жан Валжан. Стига само да имаше чупка в стената, напрегнал гръб и прасци, забил лакти и пети в грапавините на камъка, той се придвижваше като вълшебник чак до третия етаж. Понякога се издигаше до самия покрив на каторгата.

Жан Валжан говореше малко. Не се смееше. Необходимо беше изключително вълнение, за да изтръгне от гърлото му един-два пъти годишно зловещ каторжнически смях, напомнящ отглас на сатанински кикот. Външно изглеждаше като човек, който вечно съзерцава ужасно зрелище.

Той действително беше непрекъснато углъбен в себе си.

Долавяше смътно чрез болезнените възприятия на своето недоразвито и потиснато съзнание, че над него тегне нещо чудовищно. Извърнеше ли глава и опиташе ли се да вдигне поглед в безпросветния злокобен полумрак, в който пълзеше, той виждаше с ужас, примесен с озлобление, как над него се струпват и възвисяват, докъдето поглед стига, недостъпните стръмни склонове на страхотна грамада от непонятни неща — закони, предразсъдъци, хора, явления, — чиито очертания му се изплъзваха, чиято необхватност го изпълваше с ужас. Удивителната пирамида, която ние наричаме цивилизация. Тук-таме в тази гъмжаща и безформена грамада той различаваше ту близо до себе си, ту далеч, на недосегаема висота, някоя ярко осветена фигура или подробност: надзирателя с палката му, жандарма със сабята му, архиепископа с митра на глава, а най-отгоре, обкръжен в едва ли не слънчев блясък, императора с ослепителната му корона. Струваше му се, че това далечно сияние не само не разпръсва неговата тъма, но я сгъстява и я прави още по-застрашителна. Цялата тази грамада — закони, предразсъдъци, събития, хора, предмети — се придвижваше над него, следвайки сложните и тайнствени ходове, които Бог повелява на цивилизацията, тъпчеше го и го смазваше, невъзмутима в жестокостта си, неумолима в равнодушието си. Души, паднали на самото дъно на злочестината, окаяници, запокитени в най-низките селения, към които не се свежда ничий взор, низвергнатите от закона чувствуват над себе си цялата тежест на човешкото общество, толкова страшно за този, който е извън него, толкова ужасно за този, който е под него.

Такова беше състоянието на углъбения в себе си Жан Валжан. Какво ли всъщност представляваха неговите размишления?

Ако просеното зърно под воденичния камък можеше да мисли, неговите мисли навярно щяха да напомнят мислите на Жан Валжан.

Всичко това — населената е призраци действителност, изпълнената с реални образи фантасмагория — го беше довело до неизразимо с думи душевно състояние.

Понякога той внезапно спираше в разгара на тежката работа. Замисляше се. Разумът му, по-зрял, но и по-смутен от по-рано, се бунтуваше. Всичко, което му се беше случило, му се струваше невероятно. Всичко, което го обкръжаваше, му се струваше невъзможно. Казваше си: „Сънувам.“ Гледаше надзирателя, изправен на няколко крачки от него; надзирателят му се струваше привидение. Но внезапно привидението го удряше с палката си.

Видимият свят почти не съществуваше за него. Близко до истината ще бъдем, ако кажем, че за Жан Валжан нямаше нито слънце, нито хубави летни дни, нито сияйно небе, нито свежи априлски утрини. В душата му се прокрадваше само бледа светлина като от отдушник.

В заключение, за да бъдем кратки и за да направим извод за реалните резултати от набелязаното досега, ще се задоволим да установим само, че за деветнадесет години безобидният катерач от Фаврол, опасният каторжник от Тулон беше станал годен, благодарение влиянието на каторгата, за два вида злодеяния: първо, за бързо, необмислено, шеметно, чисто инстинктивно злодеяние, един вид възмездие за всичко изстрадано, и, второ, за тежко и сериозно престъпление, съзнателно обмислено и почиващо на лъжливите понятия, възникнали вследствие нещастието му. Предумишлените му постъпки минаваха през три последователни фази, свойствени за хора с особена закалка — разсъждение, воля, упоритост. Те се ръководеха от постоянното възмущение, огорчението, дълбокото съзнание за понесените неправди, озлоблението дори срещу добрите, невинните и справедливите хора, ако те изобщо съществуват. Изходна и крайна точка на всичките му мисли беше ненавистта към човешките закони. Ненавист, която, ако не бъде спряна в развитието й от някаква спасителна случайност, се превръща след известно време в ненавист към човешкото общество, а по-късно в ненавист към целия човешки род, към всяка жива твар, и се изразява в смътно и грубо желание да се пакости все едно на кого, стига само да е живо същество. Не без основание, както виждате, паспортът окачествяваше Жан Валжан като „много опасен човек“.

От година на година душата му се изсушаваше бавно, неизбежно. Сухо сърце, сухи очи. Когато излизаше от каторгата, се навършиха деветнадесет години, откакто беше пролял последната си сълза.

VIII
Вълната и тъмата

Човек в морето!

Какво от това? Корабът не спира. Вятърът духа, мрачният кораб е принуден да следва предначертания си път. Той отминава.

Човекът изчезва, появява се пак, потъва и повторно изплува на повърхността, вика, простира ръце, никой не го чува. Корабът пори вълните, тръпнещ под урагана, матросите и пътниците дори не виждат вече потъналия човек. Злощастната му глава е само малка точка сред безкрайната водна шир.

Той надава отчаяни вопли от морските дълбини. Как призрачно е това отдалечаващо се корабно платно! Човекът го гледа, гледа го като обезумял. То се отдалечава, избледнява, смалява се. Само до преди малко клетникът беше на кораба, беше член на екипажа, сновеше по палубата ведно с всички други, имаше своя дял от въздух и слънце, живееше. Какво се бе случило с него? Беше се подхлъзнал, падна и край.

Той е сред чудовищната водна стихия. Всичко под краката му се изплъзва и пропада. Разкъсани и раздърпани вълни се възправят грозно пред него, разлюляната бездна го влече, разпенената вода бушува над главата му, разярените вълни го заливат ядно, смътно раззинати провали едва не го поглъщат, при всяко потъване зърва пропасти, изпълнени с тъма. Непознати нему отвратителни растения се увиват около тялото му, вплитат се в нозете му, дърпат го надолу. Той чувствува, че се слива с бездната, че става част от пяната, вълните си го подмятат една на друга, той гълта тяхната горчилка, коварният океан го дави настървено, безкраят се гаври с неговата агония. Като че ли цялата необятна водна шир е пропита с ненавист.

Но човекът се бори, опитва се да се съпротивлява, мъчи се да се задържи на повърхността, напряга се, плува. Той, това жалко, тъй бързо изтощено създание, се бори с неизтощимото.

А къде е корабът? Там, в далечината. Едва забележим на бледия здрачен хоризонт.

Бурята налита, пяната го задушава. Той вдига очи и вижда само траурно надвиснали облаци. Свидетел е пред прага на смъртта на неописуемия бяс на водите. Разяреното море го изтезава. Той чува бучения, чужди на човешкия слух, които долитат сякаш отвъд земята, от някакъв страшен неведом свят.

В облаците се вият птици — както над човешката покруса витаят ангели, — но какво могат да сторят за него? Те летят, пеят и кръжат над него, а той се дави в предсмъртни хъркания.

Чувствува се погребан между два безкрая — океана и небето. Единият — гробница, другият — саван.

Нощта се спуща, колко часа вече плува? Силите му го изоставят. Корабът, далечна спасителна черупка, на която имаше хора, изчезна. Той е сам сред безбрежните забулени в здрач вълни, той потъва, вкочанясал, сгърчен, и усеща под себе си безформените чудовища на невидимото. Зове за помощ.

Няма вече хора. Къде е Бог?

Той зове. На помощ! На помощ! Той зове и все зове.

На хоризонта — нищо, на небето — нищо.

Човекът призовава простора, вълната, водораслите, подводната скала. Всичко е глухо. Той се моли на бурята. Невъзмутимата буря се подчинява само на безконечното.

Околовръст тъма, мъгла, самота, безсвестен, бурен грохот, безбрежно надиплени, свирепи води. В него ужас и изнемога. Под него раззинали дълбини. Никаква опорна точка. Той си представя неизвестните бродения на своя труп в безпределната тъмнина. Сковава го безпощаден мраз. Той разперва пръсти, вкопчва ги конвулсивно, но не може да се залови за нищо. Ветрове, облаци, вихри, морски дихания, безполезни звезди! Какво да стори? Отчаян, той престава да се бори. Уморен, той решава да умре, оставя се на стихията, отпуща се, предава се и пропада навеки в зловещата паст на океана.

О, неумолим поход на човешкото общество! С колко много хора, с колко много човешки души е осеян твоят път! Океан, в който потъва всичко повалено от ударите на закона! Трагично отсъствие на всяка подкрепа! Духовна смърт!

Морето е неумолимата социална нощ, в която наказателната система тласка осъдените. Морето е безграничното страдание.

Изоставена на произвола на вълните, душата може да загине. Кой ще я възкреси?

IX
Нови огорчения

Когато дойде време да напусне каторгата, когато в ушите на Жан Валжан прозвучаха невероятните, думи: „Свободен си!“, това беше за него небивал и нечуван миг; лъч ярка светлина, лъч от истинската светлина на живите хора, внезапно озари душата му. Но този лъч скоро помръкна. Жан Валжан беше заслепен от мисълта за свободата. Той си беше въобразявал, че ще заживее нов живот. Но много скоро разбра какво значи свобода за човек с жълт паспорт.

А и освобождаването му беше придружено от не малко огорчения. Той беше изчислил, че възнаграждението за целия му престой в каторгата трябваше да възлезе на сто седемдесет и един франка. Справедливо ще бъде да поясним, че беше забравил да включи в изчисленията си задължителната почивка в неделни и празнични дни, която за деветнадесет години водеше до едно намаление от около двадесет и четири франка. След приспадането им, както и благодарение на други местни удръжки, общата сума беше сведена до сто и девет франка и петнадесет су, които му броиха при излизането му.

Той не разбра защо му удържаха такава голяма част от парите и сметна, че са го онеправдали. Защо да не кажем направо думата, той сметна, че са го ограбили.

На другия ден след освобождението си видя в Грас, пред входа на една парфюмерийна фабрика за преработка на портокалов цвят доста мъже, които разтоварваха бали. Предложи услугите си. Бързаха да свършат и затова го приеха. Той се залови на работа. Беше съобразителен, як и сръчен. Прояви усърдие и собственикът изглеждаше доволен. Докато пренасяше балите, мина един полицай и поиска документите му. Наложи се да покаже жълтия си паспорт. След това Жан Валжан пак се зае с разтоварването. Малко преди това той се беше осведомил от едного колко, си докарва дневно с тази работа. Отговориха му: „Тридесет су.“ Когато се стъмни, понеже трябваше да тръгне на път на другия ден сутринта, той отиде при собственика и го помоли да му плати. Без да му даде никакви обяснения, собственикът му брои двадесет и пет су. Жан Валжан се опита да протестира. Отговорено му бе: „И това ти е много!“ Той настоя. Фабрикантът го погледна многозначително и му каза: „Ако много знаеш, ще се намериш пак в затвора!“

И този път се почувствува ограбен. Обществото в лицето на държавата го беше ограбило на едро, намалявайки полагаемото му се възнаграждение. Сега отделните негови членове го ограбваха на дребно на свой ред.

Освобождението не значеше свобода. Можеше да сложи кръст на каторгата, но не и на присъдата.

Това му се бе случило в Грас. Видяхме как го приеха и в Дин.

X
Жан Валжан буден

И така, когато часовникът на катедралата отзвъни два часа след полунощ, Жан Валжан се събуди.

Събуди го преди всичко твърде меката постеля. Кажи-речи, двадесет години не беше спал в легло и макар че не се съблече, преди да си легне, това усещане беше премного ново, за да не смути съня му.

Беше спал повече от четири часа. Чувствуваше се отморен. Нямаше навик да отделя много време за почивка.

Отвори очи и за миг се вгледа в околния мрак, после пак замижа, мъчейки се да заспи отново.

Когато най-различни впечатления са ви вълнували през деня, когато умът ви е бил зает с всевъзможни мисли, ще се унесете бързо, но събудите ли се веднъж, едва ли ще заспите повторно. Сънят идва лесно, но мъчно се връща. Така стана и с Жан Валжан. Той не можа вече да заспи и започна да размишлява.

Намираше се в такова душевно състояние, когато мислите и представите са объркани. Те се въртяха хаотично в мозъка му. Далечни и съвсем пресни спомени прииждаха в безпорядък, сблъскваха се слепешком, преплитаха се, разрастваха се безмерно или потъваха внезапно като в мътна, разклатена вода. Какво ли не му минаваше през главата, но една мисъл се връщаше натрапчиво й прогонваше всички други. Ще ви я открием тутакси: той не беше пропуснал да забележи шестте сребърни прибора и супената лъжица, които госпожа Маглоар бе сложила на масата.

Тези шест прибора не му даваха мира. Те бяха там, на няколко крачки от него. Когато прекосяваше съседната стая, за да влезе в своята, старата прислужница тъкмо ги прибираше в малкото долапче над леглото на епископа. Много добре беше видял това долапче. Вдясно, когато се влиза откъм трапезарията. Приборите бяха от масивно сребро. Старо сребро. Заедно със супената лъжица ще може да вземе за тях най-малко двеста франка. Двойно повече от възнаграждението, което беше припечелил за цели деветнадесет години. Вярно е, че щеше да получи повече, ако управата на каторгата не го беше ограбила.

Цял час духът му, обзет от колебания, се бъхтеше нерешително, борейки се с изкушението. Часовникът удари три часа. Жан Валжан отвори очи, вдигна се рязко от леглото, протегна ръка и опипа раницата си, захвърлена в ъгъла на нишата, после спусна крака, стъпи на земята и седна почти несъзнателно на кревата.

Остана за миг така, замислен, и държането му вероятно би вдъхнало ужас на всеки, който би го зърнал в тъмнината, единствен буден в заспалия дом. После той се наведе бързо, изу обувките си, сложи ги на рогозката пред леглото и пак застина неподвижно, унесен в мислите си.

По време на това престъпно бдение мислите, за които вече споменахме, без отдих терзаеха духа му, нападаха го, оттегляха се, пак се появяваха, смазвайки го с тежестта си. Неволно, по силата на несъзнателната натрапчивост на някои представи в паметта му изплувваше каторжникът Брьове, негов стар познайник от каторгата, чийто панталон се крепеше само на една плетена памучна презрамка. Шахматните шарки на тази презрамка не му излизаха от ума.

Той стоеше все в същата поза и може би щеше да стои така безкрайно дълго, до изгрев-слънце, ако часовникът не беше ударил три и четвърт или три и половина. Часът сякаш го подкани: „Хайде!“

Жан Валжан се изправи, поколеба се още миг и се ослуша. Къщата тънеше в тишина. Тогава той пристъпи предпазливо към прозореца, който се белееше смътно пред него. Нощта не беше много тъмна. Имаше пълнолуние, но големи облаци, подгонени от вятъра, засенчваха луната. Затова навън се редуваха мрак и светлина, затъмнения и просветвания, а вътре цареше полумрак. Този полумрак, достатъчен, за да се ориентира човек в стаята, приличаше на синкавата сумрачна светлина, влизаща през малко избено прозорче, когато пред него сноват минувачи. Жан Валжан се приближи до прозореца и го разгледа. Нямаше решетка. Прозорецът гледаше към градината и според тогавашния обичай се затваряше с малка дървена кукичка. Той го отвори, но мигом го лъхна такъв леден, пронизващ въздух, че тутакси го затвори отново. Обходи градината със зорък поглед, който не само я разглеждаше, но по-скоро я проучваше. Тя беше оградена с бяла, доста ниска стена, която лесно можеше да се прескочи. Зад нея в далечината тъмнееха корони на дървета, разположени на равни разстояния едно от друго — указание, че зад стената имаше алея на булевард или улица, засадена от двете страни с дървета.

След този оглед Жан Валжан очевидно се реши, пристъпи към нишата, взе раницата си, бръкна в нея и извади нещо, което сложи на кревата, после напъха обувките в един от джобовете си, нахлупи каскета, смъкна козирката чак до очите си, потърси пипнешком тоягата си, подпря я в ъгъла до прозореца, върна се до леглото и посегна решително към оставения върху него предмет. Това беше къс железен прът, заострен като кол в единия край.

Мъчно бихте отгатнали в мрака предназначението на това желязо. Дали беше лост? Или топор?

На дневна светлина би могло да се види, че това бе чисто и просто миньорски клин. По онова време понякога използуваха каторжниците в каменоломните в подножието на високите хълмове, които ограждат Тулон, и често ги снабдяваха с миньорски инструменти. Миньорските клинове са от масивно желязо, заострено в долния край, за да могат да се забиват в скалата.

Жан Валжан взе клина в дясната си ръка и сдържайки дъх, пристъпвайки на върха на пръстите си, се отправи към вратата на съседната стая, спалнята на епископа, както знаем. Вратата се оказа открехната. Епископът въобще не я беше затворил.

XI
Какво прави мъжът

Жан Валжан наостри уши. Ни най-малък шум.

Той бутна вратата.

Бутна я едва-едва с върха на пръста си, затаил тревогата си, предпазлив като прокрадваща се котка.

Вратата се поддаде незабележимо и безшумно и се открехна малко повече.

Той почака една секунда, после я бутна още веднъж, този път по-смело.

Тя пак се поддаде безшумно. Сега вече отворът беше достатъчно голям, за да може да се провре. Но близо до вратата имаше масичка, която препречваше с единия си ъгъл входа.

Жан Валжан се съобрази с препятствието. Трябваше на всяка цена да отвори по-широко вратата.

Той се реши и я бутна за трети път, по-силно, отколкото досега. Само че този път една не добре смазана панта изскриптя дрезгаво и продължително в нощния мрак.

Жан Валжан трепна. Скриптенето на пантата отекна в ушите му злокобно и оглушително като тръбата, възвестяваща Страшния съд.

Под въздействие на фантастичното преувеличаване, присъщо на въображението в първия миг на уплахата, той едва ли не си внуши, че пантата оживява, че се превръща в настървено живо същество, че лае като куче, за да предупреди всички, за да разбуди спящите.

Жан Валжан се спря треперещ, загубил ума и дума, и се отпусна тежко на цялото стъпало. Чуваше как кръвта бие в слепоочията му като два ковашки чука и му се струваше, че дъхът му се изтръгва от гърдите със свистене, като че ли се изплъзваше затворен в пещера вятър. Мислеше, че е невъзможно този стон на разгневената панта да не разтърси като земетресение целия дом. Вратата, която бе блъснал, вдигаше тревога, надаваше зов; ей сега щеше да стане старецът, щяха да се развикат бабичките, щяха да се притекат хора на помощ. Нямаше да мине четвърт час и целият град щеше да зашуми, полицията щеше да се вдигне на крак. За миг той се видя загубен.

Застина на мястото си, вкаменен като статуя, без да смее да мръдне.

Минаха няколко минути. Вратата зееше широко. Той се осмели да надзърне в стаята. Нищо не беше трепнало. Ослуша се. Никакво движение в къщата. Скриптенето на ръждясалата панта не бе събудило никого.

Първата опасност премина, но в него бушуваше страшен смут. Въпреки това не отстъпи назад. Дори когато мислеше, че е загубен, пак не беше отстъпил назад. Едничката му мисъл сега беше да свърши по-бързо. Пристъпи крачка напред и влезе в стаята.

В нея цареше дълбоко спокойствие. Тук-таме се мъждееха неясни и неопределени предмети, които на дневна светлина бяха чисто и просто пръснатите книжа по масата, отворени книги, струпани томове върху едно ниско столче, креслото с метнати на него дрехи, столчето за молитва. Всичко това в късния час на нощта представляваше само тъмни ъгли и белезникави петна. Жан Валжан пристъпи предпазливо, внимавайки да не се блъсне в мебелите. От дъното на стаята долиташе равното и спокойно дишане на спящия епископ.

Внезапно Жан Валжан се спря. Стигнал беше до леглото. Много по-скоро, отколкото предполагаше.

Понякога, проявявайки необяснима навременност и прозорливост, природните явления и ефекти се преплитат с нашите действия, като че ли искат да ни накарат да се опомним. От около половин час голям облак покриваше небето. Точно когато Жан Валжан се спря пред леглото, облакът сякаш нарочно се разкъса, един лунен лъч се плъзна през високия прозорец и освети ненадейно бледото лице на епископа. Той спеше кротко. Нощите в Долните Алпи са хладни и епископът спеше почти облечен. Ръкавите на кафявия му вълнен подрасник стигаха до китките му. Беше отметнал спокойно в съня си глава назад върху възглавницата. Ръката му с пастирски пръстен на нея, раздала щедро толкова милосърдие и благодеяния, висеше вън от леглото. Цялото му лице беше озарено от неопределено изражение на удовлетвореност, крепко упование и блаженство. Не обикновена усмивка, а едва ли не сияние. Невидима светлина заливаше с чудните си отблясъци челото му. Душите на праведниците съзерцават насън някакво съкровено небе.

Това небе отпращаше отражението си върху епископа.

Челото му сякаш беше прозрачно. Впрочем небето бе в него самия — то бе неговата съвест.

Когато лунният лъч се сля с тази вътрешна светлина, същински ореол увенча спящия старец. Меко, забулено в неизразими полутонове сияние. Луната, заспалата земя, притихналата градина, спокойният дом, ранният час, необикновената обстановка, безмълвието придаваха неподдаваща се на описание тържественост на внушителния покой на този мъдрец и ограждаха с величествено и ненарушимо сияние белите коси и затворените очи, лъхащото надежда и доверие лице и унесената в младенчески сън старческа глава.

Неволно величав, старецът излъчваше нещо божествено.

Жан Валжан стоеше в мрака с железния кол в ръка, застинал неподвижно, втренчил смаян взор в сияйния образ. Никога досега не беше виждал нищо подобно. Доверчивото изражение на стареца го изпълваше с ужас. Нравственият мир не познава по-вълнуваща гледка от изправената в съзерцание пред спящ праведник смутена и неспокойна съвест, която се готви да извърши злодеяние.

Жан Валжан долавяше смътно, но властно колко величествен беше този беззащитен старец, заспал кротко край човек като него.

Никой, а най-малко самият той, не би могъл да каже какво точно ставаше в душата му. Ако искате да добиете известна представа за състоянието му, би трябвало да си въобразите съприкосновението на най-голямата жестокост с най-голямата благост. Едва ли можеше да се отгатне нещо определено по лицето на Жан Валжан. То изразяваше тъпо изумление. Бившият каторжник гледаше. И това беше всичко. Но за какво мислеше? Невъзможно би било да се отгатне. Едно беше очевидно: той беше развълнуван и разстроен. Но какво се криеше под това вълнение?

Той не откъсваше поглед от стареца. Стойката и изражението му ясно издаваха необикновена нерешителност. Той сякаш стоеше на ръба на две бездни: гибелната и спасителната. Еднакво готов на две крайности: да разбие черепа на стареца или да целуне ръката му.

Няколко мига по-късно той посегна бавно към челото си, свали каскета си, отпусна вяло ръка и пак се притаи в съзерцание с каскет в лявата и с железен прът в дясната ръка, с настръхнали коси над свирепото лице.

Епископът продължаваше да спи дълбоко и безметежно под този страшен поглед. Над камината се мяркаше смътно осветено от лунните отблясъци разпятието, разтворило сякаш обятията си и за двамата — с благословия за единия и опрощение на другия.

Изведнъж Жан Валжан нахлупи отново каскета над челото си, мина бързо край леглото, без да гледа стареца, и се приближи до долапчето, което се белееше над възглавницата. Вдигна желязото явно с цел да разбие ключалката. Но ключът не беше изваден. Отключи. Първото нещо, което се мярна пред очите му, беше панерката със сребърните вилици и лъжици. Той я взе, прекоси стаята с бързи и твърди крачки, без да внимава да не вдигне шум, стигна до вратата, премина в молитвената, отвори прозореца, сграбчи тоягата си, прескочи перваза, пъхна приборите в раницата си, хвърли панерката, пресече градината, метна се като тигър отвъд стената и побягна.

XII
Епископът на работа

На следващия ден при изгрев-слънце монсеньор Биенвьоню се разхождаше в градината си, когато госпожа Маглоар се втурна силно разтревожена към него.

— Ваше преосвещенство, ваше преосвещенство! — извика тя. — Знаете ли къде е панерката със сребърните прибори?

— Да — отвърна епископът.

— Благословен Исус, Господ Наш! — възкликна тя. — А аз се чудех къде ли се е дянала!

Епископът току-що беше намерил панерката в една леха. Той я подаде на госпожа Маглоар.

— Ето я.

— Празна естествено! — завайка се тя. — Ами сребърните лъжици и вилици!

— А, за среброто ли се тревожите — отвърна епископът. — Нямам представа къде е.

— Господи помилуй! Откраднато е! Оня, снощният, го е задигнал!

Само след миг с цялата живост, на която беше годна, госпожа Маглоар се затича в молитвената, влезе в нишата и се върна при епископа. Той се беше навел и разглеждаше, въздишайки тъжно, един стрък кохлеария[5], прекършен при падането на панерката в лехата. Той се изправи при вика на госпожа Маглоар.

— Ваше преосвещенство! Човека го няма! Отмъкнал е сребърните прибори!

Но тя не довърши възмутения си възклик; погледът й се плъзна към ъгъла в градината, където личаха следи от катерене. Горната летвичка на зида беше изкъртена.

— Погледнете! Ето откъде е избягал! Скочил е в уличката Кошфиле! Ах, омразния тип! Да ни задигне среброто!

Епископът не й отговори веднага. След малко той вдигна сериозно поглед към нея и запита бавно:

— А нима това сребро е наше?

Госпожа Маглоар се смая. Епископът замълча повторно и добави:

— Госпожа Маглоар, всъщност аз отдавна задържам несправедливо това сребро. То принадлежеше на бедните. Кой беше нашият гостенин? Без съмнение окаян бедняк.

— Ах, боже мой! — продължаваше да се вайка госпожа Маглоар. — Та да не би да жаля заради мене или заради госпожицата? На нас ни е все едно. Но с какво ще се храните вие отсега нататък?

Епископът я погледна удивен.

— И таз добра! Та няма ли калаени вилици и лъжици?

Госпожа Маглоар повдигна рамене.

— Калаят има една миризма!

— Тогава железни!

— Желязото придава един вкус! — И госпожа Маглоар направи изразителна гримаса.

— В такъв случай — реши епископът — ще ядем с дървени лъжици.

Няколко минути по-късно той закусваше на същата маса, на която беше седял предната вечер Жан Валжан. По време на закуската той убеждаваше шеговито сестра си, която слушаше без възражение, и госпожа Маглоар, която мърмореше под носа си, че човек няма абсолютно никаква нужда нито от вилица, нито от лъжица — дори и дървена, — за да натопи парче хляб в чаша мляко.

— Кой може да си представи такава наивност! — говореше сама на себе си госпожа Маглоар, докато сновеше край масата. — Да пуснеш току-така някакъв скитник в къщата си и да го настаниш да спи до себе си! Какво щастие все пак, че само ни е обрал! Цяла изтръпвам, като си помисля какво можеше да стане!

Тъкмо когато братът и сестрата се канеха да станат от масата, някой почука на вратата.

— Влезте — каза епископът.

Вратата се отвори и на прага се показа необичайна, силно възбудена група. Трима души държаха за яката четвърти човек. Тримата бяха полицаи, четвъртият — Жан Валжан.

Застаналият до вратата жандармерийски подофицер явно водеше групата. Той влезе и се запъти към епископа, отдавайки му чест.

— Ваше преосвещенство… — започна той.

При това обръщение Жан Валжан, който стоеше унил и потиснат, повдигна смаяно глава.

— Преосвещенство ли? — прошепна той. — Нима не е обикновен свещеник?…

— Млък! — сопна му се единият полицай. — Това е негово преосвещенство епископът.

Междувременно епископът се спусна към него толкова бързо, колкото му позволяваше напредналата възраст.

— А, ето ви и вас! — провикна се той, вперил очи в Жан Валжан. — Много ми е приятно да ви видя. Но защо направихте така? Нали ви дадох и свещниците, които също са сребърни, както и приборите, и за които можете да получите поне двеста франка. Защо не ги взехте заедно с вилиците и лъжиците?

Жан Валжан широко отвори очи и загледа внушителния епископ с изражение, което не може да се предаде на нито един човешки език.

— В такъв случай, ваше преосвещенство — поде жандармерийският подофицер, — този човек не ни е излъгал? Ние го срещнахме. Стори ни се, че бяга. Спряхме го, за да разберем каква е работата, и намерихме среброто у него…

— И той ви каза — прекъсна го с усмивка епископът, — че му го е дало едно старо добродушно кюре, у което е прекарал нощта. Ясно, ясно. И вие ми го водите. Станало е просто недоразумение.

— Значи, да го пуснем, така ли? — попита подофицерът.

— Естествено — отвърна епископът.

Полицаите пуснаха Жан Валжан, който отстъпи крачка назад.

— Наистина ли ме пускат? — промълви той едва разбираемо, като насън.

— Да, свободен си, не чу ли? — каза единият полицай.

— Друже мой — поде епископът, — преди да си отидете, не забравяйте свещниците си. Вземете ги.

И той отиде до камината, взе двата сребърни свещника и ги подаде на Жан Валжан. Двете жени гледаха епископа, без да промълвят ни дума, без да направят нито едно движение, без да се опитат дори с поглед да го спрат.

Жан Валжан трепереше като лист. Съвсем объркан, той пое машинално двата свещника.

— А сега — каза епископът, — идете си с мир. Добре, че се сетих, когато дойдете друг път, друже мой, няма нужда да минавате през градината. Винаги можете да влезете или да излезете през пътната врата. Тя се затваря само с мандало — и денем, и нощем.

После той се обърна към полицаите:

— Вие сте свободни, господа.

Полицаите се оттеглиха.

Жан Валжан едва се крепеше на краката си от вълнение.

Епископът се приближи до него и му каза тихо:

— Не забравяйте, никога недейте забравя, че ми обещахте да използувате тези пари, за да станете почтен човек.

Жан Валжан го гледаше слисан: той не си спомняше да е обещавал каквото и да е. Епископът произнесе особено натъртено тези думи. Той добави с доста тържествен тон:

— Жан Валжан, братко мой, вие не принадлежите вече на злото, а на доброто. Аз откупвам душата ви. Изтръгвам я от черните мисли, отнемам я от духа, който я води към гибел, и я предавам на Бога.

XIII
Малкия Жерве

Жан Валжан напусна града като подгонен. Той закрачи бързо през нивята; поемаше наслуки по първите срещнати пътища и пътеки, без да забележи, че постоянно се връща по стъпките си. Цялата сутрин броди така, без да хапне нищо и без да усети глад. Орляци нови усещания го обсаждаха. Изпитваше неясен гняв, без да си дава сметка срещу кого. Не би могъл да определи дали се чувствуваше трогнат или оскърбен. От време на време го обхващаше странно разнежване, с което се бореше, противопоставяйки му ожесточението, натрупано през последните двадесет години. Това душевно състояние го изнуряваше. Той наблюдаваше с тревога как се разклаща в душата му страшното спокойствие, породено от наложеното му несправедливо наказание. Питаше се какво ли ще се появи на негово място. В известни мигове предпочиташе дори да беше останал още в затвора с пазачите, вместо да изживее това, което му се случи. Нямаше да бъде така разстроен. Макар че беше късна есен, тук-таме в живите плетища, край които минаваше, стърчаха закъснели цветя, чийто мирис събуждаше у него спомени от детството му. Тези спомени бяха едва ли не непоносими: толкова отдавна не бяха спохождали паметта му.

Така през целия ден го преследваха мисли, които мъчно биха могли да се предадат с думи.

Когато слънцето започна да клони към заник, удължавайки сянката и на най-малкото камъче, Жан Валжан седна зад един храст в съвършено безлюдната червеникава равнина. На хоризонта се синееха само Алпите. Нищо друго. Не се виждаше дори някоя селска камбанария. Жан Валжан беше на около три левги от Дин. На няколко крачки от храсталака лъкатушеше пътечка, която пресичаше полето.

Сред мрачните мисли, безспорно засилващи неприятното впечатление, което дрипите му биха могли да направят на всеки срещнат, Жан Валжан дочу весел глас.

Той се обърна. По пътечката идваше малко савойче на около десетина години, което пееше, метнало гъдулка през рамо и кутия за съсели на гърба. Едно от тия жизнерадостни и безобидни малчуганчета, които обикалят от село на село с продупчени на коленете панталонки.

Без да престава да пее, детето се спираше сегиз-тогиз и си играеше на кокалчета с няколко монети — навярно цялото му богатство, — които държеше в шепата си. Между тях проблясваше една монета от четиридесет су.

Детето не забеляза Жан Валжан. То се спря край храста и подхвърли шепата петачета, които досега беше улавяло много сръчно с опакото на ръката си.

Този път обаче монетата от четиридесет су му се изплъзна и се изтърколи към храста, близо до Жан Валжан.

Той я настъпи с крак.

Но детето беше проследило с поглед монетата си и го видя.

То не се учуди ни най-малко и се приближи до него.

Мястото беше съвсем безлюдно. Докъдето поглед стига, не се виждаше никой по пътеката или на полето. Чуваха се само далечните крясъци на ято прелетни птици, които прекосяваха небето на огромна височина. Детето стоеше с гръб към слънцето, което вплиташе златни нишки в косите му и заливаше с кървави отблясъци свирепото лице на Жан Валжан.

— Господине — обърна се към него малкото савойче с обичайната детска доверчивост, изтъкана от невежество и невинност, — а моята монета?

— Как се казваш? — попита Жан Валжан.

— Малкия Жерве, господине.

— Махай се оттук! — изръмжа Жан Валжан.

— Господине — повтори момчето, — върнете монетата ми!

Жан Валжан наведе глава, без да отговори.

— Искам си монетата, господине — настоя детето.

Жан Валжан не откъсваше поглед от земята.

— Монетата ми! — извика савойчето. — Бялата ми монета! Парите ми!

Жан Валжан като че ли не го чуваше. Детето хвана яката на дрехата му и го разтърси. Същевременно то се мъчеше да отмести огромната подкована обувка, затиснала съкровището му.

— Искам си монетата! Моята монета от четиридесет су!

То се разплака. Жан Валжан вдигна глава, без да стане. Очите му бяха мътни. Той изгледа учудено детето, протегна ръка към тоягата си и извика страшно:

— Кой е тук?

— Аз съм, господине — отвърна детето — аз, Малкия Жерве, аз! Аз! Върнете ми, моля ви се, моите четиридесет су! Отместете крака си, господине, моля ви се!

После детето се ядоса и макар че беше такова мъничко, каза едва ли не заплашително:

— Ще махнете ли най-сетне крака си? Отместете крака си, чувате ли!

— А! Ти още ли си тук! — извика Жан Валжан и се изправи рязко, без да отмести крака си от монетата. — Ще се махнеш ли най-сетне?

Детето го погледна уплашено, разтрепера се от глава до пети, постоя зашеметено няколко секунди и после се спусна да бяга с все сили, без да посмее да се обърне или да извика.

Но когато измина известно разстояние, то се задъха и се принуди да спре. Хлипанията му достигнаха до потъналия в мисли Жан Валжан.

След няколко минути Малкия Жерве не се виждаше вече.

Слънцето залезе.

Мрак се спусна около Жан Валжан. Той не беше ял през целия ден. Изглежда, че го тресеше.

Откакто детето се беше скрило в далечината, той продължаваше да стои прав, без да помръдне от мястото си. Дишаше тежко, на дълги неравни интервали. Втренчил поглед на десет-дванадесет крачки пред себе си, той като че ли разглеждаше с дълбоко внимание очертанията на някаква синя фаянсова отломка, попаднала случайно в тревата. Внезапно потръпна, почувствувал вечерния хлад.

Нахлупи ниско каскета над челото си, загърна и закопча машинално дрехата си, пристъпи напред и се наведе да вземе тоягата си.

В същия миг съгледа монетата от четиридесет су, наполовина забита в земята от обувката му. Тя блестеше между камъните.

Сякаш електрически ток го разтърси.

— Какво е това? — процеди той през зъби.

После отстъпи три крачки назад и се спря, без да може да откъсне поглед от лъскавото петънце, върху което до преди малко стоеше кракът му, сякаш това светло кръгче в мрачевината беше отворено око, втренчено в него.

След няколко минути се наведе треперещ над монетата, сграбчи я, изправи се и обходи с поглед равнината, озъртайки се на всички страни и тръпнещ като подплашен див звяр, дирещ убежище.

Не видя нищо. Нощта настъпваше, прибулената равнина лъхаше хлад, гъсти виолетови мъгли се надигаха в здрача.

Той въздъхна дълбоко и закрачи бързо в същата посока, в която беше изчезнало детето. След стотина крачки се спря и се огледа, но не видя нищо.

Тогава завика с все гърло:

— Малък Жерве! Малък Жерве!

Млъкна и зачака.

Никакъв отговор.

Полето пустееше мрачно. Околовръст — гола шир. Нищо освен мрак, в който се губеше погледът му, нищо освен тишина, в която се губеше гласът му.

Духаше леден вятър, под който заобикалящите го предмети оживяваха зловещо. Дръвчетата разклащаха хилавите си ръце с невъобразима ярост. Като че ли заплашваха и преследваха някого.

Жан Валжан пак закрачи. После се затича, като се спираше от време на време и викаше в пустошта с неописуемо зловещ и отчаян глас:

— Малък Жерве! Малък Жерве!

Разбира се, дори и да го чуеше, детето би се изплашило и не би посмяло да се покаже. Но по всяка вероятност то беше вече твърде далеч.

Срещна един свещеник на кон. Приближи се до него и го попита:

— Отче, не видяхте ли по пътя едно дете?

— Не — отвърна свещеникът.

— Малко момче, на име Малкия Жерве.

— Никого не съм срещал.

Жан Валжан извади от раницата си две монети от по пет франка и ги даде на свещеника.

— Отче, вземете тези пари за вашите бедни. Едно момченце, отче, около десетгодишно, с кутия на гърба и гъдулка през рамо. Вървеше по пътя. От ония, савойчетата, нали знаете?

— Не съм го виждал.

— Малкия Жерве. Дали случайно не е от тия села? Не бихте ли могли да ми кажете?

— Ако се съди по думите ви, друже, личи, че момчето не е от тоя край. Минават такива хлапета из страната, но никой не ги познава.

Жан Валжан извади поривисто още две монети от по пет франка и ги подаде на свещеника.

— За бедните ви — каза той и прибави, като че не на себе си: — Отче, накарайте да ме арестуват. Аз съм крадец.

Свещеникът пришпори бързо коня си и се отдалечи, обезумял от страх.

А Жан Валжан се втурна в първоначалната посока.

Той измина така доста дълъг път, оглеждайки се, викайки, зовейки, но не срещна вече никого. Два-три пъти се затича към някакъв силует в полето, който му заприлича на легнало или клекнало човешко същество. Оказваха се винаги храсти или скали, наравно със земята. Най-сетне стигна до едно място, където се кръстосваха три пътеки, и се спря. Луната изгря. Той огледа надалеч хоризонта и извика за последен път:

— Малък Жерве!

Гласът му угасна в мъглата, без да събуди дори ехо. Той прошепна още веднъж: „Малък Жерве!“, но със слаб, почти неразбираем глас. Това беше последното му усилие. Краката му се подкосиха внезапно, като че ли някаква невидима сила се стовари изведнъж върху него с цялата тежест на нечистата му съвест. Той се отпусна изнемощял върху един голям камък, зарови юмруци в косите си, свря лице в коленете си и простена:

— Аз съм окаяник!

Тогава сърцето му сякаш се разтвори и той заплака. Заплака за първи път след деветнадесет години.

Видяхме, че когато Жан Валжан излезе от дома на епископа, той се бе отърсил от всичките си досегашни мисли. Не съзнаваше какво точно става в него. Въставаше срещу ангелската постъпка и благите думи на стареца. „Вие ми обещахте да станете почтен човек! Откупвам душата ви и я предавам на всевишния!“ Тези думи постоянно звучаха в паметта му. Той противопоставяше на неземното добросърдечие на епископа гордостта, която се издига у нас като твърдина на злото. Чувствуваше смътно, че опрощението на свещеника беше най-мощният пристъп, най-опасното нападение, на което е бил изложен досега, че неговата суровост ще остане занапред непоклатима, ако устои на това милосърдие. А ако отстъпи, ще трябва да се прости с ненавистта, която другите хора вливаха в душата му в продължение на двадесет години с постъпките си, ненавист, която му доставяше мрачно удовлетворение. Този път трябваше да победи или да бъде победен, започнала беше борбата, титаническата и решителна борба между неговото озлобление и добротата на този човек.

Той вървеше, залитайки, опиянен от тази нова светлина. Имаше ли ясна представа как щеше да се отрази върху него случилото се в Дин, докато крачеше така с блуждаещ поглед? Чуваше ли тайнствения глас, който предупреждава и натрапчиво преследва духа в някои моменти от живота? Нашепваше ли му някой на ухото, че преди малко е преживял съдбоносен за бъдещата си участ час, че занапред за него няма да има среден път, че ако не стане най-добрият, ще бъде непременно най-злият човек, че сега трябва, така да се каже, или да се издигне по-високо от епископа, или да падне по-ниско от последния каторжник, че ако желае да стане добър, ще трябва да се превърне в ангел, а ако иска да си остане зъл, ще трябва да се превърне в чудовище?

И тук се налага да си зададем въпросите, които поставихме по-рано. Съзнаваше ли той, макар и неясно, душевното си състояние? Нещастието безспорно развива ума. Ние говорихме вече за това. Но едва ли все пак Жан Валжан можеше да проумее ясно всичко, което излагаме тук. Ако тези мисли го спохождаха, то те го осеняваха съвсем бегло, без той да ги схваща напълно. Те само го хвърляха в непоносим, мъчителен смут. На излизане от безчовечното черно мъчилище, наречено каторга, епископът бе наранил душата му, както ярката светлина наранява зрението ни, когато внезапно излезем от тъмно помещение. Възможният безупречен и лъчезарен живот, който му се предлагаше занапред, го изпълваше с трепет и тревога. Той не знаеше доколко беше навлязъл по този път. Като кукумявка, пред чийто взор блясва ненадейно слънчевият изгрев, каторжникът стоеше зашеметен и почти ослепен от сиянието на добродетелта.

Едно беше сигурно — без сам да подозира, той не беше вече същият човек, всичко в него бе променено, не беше в негова власт да върне назад казаните от епископа думи, нито да им попречи да го вълнуват.

В такова душевно състояние той срещна Малкия Жерве и открадна неговите четиридесет су. Защо? Навярно и сам не би могъл да обясни. Не беше ли това последното проявление, отчаяният напън на нечестивите мисли, които беше донесъл от каторгата, последният порив под въздействие на така наречената в статиката „инерция“? Възможно е, но може би и да не беше точно така. Нека се изразим по-простичко. Не лично той, не човекът беше присвоил парите, а звярът беше стъпил безразсъдно, по навик, по инстинкт върху монетата, докато разумът му се бъхтеше сред толкова нови и непознати, натрапчиви мисли. Когато съзнанието му се пробуди и видя постъпката на звяра, Жан Валжан се стъписа потресен и възкликна ужасен.

Защото — странно явление, възможно само при неговото душевно състояние, — открадвайки парите на детето, Жан Валжан извърши нещо, на което вече не беше способен.

Това последно злодеяние оказа във всеки случай решително въздействие върху него. То разкъса мигновено хаоса, който бушуваше в ума му, и го победи, като отдели на една страна натрупания мрак, а на друга — новоизгрялата светлина и подействува на разстроената му душа както някои химически реактиви действуват на мътна смес, утаявайки единия съставен елемент и избистряйки другия.

В първия миг, преди да се е опомнил и размислил, загубил ума и дума като подгонен злосторник, той се опита да намери детето, за да му върне парите. После, когато разбра, че това е невъзможно и напразно, се спря покрусен. В момента, когато възкликна: „Аз съм окаяник!“, той се видя такъв, какъвто беше, но сега така се беше отърсил вече от себе си, като че ли се беше превърнал само в дух, а пред него, в плът и кръв, с тояга в ръка и дреха до кръста, с натъпкана с крадени вещи раница на гърба, с мрачно, решително лице и изпълнена с гнусни помисли душа, стоеше противният каторжник Жан Валжан.

Прекомерното страдание беше развило у него, както вече казахме, известна склонност към халюцинации. Яви му се видение. Пред него действително застана Жан Валжан със зловещото си изражение. Клетникът едва не се запита кой ли е този човек и се отвърна ужасен от него.

Мозъкът му беше страшно напрегнат и същевременно невероятно спокоен: състояние на толкова дълбока унесеност, че действителността потъва в нея. Човек не вижда вече околните предмети, а вижда извън себе си, като нещо реално, образите, породени от мисълта му.

И така, застанал лице с лице със самия себе си, Жан Валжан се съзерцаваше; отвъд привидението, в тайнствена дълбочина, блестеше нещо, което отначало му се стори факел. Но когато се вгледа по-внимателно в тази светлина, която грееше пред съвестта му, той различи човешки очертания. Епископът беше факелът.

Съвестта му разгледа последователно двамата мъже, изправени пред нея — монсеньор Биенвьоню и Жан Валжан. Никой друг освен епископа не би могъл да преобрази каторжника. По силата на едно от тия странни въздействия, свойствени на подобни състояния на унес, докато траеше тази халюцинация, епископът постепенно нарастваше, все по-лъчезарен, а Жан Валжан се смаляваше, все по-избледняващ. След миг той се превърна в сянка и внезапно изчезна. Остана само епископът.

Той изпълваше сега цялата душа на нещастника с великолепно сияние.

Жан Валжан плака дълго. Плака с горещи сълзи, плака неудържимо, по-слаб от жена, по-безпомощен от дете.

Докато плачеше, съзнанието му постепенно се проясняваше, озарено от необикновена, чародейна и същевременно страшна светлина. Миналият му живот, първото му прегрешение, дългото изкупление, външното му загрубяване, душевното му озлобление, освобождението му, подсладено от толкова отмъстителни кроежи, случилото се у епископа и последната му постъпка — откраднатите четиридесет су от едно дете, престъпление още по-мерзко и по-чудовищно, защото беше извършено след опрощението на епископа, всичко това изплува в мисълта му с пълна яснота, но в съвсем непозната светлина. Жан Валжан се вгледа в живота си и той му се стори грозен. Вгледа се в душата си и тя му се стори чудовищна. Но въпреки това някаква чудна мека светлина заливаше и живота, и душата му. Като че пред него стоеше сатаната, окъпан в райски лъчи.

Колко часа плака така? Какво направи, когато се успокои? Къде отиде? Никой никога не разбра. Само едно нещо изглежда достоверно: същата нощ тогавашният кочияш на дилижанса от Гренобъл, който пристигна в Дин към три часа сутринта, видял, пресичайки епископската улица, някакъв човек, коленичил молитвено в мрака на паважа пред дома на монсеньор Биенвьоню.

[1] Ето Жан (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Герой от едноименната повест на Виктор Юго. — Б.пр. ↑

[3] Монаси от ордена на Сен-Жан-дьо-Дийо. — Б.пр. ↑

[4] Опора на лост и гордост (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Вид кръстоцветно растение. — Б.пр. ↑

Книга трета
1817 година

I
1817 година

1817 година, която Людовик XVIII с кралски апломб, нелишен от гордост, назоваваше двадесет и втората година[1] от царуването си, беше годината, когато се прочу господин Брюгиер дьо Сорсом. Магазинчетата на майсторите на перуки бяха пребоядисани в лазурносиньо и изпъстрени с хералдически лилии в очакване на възвръщането на пудрата и на прическата „кралска птица“[2]. Наивна епоха, през която граф Ленш в качеството си на църковен настоятел седеше всяка неделя на отредената за настоятелите пейка в църквата „Сен-Жермен-де-Пре“ в одежди на френски пер с червен кордон и с гордия си орлов профил, присъщ на човек, отличил се с необикновен подвиг. Необикновеният подвиг, извършен от господин Ленш, се състоеше в следното: като кмет на Бордо, той беше предал прекалено бързо на 12 март 1814 година града на Ангулемския херцог. С това беше заслужил перската си титла.

През 1817 година модата скриваше главите на момченцата от четири до шест години под огромни сафтянени каскети с наушници, напомнящи ескимоски калпаци. Френската армия беше облечена в бяло, по австрийски образец. Полковете носеха името легиони.

Обозначаваха ги вместо с номера с имената на съответните департаменти. Наполеон беше заточен на остров Света Елена и понеже Англия не му отпускаше зелено сукно, той преобръщаше старите си мундири.

През 1817 година пееше Пелегрини и танцуваше госпожица Биготини. Потие царуваше. Одри не беше успял още да се прослави. Госпожа Саки беше изместила Фориозо. Във Франция имаше още прусаци. Господин Делало беше видна личност. Законността беше едва-що въдворена, като отсякоха ръцете, а малко по-късно и главите на Пление, Карбоно и Толерон. Оберкамерхерът принц Талейран[3] и новоназначеният от него министър на финансите абат Луи се гледаха, подсмивайки се като прозорливи държавници. И двамата бяха отслужили на времето тържествения молебен по случай празника на единението на Марсово поле: Талейран като епископ, а Луи като дякон. В 1817 година по страничните алеи на същото това Марсово поле лежаха под дъжда и гниеха в тревата големи дървени стълбове, боядисани в синьо, с полуолющени вече златни орли и пчели: колоните, които само две години преди това поддържаха императорската естрада по време на майското свикване на запасните. Те бяха почернели на места от огньовете на австрийските биваци, чиито бараки се намираха край Гро-Кайу. Две-три колони бяха изгорели в бивашките огньове и бяха стоплили широките длани на кайзеровските войници. Майското събрание[4] беше забележително с обстоятелството, че се беше провело през юни на Марсово поле[5].

През същата 1817 година се ползуваха с голяма популярност две новости: „Волтер“, издание на Туке, и табакерите с гравираната върху тях харта. Последното събитие, което беше развълнувало Париж, беше братоубийството, извършено от Дотьон, който беше хвърлил главата на брат си в басейна на Пазара за цветя. В министерството на марината наскоро беше започнала анкета за злополучния край на фрегатата „Медуза“; следствието щеше да покрие с позор Шомаре и със слава Жерико. Полковник Селв замина за Египет, за да стане там Сюлейман паша. Дворецът Терм на улица Ла Арп беше превърнат в дюкян за бъчви. На площадката на осмоъгълната кула на частния дворец Клюни още се виждаше мъничката дъсчена стаичка, която бе служила за обсерватория на Месие, флотски астроном при Людовик XVI. В будоара си с мебели с кръстовидни крачка̀, тапицирани с небесносин сатен, херцогиня дьо Дюра четеше пред трима-четирима приятели своята неиздадена още „Урика“. В Лувъра старателно изстъргваха Наполеоновия монограм. Аустерлицкият мост се отрече от името си и прие ново: Мост на Кралската градина — двойна загадка, под която изчезваха едновременно две предишни наименования: Аустерлицкият мост и Ботаническата градина. Людовик XVIII продължаваше да чете Хораций и да си отбелязва с нокът известни пасажи, но мисълта му беше заета с героичните воини, които стават императори, и с обущарите, които се обявяват за престолонаследници. Тормозеше го двойна грижа: Наполеон и Матюрен Брюно[6].

Френската академия обяви конкурс на тема: „Щастието, което доставят научните занимания“. Господин Белар се прочу с официалните си речи. Под неговото крило покълваше бъдещият прокурор дьо Брое, комуто бе отредено да попадне под сарказмите на Пол-Луи-Курие. В лицето на Маршанжи беше възникнал Лъжешатобриан, а в лицето на д’Арленкур скоро щеше да се появи и Лъжемаршанжи. „Клер д’Алб“ и „Малек-Адел“ минаваха за шедьоври. Госпожа Котен беше обявена за най-добрата писателка на епохата. Френският институт зачеркна от списъците си академика Наполеон Бонапарт. С кралски указ в Ангулем беше открито морско училище, защото Ангулемският херцог беше главен адмирал, следователно град Ангулем трябваше да се ползува по право с всички привилегии на морско пристанище[7], в противен случай би бил накърнен самият принцип на монархическата власт! Министерският съвет обсъждаше въпроса дали да се разрешават винетките с изобразени на тях акробатически номера, които разкрасяваха афишите на Франкони и привличаха момчетиите по улиците. Господин Паер, автор на „Агнеса“, добряк с четвъртито лице и с брадавица на бузата, дирижираше концертите, устройвани за тесен кръг слушатели от маркиза дьо Сасне на улица Вил л’Евек. Всички млади момичета пееха шлагера „Отшелникът на Сент-Авел“ по текст на Едмон Жеро. „Жълтото джудже“ се превърна в „Мироар“. Кафене „Ламолен“ държеше за императора и беше против кафене „Валоа“, което поддържаше Бурбоните. Не беше минало много време от женитбата на една сицилийска принцеса и херцог дьо Бери, когото Лувел дебнеше от мрака. Преди една година бе умряла мадам дьо Стал. Гвардейците освиркваха госпожица Марс. Големите вестници излизаха в малък формат. Ограничени по размери, но освободени от контрол. Вестник „Конститюсионел“ беше действително конституционен. Вестник „Минерва“ пишеше името на Шатобриан погрешно и с това даваше повод на буржоазията да се присмива на големия писател. Покварени дописници на продажни вестници хулеха изгнаниците от 1815 година. Давид беше за тях бездарник, Арно — тъпак, Карно — безчестник, Султ не беше спечелил нито една битка и естествено Наполеон съвсем не беше вече гениален. Общоизвестно е, че писма, адресирани до изгнаник, рядко стигат до него, понеже полицията счита за свой дълг да ги задържи още по пътя. Този факт съвсем не е нещо ново. Още на времето Декарт, прокуден от родината си, се беше оплакал от същото. Ето защо, когато Давид изказа в един белгийски вестник огорчението си, че не получава писмата си, това се стори страшно забавно на роялистките вестници и те обсипаха по този случай изгнаника с подигравки. Същинска пропаст разделяше хората според това дали казваха „кралеубийци“ или „гласували“, „врагове“ или „съюзници“, „Наполеон“ или „Бонапарт“. Всички трезво мислещи хора бяха убедени единодушно, че крал Людовик XVIII, наречен „безсмъртен автор на хартата“, е закрил завинаги ерата на революциите. Върху бреговия устой на Новия мост, на пиедестала, където скоро щеше да се издигне статуята на Анри IV[8], беше издълбана думата „Redivivus“[9]. Господин Пие подготвяше на улица Терез №4 тайно събрание в подкрепа на монархията. Водачите на десницата казваха в трудните моменти: „Трябва да пишем на Бако“. Господата Канюел, О’Махони и дьо Шапдлен набелязваха в общи линии — насърчавани от най-големия брат на краля — осъществения по-късно „крайбрежен заговор“. Съюзът „Черната карфица“ заговорничеше също от своя страна. Дьолавердри се сблъска с Трогов. Господин Деказ, до известна степен либерал, владееше умовете. Изправен всяка сутрин пред прозореца на улица Доминик № 2, по панталони с щрипки и с домашни пантофи, с копринена кърпа върху сивите си коси, вперил поглед в огледалото и разтворил пред себе си цял комплект от зъболекарски инструменти, Шатобриан почистваше прекрасните си зъби и в същото време диктуваше на секретаря си, господин Пилорж, различни варианти от „Монархията според хартата“.

Съвременната авторитетна критика предпочиташе Лафон пред Талма. Господин дьо Фелец се подписваше с буквата А, а господин Хофман — с буквата 2. Шарл Нодие написа „Терез Обер“. Разводът беше отново забранен. Пак прекръстиха гимназиите в колежи. Колежаните, с извезани златни лилии на якичките на куртките си, се биеха заради римския крал[10]. Дворцовата тайна полиция донасяше за нейно кралско височество снахата на краля, че изложеният навсякъде портрет на Орлеанския херцог в униформа на хусарски генерал-полковник е много по-сполучлив от портрета на херцог дьо Берн в униформа на драгунски генерал-полковник. Крайно неприятна история. Град Париж позлатяваше на свои разноски купола на Дома на инвалидите. Сериозните хора се питаха как би постъпил в един или друг случай господин дьо Тренклаг. Съществуваха разногласия по някои точки между Клозел дьо Монтал и Клозел дьо Кусерг. Господин дьо Салабери не беше доволен. Авторът на комедии Пикар, член на Академията, в която не беше приет Молиер, представяше пиесата си „Двамата Филиберовци“ в театър „Одеон“, на чийто фронтон още можеше да се разчете по следите от изкъртените букви надписът: „Театър на императрицата“. Обществото беше разделено „за“ и „против“ Кюне дьо Монтарло. Фабвие беше размирник, Бабу революционер. Книжарят Пелисие публикува едно издание на Волтер под заглавие „Произведения на Волтер, член на Френската академия“. „Това привлича купувачите“ — казваше за свое оправдание простодушният издател. По общо мнение Шарл Лоазон[11] се очертаваше като гения на века. Завистниците — признак на слава — бяха почнали да се заяждат с него и бяха съчинили следния стих по негов адрес:

Дори когато Лоазон лети,

личи, че е създаден да пълзи.

Понеже кардинал Феш не пожела да отстъпи доброволно Лионската епархия, тя се управляваше понастоящем от амазийския архиепископ дьо Пен. Докладната записка на капитан Дюфур, по-късно генерал, сложи началото на спора между Швейцария и Франция за Дапската долина. Още неизвестният никому Сен-Симон градеше своя възвишен блян. Прочутият сред съвременниците си Фурие[12], когото бъдещите поколения обрекоха на пълна забрава, беше член на Академията на науките, а в една таванска стаичка работеше другият Фурие[13], който щеше да пребъде през вековете. Зората на лорд Байрон почваше да изгрява. В една забележка към поема на Милвоа се споменаваше последния начин за него: „Някой си лорд Байрон.“ Давид д’Анже[14] се мъчеше да покори мрамора. В затънтената сляпа уличка Фьойантин пред тесен кръг семинаристи абат Карон говореше възторжено за неизвестния свещеник Фелисите Робер, който по-късно се превърна в прочутия Ламне[15]. Под прозорците на двореца Тюйлери, между кралския мост и моста на Людовик V, пушеше, пляскаше и пухтеше като плаващо куче една нищо и никаква машинка, същинска играчка, измислена от празноглав изобретател, утопия — с една дума, параход. Парижаните наблюдаваха с пълно безразличие тази никому ненужна вещ.

Господин дьо Воблан, който направи реформи в Института посредством коренно преобразование, укази и подновяване на кадрите, бележит създател на не един академик, сам не успя да се сдобие с тази титла. Предградието Сен-Жермен и Марсанският павилион[16] изказаха пожелание господин Дьолаво да стане полицейски префект заради неговата благочестивост. Дюпюитрен и Рекамие се скараха в аудиторията на медицинския факултет и размахаха един срещу друг юмруци по повод божествения произход на Исус Христос. Кювие, раздвоен между библията и природата, се мъчеше да се понрави на набожните реакционери и да помири архаичните изкопаеми с библейските текстове, карайки мастодонтите да отдават почит на Мойсей. Господин Франсоа дьо Ньофшато, достоен почитател на паметта на Пармантие, полагаше неимоверни, но безплодни усилия, за да даде на картофите името „пармантофи“. Абат Грегоар, бивш епископ, бивш конвентист, бивш сенатор, беше понижен от роялистката полемика до „мерзкия Грегоар“. Току-що употребеният от нас израз „понижен до“ беше приет като неологизъм от господин Роайе-Колар.

Под третия свод на Йенския мост все още можеше да се различи новият по-бял камък, с който преди две години бяха запушили дупката, заредена с мина от Блюхер с цел да бъде вдигнат мостът във въздуха. Правосъдието изправи на подсъдимата скамейка човека, който, виждайки граф Д’Артоа пред входа на „Парижката света Богородица“ казал високо: „Дявол да го вземе! Съжалявам за времето, когато Бонапарт и Талма влизаха под ръка в «Бал-Соваж».“ Бунтовни думи! Шест месеца затвор. Предателите се показваха без свян пред света. Хората, преминали на страната на врага в навечерието на битката, не скриваха полученото възнаграждение и безсрамно се разхождаха посред бял ден с цинизма на богатството и високото обществено положение. Дезертьори от Лини и Катр-Бра излагаха на показ продажната си наглост и верноподаническите си чувства към монархията, забравяйки думите, написали на вътрешните стени на обществените клозети в Англия: „Please adjust your dress before leaving.“[17]

Ето какво изплува безразборно и неясно по повърхността на забравената днес 1817 година. Историята почти пренебрегва вече тези отделни случаи, а и не би могла да постъпи иначе. Безкрайният им брой би я задръстил. Но тези подробности, които постепенно преминават към числото на дребните, незначителни факти, са полезни — всъщност в обществения живот и най-дребните факти имат значение, както в растителния свят и най-дребните листа не са без значение. Обликът на различните векове е съставен от облика на отделните години в тях.

През тази именно 1817 година четирима млади парижани намислиха една „знаменита шега“.

II
Двоен квартет

Единият от тия парижани беше от Тулуза, другият от Лимож, третият от Каор, а четвъртият от Монтобан. Но те бяха студенти, а студент е равнозначно на парижанин. Щом учиш в Париж, все едно, че си се родил там.

Тези младежи не се отличаваха с нищо особено. Всеки е виждал подобни на тях. Четирима напълно обикновени млади хора, нито добри, нито лоши, нито учени, нито невежи, нито гении, нито тъпаци. Хубави с пленителната пролет на своите двадесет години. Четирима Оскаровци, защото по онова време Артуровците не съществуваха още. „Горете за него, арабски благовония! Оскар идва, аз виждам Оскар!“ — гласеше един романс. Помнеха още Осиан, прекланяха се пред скандинавската и шотландската елегантност, но чистият английски стил щеше да надделее значително по-късно, а първият Артур, Артур Уелингтън, едва беше спечелил битката при Ватерло.

Нашите Оокаровци носеха следните имена: първият — Феликс Толомиес от Тулуза, вторият — Листолие от Каор, третият — Фамьой от Лимож и последният — Блашвел от Монтобан. Естествено всеки от тях си имаше приятелка. Блашвел обичаше Фавурит, която произнасяше така името си след едно пътуване в Англия, Листолие обожаваше Далиа, която пленяваше мъжете под името на цвете, Фамьой боготвореше Зефин, умалително от Жозефин, а Толомиес беше спечелил Фантин, наречена още Русокосата заради прекрасните й слънчеви коси.

Фавурит, Далиа, Зефин и Фантин бяха четири прелестни девойки, благоуханни и лъчезарни, все още работнички, не захвърлили напълно иглата, но смущавани от любовните си увлечения. Те бяха запазили по лицата си душевна ведрина, която произтича от труда, а в душите си — лъх от почтеност, която оцелява у жената след първото й падение. Едната от четирите наричаха „малката“, защото беше най-млада. Друга една наричаха „какичката“. Тя беше двадесет и три годишна. За да не скрием нищо, ще кажем, че първите три бяха по-опитни, по-безгрижни и по-увлечени от бурния живот, отколкото русокосата Фантин, която изживяваше първата си илюзия.

Далиа, Зефин и особено Фавурит мъчно биха могли да твърдят същото за себе си. В техните едва наченати романи имаше вече не един епизод и любимият, който се наричаше Адолф в първата глава, се оказваше Алфонс във втората и Гюстав в третата. Бедността и суетата са две пагубни съветнички. Едната се чумери, другата ласкае, а красивите девойки от простолюдието са в плен и на двете и всяка от тях им нашепва по нещичко на ухото. Зле охраняваните души се вслушват в тия гласове. А после пропадат и обществото ги замерва с камъни. Заклеймява ги в името на неподкупната непорочност. Уви! Какво ли би станало с Юнгфрау[18], ако изпиташе глад?

Понеже беше ходила в Англия, Фавурит имаше две почитателки — Зефин и Далиа. Тя много отрано бе заживяла отделно. Баща й, стар учител по математика, грубиян и самохвалко, не беше женен и въпреки напредналата си възраст даваше уроци. На младини той беше зърнал за беля прислужницата точно когато си беше закачила роклята на решетката пред камината. Този инцидент беше събудил любовта му. И в резултат се беше появила Фавурит. Тя срещаше от време на време баща си и той я поздравяваше. Една сутрин в дома й благополучно пристигна вдетинена старица и заяви:

— Не ме ли познавате, госпожице?

— Не.

— Аз съм майка ти.

После старицата отвори бюфета, наяде се и се напи, пренесе си дюшека и се настани в дома й. Тази вечно сърдита и прекалено набожна майка никога не разговаряше с Фавурит, стоеше с часове, без да произнесе нито дума, закусваше, обядваше и вечеряше за четирима и ходеше на гости у портиера, за да злослови по адрес на дъщеря си.

Много хубавите розови нокти бяха единствената причина за слабостта на Далиа към Листолие или по-право не само към него, а просто към безделието. Как да накара подобни нокти да работят? Девойка, която иска да остане добродетелна, не трябва да жали ръцете си. Колкото до Зефин, тя беше завладяла сърцето на Фамьой с миличкия закачлив начин, по който казваше: „Да, господине.“

Младежите бяха другари, девойките — приятелки. Подобни любовни връзки винаги се съпътствуват от подобни приятелства.

Целомъдрие и философия са две различни неща и доказателството за това е, че независимо от всички уговорки относно тези незаконни съпружески двойки Фавурит, Зефин и Далиа имаха философско отношение към живота, а Фантин — целомъдрено.

Целомъдрено ли, ще кажете, ами Толомиес? Соломон би ви отговорил, че любовта е съставна част на целомъдрието. Ние ще кажем само, че тази любов беше първата любов на Фантин, единствената й и вярна любов.

И четиримата младежи бяха на „ти“ с другите девойки, но с Фантин — само един.

Фантин беше от тия създания, които, така да се каже, разцъфват сред недрата на народа. Дошла от бездънните дълбини на социалния мрак, тя носеше на челото си печата на безименност и неизвестност. Родена беше в Монтрьой-сюр-мер. Кои бяха родителите й? Кой би могъл да каже? Никой никога не беше виждал нито баща й, нито майка й. Наричаше се Фантин. Защо именно Фантин? Имаше само това име. Когато се роди, Директорията още съществуваше. Тя нямаше фамилно име, защото нямаше фамилия. Нямаше кръщелно име, защото нямаше църква. Взе името, дадено й от първия случаен минувач, който я срещна съвсем мъничка да шляпа боса по улиците. Получи име по волята на случая, както дъждовните капки се стичаха по челото й, когато се случеше да завали. Нарекоха я малката Фантин. Никой не знаеше нищо друго за нея. Това човешко създание беше дошло в живота току-така. На десет години Фантин напусна града и постъпи на работа у чифликчии в околните села. На петнадесет години дойде в Париж, „за да си опита щастието“. Фантин беше хубава и остана непорочна колкото можа по-дълго време. Тя беше красива блондинка с ослепително бели зъби. Злато и перли бяха зестрата й, само че златото беше на главата й, а перлите — в устата й.

Започна да работи, за да живее. А после, пак за да живее, защото и сърцето има нужда от храна, се влюби.

Влюби се в Толомиес.

Обикновено похождение за него, страстно увлечение за нея. Улиците на Латинския квартал, гъмжащи от студенти и кокетни работнички, бяха свидетели на разцъфването на нейния любовен сън. В лабиринтите на хълма на Пантеона, където се зараждат и умират толкова любовни връзки, Фантин дълго бе избягвала Толомиес, но по такъв начин, че да го среща постоянно. В някои случаи избягването прилича по-скоро на търсене. Тъй или иначе, идилията започна.

Блашвел, Листолие и Фамьой образуваха нещо като група, начело на която стоеше Толомиес. Той беше най-умният.

Толомиес беше представител на някогашните вечни студенти. Беше богат. Имаше четири хиляди франка рента. Четири хиляди франка — същински скандал за хълма Сент-Жьонвиев. Той беше тридесетгодишен гуляйджия, порядъчно разсипан, набръчкан, с развалени зъби. Почваше да оплешивява и сам се шегуваше без капка съжаление с голата си глава: „На тридесет години темето, на четиридесет — цялата кратуна!“ Храносмилането му не беше в ред, а едното му око сълзеше. Но колкото повече гаснеше младостта му, толкова повече се разгаряше веселостта му. Той заместваше зъбите си с остроти, косите си — с жизнерадост, здравето си — с ирония, а плачещото му око не преставаше да се смее. Прогнил дънер, отрупан с цвят. Младостта му, залязла съвсем преждевременно, се оттегляше в пълен ред, заливайки се в смях, и отстрани изглеждаше блестяща. Той беше съчинил пиеса, отхвърлена от театър „Водевил“. Пишеше сегиз-тогиз по някой стих. Извън тези си занимания се съмняваше високомерно във всичко — голямо преимущество в очите на малодушните. И така, бидейки плешив и подигравчия, той беше главатар на компанията. „Iron“ е английска дума и означава желязо. Дали оттам не произхожда думата „ирония“?

Един ден Толомиес извика настрана тримата си другари, кимна им загадъчно и им каза:

— Скоро ще стане цяла година, откакто Фантин, Далиа, Зефин и Фавурит искат да им направим изненада. Обещахме им тържествено това. Те постоянно ни го напомнят, особено на мене. Също както в Неапол бабичките викат на свети Януари: „Faccia gialluta, fa o miracolo! — Жълтолики, сътвори чудото си!“ — така и нашите хубавици постоянно ми натякват: „Толомиес, кога ще ни дариш със сюрприз?“ Освен това и родителите ни ни обсипват с писма. Намираме се просто между чук и наковалня. Струва ми се, че е настъпил подходящият момент. Да обсъдим въпроса.

При тези думи Толомиес сниши глас и прошепна тайнствено нещо толкова весело, че от четирите уста избухна неудържим възторжен смях, а Блашвел се провикна:

— Великолепна идея!

На пътя им се изпречи задимена кръчма, те хлътнаха в нея и останалата част от съвещанието им остана в тайна.

Последицата от този тъмен заговор беше чудната разходка, на която четиримата младежи поканиха четирите девойки следната неделя.

III
Четирите двойки

Мъчно бихме могли днес да си представим един излет на студенти и гризетки преди четиридесет и пет години. Околностите на Париж са се променили. Обликът на така наречения „околовръстен“ парижки живот коренно се е преобразил за половин век. Там, където по-рано минаваше двуколка, днес минава влак; там, където плаваха платноходки, днес плават параходи. Днешното предградие Фекан се равнява на тогавашното предградие Сен-Клу. Цяла Франция е предградие на Париж от 1862 година.

Четирите двойки извършиха добросъвестно всички възможни за тогавашните излети лудории. Лятната ваканция току-що беше започнала и денят беше слънчев и топъл. Какичката, Фавурит, която единствена знаеше да пише, изпрати на Толомиес от името на четирите следната сентенция: „Ако дълго спиш, щастието ще си проспиш!“ Затова станаха в пет часа сутринта. Отидоха с дилижанса до Сен-Клу, полюбуваха се на водоскока, който не беше пуснат, и възкликнаха: „Колко ли е хубаво, когато има вода!“ Обядваха в гостилницата „Черната глава“, където Кастен още не се беше мяркал, играха на халки под сенчестите дървета край големия басейн, изкачиха се на Диогеновия фенер, залагаха за бадемови сладки на рулетката при Севърския мост, набраха си букети в Пюто, купиха си пищялки в Ньойѝ, ядоха навсякъде ябълков щрудел и се чувствуваха безоблачно щастливи.

Девойките бяха шумни и бъбриви като изплъзнали се на свобода цигански славейчета. Бяха просто пощурели. От време на време те пляскаха закачливо младежите. Опиянение от утрото на живота! Дивни години! Трепнали крилца на водни кончета! О, който и да сте вие, читателю, спомняте ли си как сте се провирали между храстите, отстранявайки клоните заради прелестната главичка, която идва след вас? Как сте се подхлъзвали, избухвайки в смях, по някое измокрено от дъжда надолнище, хванали за ръка любимата, която възкликва:

— Ах, новите ми ботинки! На какво заприличаха!

Нека побързаме да кажем, че забавното премеждие — проливен дъжд — се размина на нашата весела дружина, макар че на тръгване Фавурит беше забелязала с майчински наставнически тон:

— По пътеките са плъзнали плужеци. Това е на дъжд, мои деца.

И четирите девойки бяха ослепително хубави. Един добродушен стар поет от класическата школа, радващ се по онова време на голяма известност, кавалерът дьо Лабуис, безобидно старче, което възпяваше непрестанно своята Елеонор, бродеше този ден под кестените на Сен-Клу и ги зърна към десет часа сутринта.

— Една от вас е в повече — извика им той, намеквайки за трите грации.

Приятелката на Блашвел, Фавурит, двадесет и три годишната какичка, тичаше напред под надвисналите зелени клони, прескачаше, без много да му мисли, трапища и храсти и буйна като млада самодива, даваше тон на веселото настроение. Зефин и Далиа, чиято хубост по някаква случайност се подчертаваше и допълваше, когато те стояха една до друга, не се разделяха нито за миг, по-скоро от несъзнателно кокетство, отколкото от приятелски чувства, и облегнати една на друга, заемаха пози на английски лейди. Скоро се появиха първите „keepsakes“[19], меланхолията завладяваше вече жените, както байронизмът щеше по-късно да завладее мъжете, а косите на нежния пол почваха да увисват на печални кичури. Зефин и Далиа навиваха косите си на масури. Листолие и Фамьой, увлечени в спор за професорите си, обясняваха на Фантин разликата между господин Делвенкур и господин Блондо.

А Блашвел изглеждаше създаден специално за да носи в неделя на ръка кашмирения шал на Фавурит, който час по час се свличаше.

Толомиес вървеше на опашката и командуваше компанията. Беше много весел, но въпреки това се чувствуваше, че ръководи другите. Шегите му имаха диктаторски оттенък. Елегантността му личеше в панталона му от нанкин, модел „слонов крак“, с щрипки от оплетени медни жички. Държеше в ръка дебел тръстиков бастун, който струваше най-малко двеста франка, и понеже можеше да си позволи всичко, в устата му стърчеше някакъв странен предмет, наречен пура. За него нямаше нищо свято, той пушеше.

— Удивителен е пустият му Толомиес! — възхищаваха се другите. — Какви панталони! Каква неизчерпаема енергия!

Колкото до Фантин, тя олицетворяваше радостта. Бог явно беше предопределил блестящите й зъби само за едно: за смях. Тя носеше повечето време шапчицата си от шита слама с дълги бели панделки в ръка, отколкото на главата си. Гъстите й руси коси постоянно се разплитаха и падаха и тя трябваше час по час да ги прибира: те бяха създадени сякаш за да дадат представа за Галатея, бягаща под върбите. Розовите й устни бъбреха чаровно. Сладострастно повдигнатите им ъгълчета — подобно на античните маски на Еригон — като че ли насърчаваха волностите, но дългите й гъсти мигли се спускаха свенливо над закачливата долна част на лицето й, за да я накарат да мирува. Цялото й облекло извикваше представа за песен и пламък. Лека лилава рокля, мънички тъмночервени високи обувки, чиито панделки се кръстосваха върху тънките й бели ажурни чорапи, и неизбежният корсаж от муселин, марсилско изобретение, чието име „канзу“, произлязло от изопаченото произношение на quinze août[20] означава на канбиерско наречие хубаво време, жега, пладне. Другите девойки, не тъй свенливи като нея, както вече подчертахме, бяха дълбоко деколтирани. Това придава лете изящен и съблазнителен вид под отрупаните с цветя шапки. Обаче покрай техните дръзки облекла русокосата Фантин с нейното канзу, прозрачно, издайническо и пълно с недомлъвки, скриващо и показващо едновременно, изглеждаше като предизвикателна находка на благоприличието и прословутото жури на любовта, председателствувано от виконтеса дьо Сет с морскозелените очи, би отредило може би премията за кокетство именно на това канзу, което привидно се състезаваше да получи награда за целомъдрие. Най-наивното понякога се оказва най-изкусно. И това се случва.

Ослепително хубава, с изящен профил, тъмносини очи и тежки клепачи, със стройни, мънички крака, с прекрасно изваяни китки и глезени, с бяла кожа, през която на места прозираха синкавите разклонения на вените, със свежи юношески бузи и гъвкава шия на егинска Юнона, с добре очертан тил и рамене, сякаш изваяни от Кусту, със съблазнителна вдлъбнатина по средата, която се забелязваше под муселина, веселост, забулена от замечтаност, хармонична, грациозна, такава беше Фантин. Под дантелите и панделките се предугаждаше тяло на статуя, а в статуята — душа.

Фантин беше красива, без сама да го съзнава. Малобройните мечтатели, тайнствени жреци на красотата, които мълчаливо съпоставят всичко със своя идеал за съвършенство, биха открили в незначителната работничка античната свещена хармония под прозрачния воал на парижката пленителност. Тази девойка с неизвестен произход притежаваше вродена изтънченост. Тя съчетаваше двете изисквания: стил и ритъм. Стилът е формата на идеала, а ритъмът е неговото движение.

Казахме вече, че Фантин олицетворяваше радостта, тя беше също тъй олицетворение на свенливост.

Ако някой наблюдател би се вгледал внимателно в нея, би открил през опиянението от младостта, пролетта и любовното увлечение непреодолима въздържаност и скромност. Тя стоеше с леко учудено изражение. Това целомъдрено удивление именно е неуловимата разлика между Психея и Венера. Фантин имаше дълги, тънки, снежнобели пръсти на весталка, която разбърква със златния си фуркет пепелта на свещения огън. Макар че не бе в състояние да откаже каквото и да било на Толомиес — ще се убедим в това премного ясно, — лицето й, в минути на отдих, имаше съвсем девствено изражение. В известни мигове я обземаше внезапно някакво сериозно и едва ли не строго достойнство и нямаше по-изненадваща и по-смущаваща гледка от внезапното угасване на радостта й и от рязката смяна, без никакъв преход, на лъчезарното й настроение с дълбока съсредоточеност. Тази внезапна сериозност, понякога строго изявена, напомняше високомерието на богиня. Челото, носът и брадичката й бяха идеално очертани, макар и не съвсем съразмерни, и това обуславяше хармонията на лицето й. В толкова характерното за отделните хора разстояние между носа и горната устна личеше едва забележимата прелестна трапчинка на девствеността, заради която Барбароса се влюбил в статуята на Диана, намерена при разкопките в Икония.

Любовта е прегрешение. Не отричам. Фантин въплъщаваше невинността, оцеляла в прегрешението.

IV
Толомиес е тъй весел, че запява испанска песен

Този ден беше от край до край сияен като зора. Сякаш цялата природа беше в отпуска и ликуваше. Цветните лехи на Сен-Клу ухаеха. Листата тръпнеха под полъха на Сена. Лек ветрец разклащаше клоните. Пчелите опустошаваха жасмините. Весел рой пеперуди се боричкаха в равнеца, детелината и дивия овес. В личния парк на краля на Франция бяха нахлули пълчища скитници — птиците.

Четирите весели двойки, слети със слънцето, с нивята, с цветята, с дърветата, не бяха на себе си от наслада.

В това неземно сливане с природата девойките чуруликаха, пееха, тичаха, танцуваха, гонеха пеперудите, беряха диви грамофончета, мокреха розовите си ажурни чорапи във високите треви, и четирите сочни, закачливи, любвеобилни, раздаващи безразборно целувки на мъжете с изключение на Фантин, затворена в своята несъзнателна и замечтана недостъпност, Фантин, която бе влюбена.

— Ти винаги важничиш — й казваше Фавурит.

Това са истинските човешки радости. Тези прелетни щастливи двойки са мощен зов към живота и към природата; те будят по пътя си ласки и лъчи. Една фея преди много векове е създала ливадите и дърветата само за влюбените. Оттогава води началото си вечното бягство в природата на влюбените, което се подновява непрестанно и ще съществува, докато съществуват храсти и младежи. Оттогава води началото си и предпочитанието на мислителите към пролетта. Патрицият и уличният точилар, херцогът-пер и писарушката, придворните и гражданите, както се казваше някога, всички са подвластни на тази фея. Изблици на смях, лудуване, въздух, напоен с дивна светлина, как всичко се преобразява от любовта! Писарите на нотариусите се чувствуват богове! Ами тихите възклицания, гонитбата с любимата през тревите, сграбчена тичешком през кръста, любовните думи, по-мелодични от музика, обожанието, което блика от всяка сричка, сочните череши, изтръгнати с устни от устата на другия — всичко искри и се носи в неземен възторг. Красивите девойки се раздават със сладост. На всички се струва, че това опиянение няма да има никога край. Философите, поетите, художниците го съзерцават напразно; заслепени, те са безсилни да го предадат. „Заминаване за Китера[21]!“ — възкликва Вато. Ланкре, художникът на простолюдието, се любува на своите буржоа, литнали в лазура. Дидро разтваря обятията си за всички любовни увлечения, а д’Юрфе[22] призовава и нимфите.

След закуската четирите двойки посетиха така наречената кралска леха, за да се полюбуват на новопристигналото от Индия растение, чието име не можем да си припомним сега и което на времето беше привлякло в Сен-Клу цял Париж. Това беше едно прелестно необикновено дръвче с високо стъбло, чиито многочислени безлистни клонки, тънки и преплетени като нишки, бяха обсипани с безброй бели розички. Храстчето напомняше човешка коса, поръсена с цветчета. Около него винаги имаше възхитен кръг от любопитни.

След като видяха дръвчето, Толомиес се провикна:

— Предлагам ви магарета!

И като се спазариха с един магаретар, те се върнаха през Ванвр и Иси. В Иси — изненада. Паркът, провъзгласен за национално имущество по време на революцията, а по онова време частна собственост на армейския доставчик Бурген, беше по някаква случайност широко отворен. Те минаха през вратата, посетиха пещерата на отшелника-манекен, опитаха загадъчните ефекти на прословутата зала с огледалата, сластна примамка, достойна за сатир, станал милионер, или за Тюркаре[23], преобразен в Приап[24]. Засилиха здравата люлката, вързана между двата кестена, обезсмъртени от абат дьо Берни. Докато люлееха една след друга хубавиците сред дружен смях и литнали фусти, чиито дипли биха вдъхновили самия Грьоз, тулузианецът Толомиес, малко нещо испанец — нали Тулуза е братовчедка на Толоза, — пееше по мелодията на един тъжен припев старинната испанска песен gallega, чиято вдъхновителка навярно е била някоя хубавица, литнала високо във въжената люлка, вързана между две дървета:

Soy de Badajos.

Amor me llama.

Toda mi alma

Es en mi ojos

Porque enseñas

A tus piernas.[25]

Само Фантин не пожела да се люлее.

— Хич не ги обичам такива превзети! — промърмори доста кисело Фавурит.

Когато слязоха от магаретата, ги очакваше ново забавление. Прекосиха Сена с лодка и отидоха пеш до градската врата на площад Етоал. Ако си спомняте, те бяха на крак от пет часа сутринта. Но какво от това?

— Неделята не изморява! Неделен ден и умората си почива.

Към три часа четирите зашеметени от щастие двойки се спущаха стремглаво по „руските планини“, странно приспособление, построено на хълма Божон, чиято лъкатушна линия се виеше над дърветата на Шан-з-Елизе.

— Ами изненадата ви? Искам изненадата.

— Малко търпение — отвръщаше Толомиес.

V
В „Бомбарда“

След като опитаха удоволствието от „руските планини“, решиха да похапнат и лъчезарната осморка, уморена вече въпреки всичко, попадна в кръчмата „Бомбарда“ — клон, отворен на булевард Шан-з-Елизе от прочутия тогава гостилничар Бомбарда, чиято фирма висеше на улица Риволи до пасажа Дьолорм.

Голяма неприветлива стая с ниша и легло в дъното. (Понеже ресторантът беше претъпкан в неделя, трябваше, щат не щат, да се задоволят с това убежище.) Два огрени от пищното августовско слънце прозореца, от които можеха да се любуват през брястовете на кея и реката. Две маси. Върху едната — победоносна грамада от букети, смесени с мъжки и дамски шапки. На другата — четирите двойки, насядали около примамливо струпани блюда, чинии, чаши и бутилки, кани с бира, шишета с вино. Не особено голям ред върху масата, пълно безредие под масата.

Под тази маса здрава

шумяха те безспир с краката си тогава —

както казва Молиер.

В това състояние се намираха към четири и половина часа следобед героите на полската идилия, започнала в пет часа сутринта. Слънцето преваляше, охотата за забавление гаснеше.

Булевардът Шан-з-Елизе, залян от слънце и народ, бе цял в прах и светлина — двата съставни елемента на славата. Цвилещите мраморни коне на Марли се изправяха на задните си крака сред златист облак. Сновяха непрестанно екипажи. По авеню Дьо Ньойѝ идеше ескадрон блестящи гвардейци, начело с тръбача. Бялото знаме, с лек розов оттенък под залязващото слънце, се развяваше над куполите на Тюйлери. Плас дьо ла конкорд, преименуван по онова време площад Людовик XV, гъмжеше от доволни разхождащи се хора. Мнозина носеха на реверите си сребърни лилии, закачени на белите копринени ленти, които все още красяха петлиците на мъжете през 1817 година. Тук-таме сред струпаните в кръг ръкопляскащи минувачи момиченца, заловени на хоро, пееха пискливо знаменитата тогава бурбонска песен, проклинаща Стоте дни на Наполеон, която имаше следния припев:

Върнете ни нашия татко от Ганд,

върнете ни нашия татко.

Тълпи празнично облечени жители от предградията, някои закичени с лилии подобно на парижаните от центъра, хвърляха халки, пръснати по големия площад, или се въртяха на дървени кончета по площад Марини. Други пиеха. Печатарски чираци с книжни шапки се смееха гръмко. Навред радост. Това безспорно беше епоха на мир и пълна сигурност за роялистите. Епоха, когато един поверителен доклад до краля от полицейския префект Англес, посветен специално на парижките предградия, завършваше със следните редове: „Като се вземе пред вид гореизложеното, ваше величество, нямаме основания да се опасяваме от тия хора. Те са безгрижни и мързеливи като котки. Простолюдието в провинцията е размирно, но в Париж то е съвсем друго. При това истински дребосъчета. Трябва да се наставят двама по двама, за да се получи един от гренадирите на ваше величество. Не, столичното простолюдие не представлява ни най-малка заплаха. Забележително е, че през последните петдесет години това население е станало още по-дребно на ръст. Жителите от парижките покрайнини са по-ниски, отколкото преди революцията. Те са съвършено безопасни. Паплач, не ще и съмнение, но мирна паплач.“

На полицейските префекти се струва невероятно котката да се преобрази в лъв. Но тъй или иначе, това се случва и именно парижкото простолюдие е способно за подобно чудо. Впрочем котката, за която граф Англес говори така пренебрежително, беше на почит в древните републики. Тя олицетворяваше за тях свободата и може би по аналогия с безкрилата Минерва в Пирея на градския площад в Коринт се възвисявала исполинска бронзова котка. Наивната полиция от епохата на Реставрацията виждаше премного в розово парижкото простолюдие. То далеч не е толкова мирна паплач, колкото го мислят. Парижанинът, съпоставен с другите французи, е същото, което е бил атинянинът, сравнен с другите гърци. Никой не спи по-сладко от него, никой не е по-искрено ленив и по-лекомислен от него, никой уж не забравя по-бързо от него. Но бъдете, нащрек! Той е способен на най-голямо безгрижие, но мерне ли се пред него сянката на славата, безграничното му настървение ще предизвика възхищението ви. Дайте му копие и ето ви 10-ти август[26]. Дайте му пушка — и ето ви Аустерлиц. Той е опорна точка на Наполеон и източник на сила за Дантон. Трябва ли да се брани отечеството? Той се записва доброволец. Трябва ли да се брани свободата? Той изкъртва паветата за барикади. Пазете се! Щръкналите му от гняв коси са епични. Блузата му се дипли като хламида. Внимавайте. Той ще превърне в Каудински теснини[27] първата попаднала му улица Грьонета. Удари ли часът, този обитател на покрайнините ще израсне, дребосъчето ще се изправи с цял ръст и погледът му ще мята мълнии, а дишането му ще се превърне в буря и от жалката му хилава гръд ще се изтръгне вихър, който би могъл да отмести веригата на Алпите. Благодарение на този обитател на парижките покрайнини революцията, прониквайки във войската, заля Европа. Той пее, защото е жизнерадостен. Съгласувайте песента с темперамента му и тогава ще видите какво ще стане! Докато пее само „Караманьолата“, ще събори само Людовик XVI. Накарайте го да запее „Марсилезата“, и той ще освободи народите от цял свят.

След като вписахме тази забележка в полето на доклада на Англес, нека се върнем пак при нашите четири двойки. Вечерята, както казахме, беше на привършване.

VI
Глава на взаимно обожание

Приказки край масата, любовни думи, еднакво неуловими и едните, и другите. Любовните думи — облак, сътрапезническите приказки — дим.

Фамьой и Далиа тананикаха. Толомиес пиеше. Зефин се смееше, Фантин се усмихваше. Листолие надуваше една дървена пищялка, купена в Сен-Клу. Фавурит гледаше нежно Блашвел и шепнеше:

— Обожавам те, Блашвел.

Тези нейни думи предизвикаха един въпрос от страна на Блашвел.

— Какво би сторила, Фавурит, ако престана да те обичам?

— Аз ли? — извика Фавурит. — О, не казвай подобно нещо дори на шега. Ако престанеш да ме обичаш, ще се хвърля върху тебе, ще те издера, ще те изподращя, ще те залея с вода, ще накарам да те арестуват.

Блашвел се усмихна блажено, горд като всеки мъж, чието честолюбие е поласкано. Фавурит продължи:

— Да, аз бих извикала на стражаря: „Дръжте го!“ Да не мислиш, че ще си поплювам, мизерник такъв!

Блашвел се отпусна доволен на стола си и притвори тщеславно очи.

Без да престава да дъвче, Далиа пошепна тихичко на Фавурит сред общата глъчка:

— Нима до такава степен боготвориш твоя Блашвел?

— Ами! Не мога да го понасям — отвърна също тъй тихичко Фавурит, посягайки към вилицата си. — Отвратителен скъперник е. Аз обичам всъщност момчето, което живее срещу мене. Много симпатичен момък, познаваш ли го? По всичко личи, че има артистична дарба. А аз съм луда по актьорите. Щом се прибере, майка му виква: „Божичко, свърши се със спокойствието ми! Ей сега ще се разкрещи. Миличък, но ти просто ми наду главата!“ Защото той обикаля из къщата, из пълния с плъхове таван, навира се къде ли не, качва се едва ли не на покрива и все пее и декламира, един бог знае какво, но се чува дори в мазето! Вече си изкарва по двадесет су на ден, като пише разни жалби при един адвокат. Син е на бившия певец в църквата „Сен-Жак-дю-О-Па“. Ах! Да знаеш само колко е мил! И толкова ме харесва, че един ден, като приготвях тесто за палачинки, ми каза: „Мамзел, ако замесите мекици от вашите ръкавици, готов съм да ги изям!“ Само един артист може да измисли подобно нещо. Ах, нямаш представа колко е мил! На път съм да се влюбя лудо в това хлапе. Но няма значение, въпреки това казвам на Блашвел, че го обожавам. Виждаш ли колко ме бива да лъжа, а? Виждаш ли колко ме бива!

Фавурит помълча малко и добави:

— Знаеш ли, Далиа, нямам настроение. Цялото лято все валя, освен това не престава да духа, а вятърът ми действува на нервите. Блашвел е скръндза, ако намери грах на пазара, и то му се вижда много, не знам вече какво да ядем. Налегнал ме е сплин, както казват англичаните, а и маслото толкова поскъпна! Пък и погледни само каква гадост! Вечеряме в стая с легло! Просто да ти се отще да живееш!

VII
Мъдростта на Толомиес

И така, едни пееха, други разговаряха и всичко се сливаше в невъобразим шум. Толомиес взе думата.

— Не бива да дрънкаме прибързано и каквото ни хрумне! — възкликна той. — Ако искаме да бъдем блестящи събеседници, трябва да обмисляме думите си. Умът напразно се изхабява от прекалено много импровизация. Течащата бира не се пени. Не бързайте, господа. Нека внесем в нашия гуляй малко тържественост. Да ядем съсредоточено, да пируваме бавно. Защо да бързаме? Вижте пролетта: избърза ли, тежко й, ще измръзне. Припряността погубва прасковите и кайсиите. Припряността убива радостта и прелестта на хубавите угощения. Не бъдете припрени, господа! Гримо дьо ла Рениер[28] е на едно и също мнение по този въпрос с Талейран[29].

Компанията възропта сдържано.

— Толомиес, остави ни на мира! — каза Блашвел.

— Долу тиранинът! — провикна се Фамьой.

— Да живеят кръчмите, питиетата и мезетата! — добави Лиетолие.

— Нали затова е неделята — продължи Фамьой.

— При това ние сме съвсем трезви — додаде Лиетолие.

— Толомиес — обади се Блашвел, — виж само как се владея!

— Разбира се, същински маркиз Монкалм! — отвърна Толомиес.

Тази посредствена игра с омоними[30] въздействува като камък, хвърлен в блато. Маркиз Монкалм беше известен по онова време роялист. Жабите млъкнаха.

— Приятели — извика Толомиес с тона на оратор, овладял наново положението, — елате на себе си. Не бива да посрещате с такова изумление моя паднал от небето каламбур. Не всичко, което пада отгоре, е непременно достойно за почит и възторг. Каламбурите са курешките на литналия във висините ум. Остротата попада, където се случи, а умът, след като се освободи от някоя подобна глупост, се издига в небесната шир. Белезникавото петънце, което се сплесква върху скалата, не възпрепятствува полета на кондора. Далеч съм от мисълта да оскърбявам каламбура. Аз го тача в рамките на заслугите му, но ни грам повече. Най-величавите, най-възвишените и най-пленителните представители на човешкия род, а може би и не само на човешкия род, са създавали каламбури. Исус Христос е съчинил каламбур по адрес на свети Петър, Мойсей — по адрес на Исак, Есхил — за Полиник, Клеопатра — за Октавиан. И отбележете, че Клеопатра е казала своя каламбур преди битката при Акциум и без него едва ли някой би си спомнял днес за град Торина, чието име означава на гръцки готварска лъжица. След това отстъпление нека се върна на призива си. Пак ви повтарям, братя, не бъдете припрени, не се суетете, не прекалявайте дори в шегите, веселието, забавленията и игрословиците! Слушайте мене, аз притежавам благоразумието на Амфиарай и плешивостта на Цезар. Дори в ребусите трябва да има мярка. Est modus in rebus.[31] И в угощенията трябва да има мярка. На вас ви се услаждат ябълковите пити, госпожи, но не прекалявайте! Дори по отношение на ябълковите пити трябва да проявявате благоразумие и въздържаност. Лакомията наказва лакомника: Gula punit Gulax. Дядо Господ е натоварил разстройството да чете конско евангелие на стомаха. Запомнете още едно: всяка наша страст, дори и любовта, си има стомах, който не бива да се претоварва. Във всяко нещо трябва да съумеете навреме да напишете думата finis[32], да се въздържите, когато се наложи, да затворите под ключ охотата си, да пратите в карцера прищевките си, а самия себе си — в участъка. Мъдрецът притежава умението да арестува сам себе си в даден момент. Имайте доверие в мене. Ако съм следвал малко нещо право — както добре се вижда от изпитите ми, — ако мога да направя разлика между прекратено и пуснато в ход дело, ако съм защитил теза на латински върху способите за изтезание в Рим по времето, когато Мунаций Деменс е бил квестор по отцеубийствените процеси, ако стана доктор по право, от това още не следва непременно, че съм кръгъл идиот. Препоръчвам ви умереност в желанията. Истина ви казвам, както е истина, че се наричам Феликс Толомиес: щастлив е този, който, когато удари определеният час, съумее да вземе героично решение и да се оттегли подобно на Сула[33] или Ориген[34].

Фавурит слушаше с дълбоко внимание.

— Феликс — прекъсна го тя, — какво красиво име! Много ми харесва. То е латинско. Означава щастливец.

Толомиес продължи:

— Квиритес, джентълмени, кабалерос, скъпи приятели! Искате ли да се освободите от всяка съблазън, да минете без брачно ложе и пет пари да не давате за любовта? Нищо по-просто. Ето ви рецептата: лимонада, усилени физически упражнения, тежка работа. Съсипете се от умора, влачете каменни блокове, не спете, бодърствувайте, наливайте се с газирани напитки и чай от водни лилии, тъпчете се с емулсии от мак и калугерски пипер, съчетайте всичко това със строга диета, гладувайте, прибавете към гореизброеното хладки бани, лапи от билки, оловна пластинка на корема, измивания с куршумена вода и компреси с разреден оцет.

— Предпочитам да си намеря жена — каза Листолие.

— Жена ли! — поде Толомиес. — Пазете се от жената. Горко томува, който се отдаде на нейното променчиво сърце! Жената е вероломна и двулична. Тя ненавижда змията от чисто професионална завист. Змията е за нея конкуренцията на отсрещната бакалница.

— Ти си пиян, Толомиес! — прекъсна го Блашвел.

— И още как!

— Бъди весел тогава!

— Така да бъде — отвърна Толомиес. И като напълни чашата си, се изправи: — Слава на виното! Nunc te, Bacche canam![35] Извинете, госпожици, това е на испански. И аз ще ви го докажа, сеньори: според народа и бъчонката. Кастилската ароба побира шестнадесет литра, аликантското кантаро — дванадесет, алмуда на Канарските острови — двадесет и пет, куартиното на Балеарските — двадесет и шест, а бъчонката на цар Петър — тридесет. Да живее този цар, който е бил същински исполин, да живее и бъчонката му, която е била още по-голяма исполинка от него. Един приятелски съвет, госпожи: прегърнете по погрешка съседа си, ако той ви харесва. За любовта е свойствено да хвърчи от цвят на цвят. Любовното увлечение не е създадено, за да клекне на едно място и да затъпее като английските слугини, които хващат мазоли по коленете от триене на дъските. Не това е неговото предназначение. Колко безгрижно си подхвърча сладостното любовно увлечение! Някой е казал: „Присъщо е на човека да греши.“ А аз казвам: „Присъщо е на влюбения да сгреши.“ Аз боготворя всички ви, госпожи. О, Зефин, Жозефин, с вашето сплескано лице! Вие щяхте да бъдете възхитителна, ако чертите ви бяха правилни. Вие имате страшно хубавичко лице, върху което като че ли някой е седнал по невнимание. Колкото до Фавурит, о, нимфи и музи! Веднъж, когато Блашвел пресичал канавката на улица Герен Боасо, той зърнал една хубавелка с добре опънати бели чорапи, която показвала краката си. Този пролог му се понравил и Блашвел се влюбил. А девойката, в която се влюбил, се оказа Фавурит, О, Фавурит, ти имаш йонийски устни. Някога си е живял един гръцки художник, на име Еуфорион, когото бяха кръстили художник на устните. Този гръцки художник единствен би бил достоен да нарисува твоята уста. Слушай! Преди тебе не е имало създание, достойно за това име. Ти си създадена, за да получиш ябълката като Венера или за да я изядеш като Ева. Красотата започва с тебе. Току-що споменах Ева. Ти си нейната създателка. Ти заслужаваш патент за изобретението на хубавата жена. О, Фавурит, няма вече да ви говоря на „ти“, защото минавам от поезията към прозата. Преди малко вие произнесохте моето име. Това ме трогна. Но които и да сме ние, нека не се доверяваме твърде на имената. Те могат да мамят. Аз се наричам Феликс, но не съм щастлив. Думите са коварни. Нека не се подвеждаме по тях. Не бива да пишем да ни изпратят кани от Кан или грозде от Лозана. Мис Далиа, на ваше място бих се наричал Роза. Цветето трябва да ухае, а жената да бъде умна. Няма да кажа нищо за Фантин. Тя е мечтателна, замислена, занесена, прекалено чувствителна. Видение, взело образа на нимфа и свяна на монахиня, което по погрешка води живот на гризетка, но търси убежище в илюзиите си и пее, и се моли, и съзерцава небесната синева, без да си дава точно сметка нито какво вижда, нито какво прави, което, не откъсвайки поглед от висините, броди в някаква градина, където има повече птици, отколкото в целия свят. О, Фантин, знай: аз, Толомиес, съм чиста илюзия. Но тя дори не ме чува, тази русокоса щерка на химерите. А между другото всичко у нея диша свежест, сладост, младост, нежни утринни зари. О, Фантин, девойко, достойна да се наричате бисер или перла, вие можете да се сравните с най-пленителната росна зора. Втори съвет, госпожи: въобще не се омъжвайте. Женитбата е присад. Може да хване, или не. Не се излагайте на риск! Но какво ме е прихванало? Губя си нахалост думите! Девойките са неизлечими, когато става дума за женитба. И каквото и да им дрънкаме ние, мъдреците, не ще попречим на шивачките на жилетки и на ботинки да бленуват за съпрузи, отрупани с диаманти. Няма що, нека бъде така! Но запомнете поне още едно, хубавици: вие ядете премного захар. Това е голям ваш недостатък, жени. Постоянно хрускате захар. Ах, нежен пол-гризач, твоите прекрасни бели зъбки мрат за захар. А чуйте ме сега добре: захарта е вид сол. А всяка сол изсушава. При това захарта изсушава по-силно, отколкото другите соли. Тя изпомпва през вените течностите от кръвта. Вследствие на това се получава съсирване и втвърдяване на кръвта. Оттам и туберкулите на белия дроб. А след това и смъртта. Затова диабетът граничи с туберкулозата. И така, не хрускайте захар и ще живеете. А сега се обръщам към мъжете. Господа, похищавайте! Отнемайте си без капка угризение любимите един другиму. Разменяйте си ги както в кадрила. В любовта няма приятели. Навсякъде, където има хубава жена, враждата е открита. Никаква пощада, война на живот и смърт! Хубавата жена е Casus belli[36]. Хубавата жена е въпиещо престъпление. Всички нашествия в историята на народите са предизвикани от женски фусти. Мъжът има право над жената. Ромул е отвлякъл сабинянките, Гийом — саксонките, Цезар — римлянките. Мъж, който не е обичан, се вие като ястреб над чуждите любовници. И аз от моя страна отправям към всички тия злочести самотници благородното възвание на Бонапарт към италианската армия: „Войници, вие нямате нищо. Врагът има всичко.“

Толомиес прекъсна речта си.

— Отдъхни си, Толомиес — каза Блашвел.

И придружен от Листолие и Фамьой, Блашвел тутакси подхвана монотонния припев на една от тия песни, съчинени в работилниците със случайно налучкани думи, с богати рими или съвсем без рими, често лишени от какъвто и да било смисъл; песни, които напомнят движенията на клоните или свистенето на вятъра, които се раждат в дима на лулите и отлитат ведно с него. Ето с какъв куплет тримата мъже отвърнаха на словоизлиянията на Толомиес:

Отците, тра-ла-ла, предали

пари безброй на пратеника свой,

защото за Клермон държали

и искали да стане папа той.

Но папа да е той не може —

нали мирянин е, о, боже!

Парите си безброй със грозен вой

тогава взели от човека свой.

Тази песен не беше в състояние да охлади вдъхновението на Толомиес. Той изпразни чашата си, напълни я отново и поде:

— Долу мъдростта! Забравете всичко, което ви казах преди малко. Няма никаква нужда да бъдем благоразумни, благонравни, благопристойни. Вдигам наздравица за жизнерадостта. Да се веселим! Да допълним юридическите си познания с лудории и гуляи. Разстройство и храносмилане. Да съчетаем в брачен съюз Юстиниан и Плюсканицата. Ликуване в преизподнята! Живей, миротворение! Светът е огромен диамант! Аз съм щастлив. Птиците са удивителни! Какъв празник е навред около нас! Славеят е безплатен Елевию. Привет на тебе, лято. О, Люксембургска градина, о, „Георгики“ на улица Принцеса и на алеята на Обсерваторията! О, замечтани войничета! О, пленителни бавачки, които, пазейки хорските деца, се развличат, като зачеват свои! Бих харесал американските пампаси, ако нямах аркадите на Одеон. Душата ми се носи из девствени гори и савани. Всичко е възхитително. Мухите бръмчат сред ярките лъчи. Слънцето кихна и роди колибри. Целуни ме, Фантин!

Той сбърка и целуна Фавурит.

VIII
Смъртта на коня

— В „Едон“ се вечеря по-добре, отколкото в „Бомбарда“ — възкликна Зефин.

— Аз пък предпочитам „Бомбарда“ пред „Едон“ — заяви Блашвел. — Тук е по-луксозно и по-ориенталско. Погледнете само долния салон. Пълен е с огледала.

— За мене е по-важно чинията ми да е пълна с хубави неща за ядене — обади се Фавурит.

— Но погледнете ножовете им — настоя Блашвел. — В „Бомбарда“ дръжките им са сребърни, а в „Едон“ — от слонова кост. А среброто е по-скъпо от костта.

— Освен когато е в устата ти — забеляза Толомиес. Той се беше загледал в момента в купола на Дома на инвалидите, който се виждаше от прозорците на „Бомбарда“.

Настъпи мълчание.

— Толомиес — възкликна Фамьой, — преди малко Листолие и аз спорихме.

— Спорът е хубаво нещо, но караницата е още по-приятна — отвърна Толомиес.

— Спорихме по философски въпроси.

— Чудесно.

— Кого от двамата предпочиташ, Декарт или Спиноза?

— Дезожие — заяви Толомиес.

След като произнесе тази присъда, той отпи от чашата си и продължи умуванията си:

— Нямам нищо против живота. Не всичко е свършено на земята, щом все още могат да се дърдорят щуротии. Благодаря горещо на безсмъртните богове. Лъжем, вярно, но се и смеем. Потвърждаваме, но се и съмняваме. Неочакваността блика от силогизма. Това е прекрасно. Тук долу на земята има още смъртни, които умеят весело да отварят и да затварят пълната с парадокси съкровищница на парадокса. Да знаете, госпожи, че виното, което вие пиете с такова безразличие, е вино от Мадейра, автентично вино от селището Курал дас Фрейрас, което се намира на триста и седемнадесет тоаза над морското равнище! Не забравяйте това, когато пиете! Триста и седемнадесет тоаза! А господин Бамбарда ви продава тия триста и седемнадесет тоаза срещу някакви си четири франка и петдесет сантима!

Фамьой го прекъсна още веднъж:

— Толомиес, твоите мнения са закон. Кой е любимият ти автор?

— Бер…

— … кен[37]?

— Не… шу[38]. — И Толомиес продължи: — Чест и слава на Бомбарда! Той би могъл да се сравни с Мунофис от Елефанта, ако ми предложеше някоя египетска танцьорка, или с Тигелион от Херонея, ако ми доведеше някоя хетера. Защото, драги госпожи, и Гърция, и Египет са имали своите бомбардовци. Научаваме това от Апулей. Уви! Открай време все едно и също и никога нищо ново! Всичко в мирозданието е отдавна създадено! „Nil sub sole novum“[39] — както казва Соломон. „Amor omnibus idem“[40] — заявява от своя страна Вергилий. И медикът се качва с медичката в корабчето на Сен-Клу, също както Аспазия се е качила с Перикъл върху галерата от Самоската флота. Още една дума, госпожи. Известно ли ви е коя е била Аспазия? Макар че е живяла в епохата, когато жените още не са имали души, тя е била надарена с душа; и то душа с розови пурпурни оттенъци, по-пламенна от огъня, по-росна от зората. Аспазия е била създание, съчетаващо двете крайности на женската природа: блудница и богиня. Едновременно Сократ и Манон Леско[41]. Аспазия е била сътворена в случай, че на Прометей му притрябва разпътница.

Толомиес мъчно би спрял, както се беше увлякъл, ако в същия миг на паважа не се беше строполил един кон. И ораторът, и каруцата се заковаха на място от сътресението. Това беше стара мършава кобила, направо за екарисажа, която теглеше претоварена каруца. Когато стигна до „Бомбарда“, изтощеното и смазано от умора добиче отказа да направи крачка повече. Струпаха се любопитни. Възмутеният колар едва бе смогнал да процеди през зъби с подобаващата за случая енергия традиционното: „Пусто да остане!“, подсилено с безмилостен удар с камшика, и крантата се беше свлякла, за да не се вдигне никога вече. Привлечени от врявата на минувачите, слушателите на Толомиес обърнаха глави, а Толомиес се възползува от произшествието, за да приключи речта си със следното печално четиристишие:

Еднакво траят тук и птица, и карета —

                във този свят живя и тя;

нали си беше кранта — всяка кранта крета,

                догдето трае сутринта!

— Горкото конче! — въздъхна Фантин.

— Току-виж, че нашата Фантин ще седне да оплаква конете! — възкликна Далиа. — Може ли да си такава глупачка!

В този миг Фавурит скръсти ръце, отметна назад глава и погледна решително Толомиес:

— Е добре де! Ами изненадата?

— Правилно. Часът удари — отговори Толомиес. — Господа, дойде време да поднесем изненадата си на тия дами. Почакайте ни малко, драги госпожи.

— Изненадата започва с целувка — заяви Блашвел.

— По челото — уточни Толомиес.

Всеки долепи тържествено устни до челото на възлюблената си. После и четиримата тръгнаха един зад друг към вратата, с пръст на уста.

Фавурит плесна с ръце.

— Сега вече става забавно!

— Не се бавете много — прошепна Фантин. — Ще ви чакаме.

IX
Весел завършек на веселбата

Останали сами, девойките се облакътиха две по две на прозорците, като почнаха да бъбрят весело, подавайки навън глави, за да могат да се виждат.

Те съгледаха младежите, които, уловени под ръка, излязоха от кръчмата „Бомбарда“, обърнаха се, кимнаха им засмени и потънаха в прашната неделна навалица, която залива ежеседмично Шан-з-Елизе.

— Не се бавете! — извика Фантин.

— Какво ли ще ни донесат? — запита Зефин.

— Сигурно нещо хубаво — каза Далиа.

— Бих желала да е злато — додаде Фавурит.

Вниманието им скоро беше привлечено от движението по брега на реката, която прозираше измежду клоните на дърветата. Това ги погълна изцяло, В този час тръгваха пощенските карети и дилижансите. Почти всички пътнически коли за Южна и Западна Франция минаваха тогава по Шан-з-Елизе. Повечето вървяха по кея и излизаха през градската врата при Паси. Час по час се задаваше огромна кола, боядисана в черно и жълто, тежко натоварена, с шумни коне, обезформена от множеството денкове, куфари и брезенти, из която надзъртаха за миг и бързо се отдалечаваха лица на пътници. Колата изтрополяваше по паважа, врязваше се в тълпата, искреше като наковалня при допира си с паветата, забулена в прах вместо в дим, водена сякаш от някакъв бяс. Трясъкът й забавляваше момичетата.

— Ама че тупурдия! — възклицаваше Фавурит. — Като че ли са повлекли цял куп вериги!

Внезапно една от колите, които едва се различаваха измежду листнатите брястове, се спря за малко и пак потегли в галоп. Фантин се учуди.

— Колко интересно! А аз си мислех, че дилижансът никога не опира!

Фавурит повдигна рамене.

— Пустата му Фантин! Наистина е изненадваща. Дружа с нея, защото ми е много забавна. Намерила на какво да се чуди! Представи си например, че аз съм пътник. Казвам на дилижанса: „Ще повървя малко пеш, като минете по кея, ще ме вземете.“ Дилижансът минава, виждат ме, спират и ме качват. Та това се случва всеки ден. Ти нищо не разбираш от живота, миличка.

Така измина доста време. Внезапно Фавурит се сепна, като че събудена от сън.

— Е, ами какво стана с тяхната изненада? — запита тя.

— Вярно — обади се Далиа, — къде остана прословутият им сюрприз?

— Много се забавиха — въздъхна Фантин.

Още неизрекла тези думи, и келнерът, който им сервираше вечерята, влезе при тях. Той държеше в ръка нещо, което приличаше на писмо.

— Какво е това? — попита го Фавурит.

— Записката, която господата оставиха за госпожите — отвърна келнерът.

— А защо не я донесохте веднага?

— Защото — отговори келнерът — господата поръчаха да не я предавам на госпожите, преди да измине един час.

Фавурит изтръгна записката от ръцете на келнера. Беше действително писмо.

— Виж ти — каза тя. — Без адрес. Но да видим какво са написали отгоре: „Ето ви изненадата.“

Тя бързо разпечата писмото, отвори го и прочете (нали беше грамотна):

— „О, възлюблени!

Знайте, че ние имаме родители. На вас едва ли ви е известно какво значи родители. В наивния достопочтен граждански кодекс така се наричат бащите и майките. Та тези родители, значи, се оплакват, тези старци ни викат при себе си, тези добри мъже и жени ни наричат блудни синове, жадуват за нашето връщане и ни обещават да заколят телета в наша чест. Понеже сме добродетелни, ние им се покоряваме. Когато ще четете тия редове, пет буйни коня ще ни отнасят към нашите татковци и маминки. Обираме си крушите, както е казал Босюе. Заминаваме, заминахме. Бягаме, литнали в обятията на Лафит[42], с крилете на Кайар[43]. Дилижансът за Тулуза ни спасява от пропаст, а пропастта сте вие, мили хубавици! Ние се възвръщаме към обществото, към дълга и към порядъчния живот, носим се в тръс със скорост три левги в час. Отечеството изисква ние да станем, подобни на всички други, префекти, бащи на семейства, пъдари или държавни съветници. Заслужаваме вашето уважение. Ние се принасяме в жертва. Оплачете ни бързо и ни намерете час по-скоро заместници. Ако това писмо разкъсва сърцата ви, върнете му със същото. Сбогом.

Близо две години ние ви ощастливявахме. Не ни се сърдете.

Подписали:

Блашвел

Фамьой

Листолие

Толомиес

Вечерята е платена.“

Четирите девойки се спогледаха.

Фавурит първа прекъсна мълчанието.

— Няма що! — възкликна тя. — Наистина добра шега!

— Страшно забавно! — потвърди Зефин.

— Сигурно Блашвел го е измислил — продължи Фавурит, — ако е тъй, готова съм да се влюбя в него. Едва си замина и го обикнах. Това е то.

— Не — възрази Далиа, — Толомиес го е измислил. По всичко си личи.

— В такъв случай смърт на Блашвел и да живее Толомиес! — извика Фавурит.

— Да живее Толомиес! — провикнаха се Зефин и Далиа.

И избухнаха в смях.

Фантин се смя заедно с другите.

Но един час по-късно, когато се прибра в стаята си, тя избухна в плач. Това беше, както вече казахме, нейната първа любов. Злочестата девойка се беше отдала на Толомиес като на съпруг и имаше дете от него.

[1] Двадесет и втора година, смятано от 1795 година, когато умира Людовик XVII. По този начин Бурбоните зачеркват все едно целия период, през който е управлявал Наполеон. — Б.пр. ↑

[2] Вдигнати нагоре коси, с втъкнати в тях щраусови пера. — Б.пр. ↑

[3] Виден френски дипломат, отличаващ се с политическа безпринципност. — Б.пр. ↑

[4] Тържествено свикване на законодателното тяло по време на Стоте дни. — Б.пр. ↑

[5] Игра на думи: Марсово поле означава също Мартенско събрание. — Б.пр. ↑

[6] Самозванец, син на обущар, който се обявил за Людовик XVII. — Б.пр. ↑

[7] Макар че Ангулем не е разположен на море, а на река. — Б.пр. ↑

[8] По време на Реставрацията Анри IV се въздига в култ. — Б.пр. ↑

[9] Възкръснал (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Единствен син на Наполеон и Мария-Луиза, провъзгласен за крал на Рим още от раждането си, заточен след падането на Наполеон в австрийския замък Шьонбрун. — Б.пр. ↑

[11] Редакционен поет, посветил стихосбирка на Людовик XVIII. — Б.пр. ↑

[12] Голям математик. — Б.пр. ↑

[13] Социолог, утопист. — Б.пр. ↑

[14] Виден френски скулптор. — Б.пр. ↑

[15] Виден френски философ. — Б.пр. ↑

[16] Средище на ултрароялистите. — Б.пр. ↑

[17] Моля, поставете в ред облеклото си, преди да излезете (англ.). — Б.пр. ↑

[18] Игра на думи: Юнгфрау — млада жена (нем.). — Б.пр. ↑

[19] Албуми за спомени. — Б.пр. ↑

[20] Петнадесети август (фр.). — Б.пр. ↑

[21] Известна картина от Вато. — Б.пр. ↑

[22] Оноре д’Юрфе, автор на сантиментален пасторален роман в XVII век. — Б.пр. ↑

[23] Герой от комедия на Льосаж, забогатял лакей. — Б.пр. ↑

[24] Гръцки бог на сладострастието. — Б.пр. ↑

[25]

От Бадахоса идвам,

наричат ме любов;

душата ми се слива

със моя огнен взор,

крачката ти щом видя,

политнали възбог.

(исп.) — Б.пр. ↑

[26] Дата, която бележи избухването на народното въстание. — Б.пр. ↑

[27] В 321 г. преди н.е. там била разбита римската армия. — Б.пр. ↑

[28] Автор на хумористичния „Алманах на чревоугодниците“. — Б.пр. ↑

[29] Намек за знаменитото изречение на Талейран по адрес на политиците: „Не се престаравайте!“ — Б.пр. ↑

[30] Mon calme (моето спокойствие) и Montcalm (фр.). — Б.пр. ↑

[31] Във всичко трябва да има мярка (лат.). — Б.пр. ↑

[32] Край (лат.). — Б.пр. ↑

[33] Римски пълководец и жесток узурпатор, който се оттеглил от властта в последната година на живота си. — Б.пр. ↑

[34] Християнски философ, който по време на гоненията на християните се оттеглил в Палестина. — Б.пр. ↑

[35] Вдигам чашата за тебе, Бакх! (лат.) — Б.пр. ↑

[36] Повод за война (лат.) — Б.пр. ↑

[37] Моралист от края на XVIII в. — Б.пр. ↑

[38] Посредствен писател, автор на поемата „Гастрономия“. — Б.пр. ↑

[39] Няма нищо ново под слънцето (лат.). — Б.пр. ↑

[40] Всяка любов е една и съща (лат.). — Б.пр. ↑

[41] Героиня на роман от абат Прево. — Б.пр. ↑

[42] Известен френски банкер от онази епоха. — Б.пр. ↑

[43] Известен адвокат от същата, епоха. — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Повериш ли някому нещо, може би го изоставяш на произвола на съдбата

I
Среща на две майки

През първата четвърт на нашето столетие в Монфермей, близо до Париж, имаше малко долнопробно ханче, което вече не съществува. Държаха го мъж и жена, наречени Тенардие. Ханчето се намираше на улица Хлебопекарска. Над вратата, направо върху стената, беше закована дъска. На нея бе нарисувано нещо, наподобяващо мъж, носещ на гърба си друг мъж с големи златни генералски еполети и сребърни звезди по тях. Червени петна изобразяваха кръвта. Останалата част от картината беше забулена в дим и по всяка вероятност представляваше битка. Под картината се четеше следния надпис: „На сержанта от Ватерло“.

Нищо по-обичайно от гальота или каруца пред врата на странноприемницата. Но превозното средство или, по-право казано, отломката от превозно средство, която задръстваше улицата пред ханчето на сержанта от Ватерло през една пролетна вечер в 1818 година, несъмнено би привлякла с грамадните си размери вниманието на всеки художник, който би минал край нея.

Беше предната част на кола за греди и трупи, каквито се използуват в гористите местности. Тази предна част се състоеше от масивна желязна ос, със затъкнат в нея тежък ок, опряна върху две огромни колела. Недодялана, безформена и тромава грамада. Напомняше лафет на огромен топ. Колелата, главините, оста и окът бяха насъбрали по коловозите дебел слой грозна жълтеникава тиня; често боядисват катедралите в този цвят. Дървото не личеше под калта, нито желязото под ръждата. Тежка верига, достойна за Голиат, ако беше каторжник, описваше полукръг под оста. Тази верига извикваше представа не за пренасяне на греди, каквото бе нейното предназначение, а за запрягане на мастодонти и мамонти. Тя напомняше за каторга, но каторга за циклопи и свръхчовеци. Като че ли я бяха свалили от някакво чудовище. Омир би оковал в нея Полифем[1], а Шекспир — Калибан[2].

Какво диреше тази кола на улицата? Сигурно беше оставена там, за да пречи на движението и да доръждяса. В остарелия вече обществен ред има сума учреждения, които се изпречват точно така посред пътя ни, без каквото и да било оправдание.

Средната част на веригата висеше под оста доста близо до земята и както върху въже на люлка, тази вечер на нея бяха седнали, нежно прегърнати, две мънички момиченца: едното на около две години и половина, а другото на осемнадесет месеца. Голямото придържаше малкото. Умело вързана забрадка ги предпазваше от падане. Някоя майка бе зърнала страшната верига и си бе казала: „Ето забавление за моите дечица!“

Двете момиченца, между другото доста нагиздени, при това с известна изисканост, сияеха. Две розички сред железариите. В очите им пламтеше възторг, по опнатите им бузки трептеше смях; едното беше кестеняво, другото тъмнокосо. Наивните им личица изразяваха пленително удивление. Един цъфнал наблизо храст облъхваше минувачите с ухание, което сякаш се излъчваше от момиченцата. Осемнадесетмесечното излагане на показ сладкото си голо коремче с невинна липса на свян, присъща на малките деца. Около и над двете нежни главички, грейнали от щастие и окъпани в светлина, се възвисяваше като пещерен свод огромната предна част на колата, потъмняла от ръжда, застрашителна със сплетените си криви и начупени линии. На няколко крачки, приклекнала на прага на ханчето, майката, жена с не дотам приветливо лице, но затрогваща в този момент, люлееше децата с дълга връв, без да сваля очи от тях, за да не би да паднат, с онова животинско и същевременно възвишено изражение, присъщо на всяка майка. Отвратителните брънки на веригата скърцаха пронизително при всяко люшкане, сякаш надаваха гневни викове. Момиченцата изпадаха във възторг, залязващото слънце споделяше радостта им и нямаше нищо по-запленяващо от тази прищявка на случая, която беше направила от веригата за титани люлка на херувимчета.

Докато люлееше децата, майката тананикаше с фалшив глас прочутия на времето романс:

Това е нужно, казваше един боец…

Тя беше така погълната от песента и съзерцанието на дъщерите си, че не виждаше и не чуваше какво става на улицата.

А някой се беше приближил до нея точно когато започваше първия куплет на романса, и един глас каза внезапно съвсем близо до ухото й:

— Какви хубави дечица имате, госпожо.

— „… на хубавата нежна Иможина…“ — каза майката в отговор, довършвайки песента си, и се обърна.

На няколко крачки от нея се беше спряла една жена. И тя имаше детенце, което бе взела на ръце. Носеше освен това доста голяма бохча, която изглеждаше тежка.

Мъчно бихте могли да си представите по-божествено красиво детенце. То беше две-три годишно момиченце. Би могло да се състезава с другите две по кокетното си облекло. Тънка памучна шапчица с дантели, обшита с панделки камизолка. Под повдигнатата му рокличка се виждаше бяло, пълничко и сочно краче. Момиченцето беше възхитително румено и здравичко. Бузките му бяха като ябълки, просто да ги отхапеш. За очите му можеше да се каже само, че сигурно бяха много големи и имаха великолепни мигли. Момиченцето спеше.

То спеше с доверчивия сън на своята възраст. Ръцете на майката излъчват нежност. Децата спят сладко в тях.

Колкото до майката, тя изглеждаше бедна и печална, облечена беше като работничка, която се кани отново да стане селянка. Беше млада. А красива? Може би, но в тия дрехи хубостта й не личеше. Косите й трябва да бяха много гъсти, ако се съди по изплъзналия се рус кичур, но те бяха строго прибрани под грозна монахинска забрадка, вързана под брадичката. Смехът разкрива хубавите зъби, когато ги имате, но жената не се смееше. Очите й като че ли отдавна не бяха оставали сухи. Беше бледа. Изглеждаше уморена и болнава. Беше свела поглед над заспалото в прегръдките й дете с особено изражение на жена, откърмила сама бебето си. Голяма синя кърпа като тия, в които се секнат инвалидите, сгъната на диагонал, скриваше стройната и талия. Ръцете й бяха обгорели от слънцето, целите обсипани с лунички, с почернял и издупчен от иглата показалец. Кафява наметка от остра вълна, памучна рокля и груби обувки съставляваха облеклото й. Тази жена беше Фантин.

Фантин. Кажи-речи, неузнаваема. И все пак, ако човек се вгледаше по-внимателно в нея, би забелязал, че тя все още беше красива. Тъжна бръчка — начало на горчива ирония — пресичаше дясната й буза. Колкото до тоалета й, въздушният й тоалет от панделки и муселин, който беше сякаш изтъкан от жизнерадост, безразсъдство и музика, дъхащ на люляк, пръскащ звънливи нотки, той бе изчезнал подобно на блестящите кристалчета скреж, които могат да се вземат за диаманти на слънце и които се стопяват и разголват черните клони.

Минали бяха десет месеца от „знаменитата шега“.

Какво се беше случило през тия десет месеца? Не е мъчно да се отгатне.

След изоставянето дойде несретата. Фантин много скоро загуби от очи Фавурит, Зефин и Далиа. Връзката, прекъсната от мъжете, се скъса и между жените. Ако някой би им казал само две седмици по-късно, че някога са били приятелки, те доста щяха да се учудят. Приятелството им нямаше вече оправдание. Фантин остана сама. След като замина бащата на детето й — тези разриви за съжаление са безвъзвратни, — тя се озова съвсем сама, загубила навик за труд и придобила влечение към лек живот. Благодарение на връзката си с Толомиес тя беше почнала да презира невзрачния си занаят и беше изоставила клиентите си. Те й затвориха вратите си. Никакви средства за препитание. Фантин едва знаеше да чете и не знаеше никак да пише. Научили я бяха само още като дете да се подписва. Тя накара един платен писар да пише писмо на Толомиес, после второ, трето. Толомиес не отговори нито на едно. Един ден тя чу две клюкарки, които разговаряха, поглеждайки дъщеря й: „Че кой взема на сериозно подобни деца? Мъжете нехаят за тях!“ Тогава Фантин си спомни Толомиес, който нехаеше за нейното дете, помисли си, че той не го взема на сериозно. И сърцето й изстина към този човек. Но какво решение да вземе? Просто не знаеше към кого да се обърне. Беше извършила грешка, но както си спомняте, дълбоко в себе си тя беше целомъдрена и добродетелна. Смътно почувствува, че е в навечерието на отчаянието, на падението. Необходимо й бе мъжество. Тя намери в себе си и мъжество, и твърдост. Намисли да се върне в родния си град Монтрьой-сюр-мер. Там може би някой щеше да си спомни за нея и да й даде работа. Да, само че трябваше да скрие греха си. И тя предусети смътно необходимостта от нова раздяла, много по-мъчителна от първата. Сърцето й се сви, но тя не отстъпи от решението си. Както ще видим по-късно, Фантин проявяваше сурово мъжество в несгодите.

Тя най-напред се отказа храбро от накитите си, облече се в прости памучни дрехи и сложи всичките си коприни, панделки, дантели и парцалчета върху дъщеричката си, единствената й проява на суетност занапред, този път свещена. Продаде всичко, което притежаваше, и събра двеста франка. Като разплати дребните си задължения, останаха й само около осемдесет франка. На двадесет и две години, през една хубава пролетна утрин тя напусна Париж, задянала детето си на гръб. Ако някой ги видеше двете по пътя, би ги съжалил. Жената имаше само това дете на света и детето имаше само тази жена на света. Фантин бе откърмила сама дъщеря си. Това бе я изтощило и тя понакашлюваше.

Няма да имаме вече случай да говорим за господин Феликс Толомиес. Ще се ограничим да отбележим само, че двадесет години по-късно, по времето на крал Луи-Филип, той се беше превърнал в дебел провинциален адвокат, влиятелен и богат, благоразумен избирател и твърде строг съдебен заседател. И все още любител на наслаждения.

Към пладне, след като се качваше сегиз-тогиз за отмора в колите, обикалящи предградията на Париж срещу три-четири су на левга, Фантин се озова в Монфермей на улица Хлебопекарска.

Когато минаваше пред ханчето на Тенардие, видът на двете ликуващи момиченца върху чудовищната им люлка просто я заслепи и тя се спря пред това радостно видение.

Магии съществуват. Двете момиченца омагьосаха самотната майка.

Тя им се любуваше, дълбоко развълнувана. Срещнеш ли ангел, и раят ти се струва наблизо. Стори й се, че вижда над кръчмата тайнственото слово тук, написано от провидението. Двете момиченца бяха така очевидно щастливи! Фантин ги гледаше с възхищение, толкова разнежена, че когато майка им си поемаше дъх между двата стиха на песента, тя не можа да се въздържи и й каза думите, които вече предадохме:

— Какви хубави дечица имате, госпожо!

Ласкавите думи за децата им обезоръжават и най-коравосърдечните хора. Майката вдигна очи и благодари, после покани минувачката да седне на пейката пред входа, като самата тя си остана на прага. Двете жени заговориха.

— Казвам се Тенардие — каза майката на двете момиченца. — Ние държим тази кръчма.

След това се сети пак за романса си и затананика през зъби: това е нужно, аз съм рицар и храбрец и заминавам днес за Палестина.

Госпожа Тенардие беше червенокоса, пълна, грубовата жена. Войник във фуста, с цялата му непривлекателност. И много странно — със сладникаво изражение отгоре на това, придобито може би от многото прочетени романи. Истинска превзета мъжкарана. Някогашните романи, изядени с кориците от нелишени от въображение кръчмарки, могат да доведат до такива резултати. Беше още млада, едва тридесетгодишна. Ако тази приклекнала жена беше застанала права, може би високият й ръст и снажното й телосложение на колос, когото показват по панаирите, щяха да изплашат още в самото начало пътничката, да разколебаят доверието й и да осуетят това, което ни предстои да разкажем. Понякога цялата съдба на един човек зависи от това дали е видял някого седнал или прав.

Пътничката разказа своята история, леко видоизменена.

Била работничка. Мъжът й починал. Не можела да си намери работа в Париж и затова отивала да потърси другаде. В родния си край. Напуснала Париж същата сутрин, но понеже носела детенцето си, се почувствувала уморена и се качила в колата за Вилмомбл. От Вилмомбл до Монфермей дошла пеш. Дъщеричката й походила малко, но съвсем малко — та тя е още толкова мъничка! — после пак трябвало да я вземе на ръце и сладкото съкровище заспало.

При тези думи тя целуна буйно дъщеря си и я събуди. Детето отвори очи, големи сини очи като на майката, и погледна. Какво? Нищо или по-скоро всичко със сериозния и понякога строг поглед на малките деца, загадъчно и лъчезарно невинни пред нашите помръкнали добродетели. Като че ли те се чувствуват ангели и си дават сметка, че ние сме хора. После детето се засмя и макар че майка му не го пускаше, то се изплъзна неудържимо на земята като всяко дете, което иска да потича. После съзря внезапно другите две на люлката, спря се и изплези език — в знак на дълбоко възхищение.

Стрина Тенардие развърза момиченцата, свали ги от люлката и каза:

— Поиграйте си тричките.

На тази възраст децата лесно се сближават. Само след минутка малките Тенардие играеха с новодошлата, дълбаейки дупки в земята. Рядко удоволствие.

Гостенката беше много весела. Добросърдечието на майката проличава в жизнерадостта на детето й. То беше взело една пръчка вместо лопата и дълбаеше енергично яма, в която можеше да се побере муха. Работата на гробокопач изглежда забавна в детските ръце.

Двете жени продължиха разговора си.

— Как се казва вашето детенце?

— Козет.

Козет, сиреч Евфразия. Момиченцето се наричаше Евфразия, но майката беше превърнала това име в Козет, водена от умилителния и верен усет на майките и простите хорица, които променят Жозефа в Пепита и Франсоаз в Силет. Подобни производни объркват и поставят натясно цялата наука на етимолозите. Познавахме една баба, която беше успяла да превърне Теодор в Ньон.

— На колко години е?

— Скоро ще навърши три.

— Като голямата ми дъщеря.

Междувременно трите момиченца бяха събрали главици в дълбока тревога и блаженство: станало беше важно събитие. Един огромен червей току-що беше изпълзял от пръстта. Децата не можеха да дойдат на себе си от възторг.

Лъчезарните им челца се докосваха. Все едно обгърнати и трите от общ ореол.

— Колко бързо се опознават децата! — възкликна стрина Тенардие. — Човек би се заклел, че са три сестри!

Тази дума беше може би очакваната от другата майка искра. Тя хвана Тенардиерица за ръката, погледна я в очите и промълви:

— Бихте ли желали да гледате детето ми?

Тенардиерица трепна изненадано, но в жеста й не пролича нито съгласие, нито отказ.

Майката на Козет продължи:

— Нали разбирате, не мога да отведа дъщеря си в моя роден град. Работата не позволява. Няма да намеря място с дете на ръце. Хората в оня край са такива едни! Сам Господ ме накара да мина край ханчето ви. Когато видях вашите момиченца, така хубавички, спретнати и доволни, просто сърцето ми се обърна. Казах си: „Ето една добра майка.“ Така си е. Нека бъдат като сестрички. Освен това аз няма да отсъствувам дълго. Искате ли да гледате детето ми?

— Ще трябва да си помисля — отвърна Тенардиерица.

— Ще ви давам по шест франка на месец.

От вътрешността на ханчето се обади мъжки глас:

— Не по-малко от седем франка и първите шест месеца в предплата.

— Шест по седем прави четиридесет и два — каза Тенардиерица.

— Ще ги дам — съгласи се майката.

— И петнадесет франка допълнително, за да се посрещнат първите разноски — добави мъжкият глас.

— Общо петдесет и седем франка — каза госпожа Тенардие, продължавайки да си тананика сред всички, тия сметки:

Това е нужно, казваше един боец.

— Ще ви ги дам — каза майката. — Имам осемдесет франка. Все ще ми останат малко пари, за да стигна до родния край. Ще вървя пеш. А там ще спечеля пари и щом събера малко повечко, ще дойда да си прибера скъпото пиленце.

Мъжкият глас се обади наново:

— Има ли си дрешки малката?

— Това е моят мъж — обясни Тенардиерица.

— Разбира се, че си има дрешки, милото ми детенце. Досетих се, че е вашият мъж. И при това какви дрешки. Не можете дори да си представите. Всичко по дванадесет. И копринени роклички като на същинска дама. Тук са, във вързопа.

— Ще трябва да ги оставите — заяви мъжът.

— Разбира се, че ще ви ги дам — възкликна майката. — И таз добра, нима ще оставя момиченцето си голо!

Собственикът подаде глава навън.

— В такъв случай, дадено — каза той.

Пазарлъкът беше приключен. Майката пренощува в ханчето, даде парите, остави детенцето си, върза опразнената от детските дрешки и олекнала торба и тръгна на следната сутрин, възнамерявайки да се върне скоро. Човек уговаря хладнокръвно подобни раздели, но те разкъсват душата.

Една съседка на Тенардие срещна майката, когато тя си отиваше, и каза след това на Тенардиерица:

— Току-що видях една жена, която така плачеше по улицата, че да ти скъса сърцето.

Когато майката на Козет си отиде, мъжът сподели с жена си:

— С тия пари ще си платя полицата за сто и десет франка, чийто падеж изтича утре. Не ми достигаха петдесет франка. Знаеш ли, че нямаше да ми се размине без пристав и протестиране на полицата. Ти устрои чудесен капан с дъщерите си.

— Без и през ум да ми мине — отвърна жена му.

II
Набързо скициран портрет на две тъмни личности

Уловената мишка беше доста мършава, но котката се радва и на хилавите мишки.

Какво представляваха съпрузите Тенардие?

Нека кажем сега една-две думи за тях. А по-късно ще допълним портрета им.

Тези две същества спадаха към съмнителната класа на преуспели неуки хора и пропаднали интелигенти, която заема място между тъй наречените средна и низша класа и съчетава всички пороци на първата с някои недостатъци на втората, без да притежава нито благородния устрем на работника, нито порядъчността на буржоата.

Невзрачни натури, които лесно се превръщат в чудовища, ако в тях случайно се разгори някоя пъклена страст. У жената се таеше животинско начало, а мъжът беше изтъкан от низост. Податливи и двамата, до най-висша степен, за усъвършенствуване в мерзостта и злото. Срещат се такива рачешки души, които постоянно крачат назад към тъмата, които, вместо да напредват, изостават, чийто житейски опит увеличава само тяхната уродливост, които с всеки изминат ден стават все по-настървени и се проникват с все по-голям мрак. Към тия души се числяха двамата Тенардие.

Мъжът по-специално би озадачил всеки физиономист. Достатъчно е само да погледнете някои хора, за да ви вдъхнат тутакси недоверие и за да почувствувате, че са съмнителни във всяко отношение. Те оставят безпокойство зад себе си и всяват тревога пред себе си. Те крият неизвестност. Не можете да разчитате нито на това, което са извършили, нито на това, което тепърва ще извършат. Погледът им, изпълнен с тъма, издава същността им. Достатъчно е да чуете една тяхна дума, да видите едно тяхно движение, за да предугадите неволно тъмни тайни в миналото им и мрачни мистерии в бъдещето им.

Ако трябва да вярваме на думите му, този Тенардие бил войник и дори сержант, както сам твърдеше. Участвувал беше, изглежда, във войната през 1915 година и даже проявил не малко храброст. По-късно ще видим как точно стоеше работата. Фирмата на ханчето му намекваше за един от бойните му подвизи. Той я беше нарисувал собственоръчно, защото умееше да прави от всичко по малко. И то лошо.

Това беше епохата, когато старият класически роман не се казваше вече „Клелия“[3], а „Лодойска“ и макар че все още си оставаше аристократически, губеше от ден на ден достойнствата си и опошляваше, защото госпожа Бартелми-Адо беше наследила госпожица Скюдери, а госпожа Бурион-Маларм — госпожа дьо Лафайет[4]. Той възпламеняваше влюбчивите сърца на парижките портиерки и разпростираше опустошителното си въздействие и в предградията. Такъв род книги подхождаха напълно за умственото ниво на госпожа Тенардие и съставляваха нейната духовна храна. Те поглъщаха и малкото мозък, който тя притежаваше. Такива четива й придаваха в ранна младост, а и по-късно вид на мечтателка край нейния съпруг, мошеник, нелишен от проницателност, развратник, нелишен от грамотност (която спираше до граматиката), едновременно грубиян и хитрец, почитател на Пиго-Льобрьон в областта на сантименталността, а за „всичко, което се отнася до пола“, както се изразяваше той, чистокръвен и съвършен дивак. Жена му беше с дванадесет или петнадесет години по-млада от него. По-късно, когато романтично разпуснатите й къдри почнаха да посивяват, когато под някогашната Памела почна да прозира Мегера, Тенардиерица се превърна просто в зла дебелана, натъпкана с глупави романи. Четенето на щуротии не остава безнаказано. В резултат на това първата дъщеря бе наречена Епонин. Колкото до малката, горкото момиче едва се отърва от името Гюлнара. Благодарение на едно щастливо отплесване, предизвикано от някакъв роман на Дюкре-Дюминил[5], я кръстиха само Азелма.

Нека отбележим обаче мимоходом, че в тази интересна епоха на анархия на кръщелните имена, за която намекваме тук, не всички подобни явления са смешни и повърхностни. Покрай романтичния елемент, който току-що изтъкнахме, налице е и социалният показател. Днес вече не е рядкост воловарчето да се нарича Артур, Алфред или Алфонс, а виконтът — доколкото все още има виконти — да носи името Тома, Пиер или Жак. Тази размяна на имена, при която плебеят взема изтънчено име, а аристократът — селско, не е нищо друго, а естествена последица от равенството. И тук, както във всички други области, се усеща властният повей на новия дух. Под привидното несъответствие се крие дълбока и величествена причина — Френската революция.

III
Чучулигата

Не е достатъчно да си проклет, за да преуспееш. Ханчето западаше.

Благодарение на петдесет и седемте франка на пътничката Тенардие можа да избегне протестирането на полицата и да устои на падежа. Но на следващия месец съпрузите изпаднаха отново в парично затруднение. Жената отиде в Париж и остави в една заложна къща дрешките на Козет срещу шестдесет франка. Щом похарчиха и тази сума, двамата Тенардие свикнаха да гледат на момиченцето като на прибрано по милост дете и започнаха да се държат с него, както подобава в съответния случай. Понеже нямаше вече свои дрешки, облякоха го в старите поли и ризки на дъщерите Тенардие, тоест в дрипи. Хранеха го с остатъци, малко по-добре от кучето и малко по-зле от котката. Кучето и котката впрочем бяха негови обичайни сътрапезници. Козет се хранеше под масата в дървена гаванка също като тях.

Майка й, която се беше установила, както по-късно ще видим, в Монтрьой-сюр-мер, пишеше или по-право плащаше, за да пишат всеки месец по едно писмо на Тенардие от нейно име, за да пита как е детето. Тенардие отговаряха неизменно: „Козет е много добре.“

Когато изминаха първите шест месеца, майката изпрати седем франка за седмия месец и продължи сравнително редовно да внася всеки месец уговорената сума. Не беше минало и година, когато Тенардие заяви:

— Та ние да не сме просяци! Какво си въобразява тя, че можем да направим с нейните седем франка?

И той писа, че иска дванадесет франка. Майката, заблудена старателно от двамата съпрузи, че детето й е щастливо и „се развива отлично“, се подчини и изпрати дванадесетте франка.

Има хора, които не могат да обичат някого, без да мразят другиго. Стрина Тенардие обичаше до полуда собствените си дъщери и навярно затова започна да ненавижда смъртно пришелката. Тягостно става, като си помисли човек, че майчината любов може да се изроди така. Колкото и малко място да заемаше чуждото дете в дома на Тенардиерица, на нея все й се струваше, че то ощетява нейните дъщери, че отнема едва ли не въздуха, който те дишат. Тази жена, както и много други подобни на нея примитивни натури, трябваше ежедневно да раздава определено количество ласки и определено количество удари и ругатни. Сигурно, ако я нямаше Козет, собствените й дъщерички, макар че ги боготвореше, щяха да получават и едното, и другото. Но пришелката им оказа услуга, като привлече ударите върху себе си. И за щерките останаха само ласките. Каквото и да направеше Козет, тя навличаше на главата си градушка от незаслужени и груби наказания. Крехкото, безпомощно създание, което едва ли имаше някаква представа за света, за Бога, безспир наказвано, ругано, блъскано, бито, виждаше постоянно край себе си две други малки създания, които по нищо не се отличаваха от него, а живееха, окъпани в утринни зари.

Тенардиерица беше зла с Козет и Епонин и Азелма станаха също зли. Децата на тази възраст са копие на майките си, само че в по-малък формат. Това е единствената разлика.

Мина година, после още една.

Хората в селцето казваха:

— Добри хора са тия Тенардие. Не са богати самите те, а гледат чуждото подхвърлено дете.

Защото те мислеха, че майката е забравила Козет.

А междувременно Тенардие, научил кой знае по какви тъмни пътища, че детето по всяка вероятност е незаконородено и майката не може да признае открито съществуването му, увеличи месечната вноска на петнадесет франка, като заяви, че „тази твар“ расте и „яде“ и заплаши, че ще я изхвърли. „Да не ме изкарва из търпение, че като й друсна копелето, ще ми стане само на скрито-покрито! Искам увеличение, и толкоз!“ И майката почна да плаща по петнадесет франка.

Годините минаваха, детето растеше, а с него растеше и неволята му. Докато беше съвсем мъничка, Козет беше безропотната жертва на другите две деца. Когато поотрасна — тоест преди още да навърши пет години, — стана слугинчето в къщата.

На пет години. Не може да бъде, ще кажете. Уви, това е истината. Социалното тегло започва независимо от възрастта. Не бяхме ли наскоро свидетели на процеса срещу бандита Дюмолар, който, оставайки сирак още на петгодишна възраст, „работел, за да си изкара прехраната, и крадял“, както гласят официалните документи?

Пращаха Козет да купува едно-друго, караха я да мете стаите, двора, улицата, да мие съдовете, даже да носи тежести. Тенардие се смятаха напълно в правото си да се отнасят така с нея, толкова повече, че майката, която продължаваше да живее в Монтрьой-сюр-мер, беше почнала да плаща нередовно. Задлъжняла им беше вече с няколко месеца. Ако тази майка бе дошла след тия три години в Монфермей, тя не би познала детето си. Козет, толкова хубава и свежа при пристигането си в този дом, беше сега слаба и бледа. Имаше особено плахо изражение. „Тиха вода!“ — казваха Тенардие.

Несправедливостта й беше придала начумерено изражение, а несретата я беше загрозила. Само очите й си бяха останали хубави, но те правеха мъчително впечатление, защото, необикновено големи, побираха още повече печал.

Зиме клетото дете, което още не беше навършило шест години, представляваше покъртителна гледка, когато метеше призори улицата с огромна метла в премръзналите си ръчички и плувнали в сълзи големи очи, зъзнещо под вехтите изпокъсани памучни дрипи.

В селцето го наричаха Чучулигата. Народът, който обича образния език, бе кръстил така малкото, не по-голямо от птиче създание, вечно треперещо, сплашено и зъзнещо, което се събуждаше първо не само в кръчмата, но и в селото и още от тъмни зори беше на улицата или в полето.

Само че горката Чучулига никога не пееше.

[1] Циклоп от Омировата „Одисея“. — Б.пр. ↑

[2] Чудовище от Шекспировата драма „Буря“. — Б.пр. ↑

[3] Роман от аристократическата писателка от XVII в. госпожица Скюдери. — Б.пр. ↑

[4] Авторка на психологическия роман „Принцеса дьо Клев“. — Б.пр. ↑

[5] Автор на булевардни романи. — Б.пр. ↑

Книга пета
По наклонена плоскост

I
Как преуспя производството на изделия от черно стъкло

Какво беше станало обаче с майката, която според жителите на Монфермей беше изоставила детето си? Къде беше тя? Какво правеше?

След като повери Козет на Тенардие, тя продължи пътя си и пристигна в Монтрьой-сюр-мер.

Това беше, ако си спомняте, през 1818 година.

Фантин беше напуснала родния си край преди десетина години. Монтрьой-сюр-мер много се беше изменил. Докато Фантин бе слизала бавно надолу от несгода към несгода, родният й град, напротив, беше процъфтявал.

От около две години промишлеността беше преустроена — крупно събитие за всяко малко селище.

Тази подробност е важна и смятаме, че е полезно да се спрем на нея и нещо повече дори — да я подчертаем.

От незапомнени времена в Монтрьой-сюр-мер беше развит един специален отрасъл — имитация на английските ахати и на немските изкуствени скъпоценни камъни от черно стъкло. Тази индустрия открай време крееше поради високата цена на суровините, която се наваксваше за сметка на заетите в производството работници. Но точно когато Фантин се завърна в Монтрьой-сюр-мер, в производството на „черните мъниста“ беше направено нечувано преустройство. Към края на 1815 година в градчето се беше настанил някакъв непознат и беше наумил да замести дървесната смола в производството с шеллак, както и да замени споените металически гривни с гривни с доближени краища. Тава съвсем малко изменение беше направило същинска революция.

Всъщност това нищожно наглед нововъведение бе намалило невероятно много цената на суровините, което даде възможност, първо, да се повиши надницата на работниците — благоприятна последица за целия край, второ, да се подобри производството — изгода за консуматора, и, трето, да се понижи цената на изделията, като се утрои печалбата — облага за производителя.

По този начин от едно-единствено хрумване последваха три положителни резултата.

За по-малко от три години изобретателят забогатя и в това нямаше нищо лошо, но той обогати същевременно всички около себе си, което вече беше безспорно много хубаво. Той не беше от този департамент. Не се знаеше нищо за произхода му и почти нищо за първите му стъпки в стъкларската индустрия.

Разправяха, че бил дошъл в града със съвсем малко пари — само няколкостотин франка.

И този незначителен капитал, употребен за осъществяването на остроумна идея, оползотворен разумно и правилно, беше създал собственото му богатство и заможността на целия край.

Когато пристигна в Монтрьой-сюр-мер, по дрехи, държане и език той не се отличаваше от обикновените работници.

Говореше се, че още същия ден, когато влязъл незабелязано в малкото градче през една декемврийска вечер с раница на гръб и чепата тояга в ръка, в общината избухнал страшен пожар. Непознатият се хвърлил в огъня и спасил с опасност за живота си две деца, които се оказали децата на жандармерийския капитан. Затова изобщо не се сетили да поискат паспорта му. По-късно узнали името му. И оттогава го наричаха чичо Мадлен.

II
Мадлен

Той беше около петдесетгодишен мъж със загрижено лице и отзивчиво сърце. Това беше всичко, което можеше да се каже за него.

Благодарение на бързото процъфтяване на така успешно преустроения от него промишлен отрасъл Монтрьой-сюр-мер беше станал център на търговски сделки. Испания, важна потребителка на черен ахат, поръчваше всяка година огромни количества. В тази търговия Монтрьой-сюр-мер съперничеше едва ли не с Лондон и Берлин. Печалбите на чичо Мадлен бяха толкова големи, че още през втората година той успя да построи голяма фабрика с два обширни цеха, единия за мъже, другия за жени. Всеки гладен можеше да се яви там, сигурен, че ще получи работа и къшей хляб. Чичо Мадлен изискваше от мъжете добросъвестна работа, от жените — добро поведение, а и от едните, и от другите — честност. Беше разделил цеховете на мъжки и женски, за да предпази девойките и жените от пропадане. По този въпрос беше непреклонен. И само в това отношение проявяваше нетърпимост. Тази строгост беше напълно оправдана, защото в Монтрьой-сюр-мер, като гарнизонен град, изобилствуваха поводи за поквара. С една дума, неговото идване тук се оказа благотворно, а присъствието му беше истинска благодат. Преди да дойде чичо Мадлен, целият край изнемогваше, а сега всички живееха здрав трудов живот. Интензивното кръвообращение стопляше всичко и проникваше навсякъде. Безработицата и нищетата бяха забравени. Нямаше нито един онеправдан джоб, в който да няма поне малко пари, нямаше нито едно бедно жилище, в което да няма поне малко радост.

Чичо Мадлен вземаше всички на работа. Изискваше само едно:

— Бъдете добросъвестен мъж! Бъдете честна девойка!

Както вече казахме, сред тази оживена дейност, чийто създател и двигател беше той, чичо Мадлен забогатяваше, но странно явление за обикновен търговец, забогатяването, изглежда, съвсем не беше главната му грижа. Той като че ли мислеше много за другите и малко за себе си. През 1820 година всички знаеха, че притежава шестстотин и тридесет хиляди франка, внесени на негово име у Лафит. Но преди да отдели тези шестстотин и тридесет хиляди франка за себе си, той изхарчи над един милион за града и бедните.

Болницата беше зле обзаведена. Чичо Мадлен пое издръжката на десет легла. Монтрьой-сюр-мер се дели на горен и долен град. Долният град, където живееше Мадлен, имаше само едно училище, жалка руина, която просто се разпадаше. Той построи две училища: мъжко и девическо. И отпущаше от собствените си средства допълнително възнаграждение на двамата учители, двойно по-голямо от нищожната им заплата. Когато някой изказа учудването си пред него, той заяви:

— Най-важните служители в една страна са бавачката и учителят.

Беше основал на свои разноски приют, заведение почти непознато по онова време във Франция, както и спомагателна каса за старите и недъгави работници. Неговата фабрика беше истински работнически център, около който много скоро възникна цял нов квартал и се заселиха много бедняшки семейства. Той отвори за тях безплатна аптека.

В началото на дейността му злите езици се разбъбриха: „Този синковец иска да забогатее.“ Когато видяха, че той обогатява целия край, преди сам да забогатее, същите зли езици отсякоха: „Славолюбец!“ Това изглеждаше съвсем правдоподобно, още повече, че чичо Мадлен беше религиозен и до известна степен набожен, нещо, което правеше добро впечатление по онова време. Той ходеше редовно на сутрешната литургия. Местният депутат, който надушваше навред съперници, скоро се обезпокои от неговата набожност. Същият депутат беше член на законодателното събрание на империята и споделяше религиозните схващания на един отец от конгрегацията, известен под името Фуше, херцог д’Отрант, който беше негов приятел и покровител. Между четири очи той се подиграваше безобидно с Бога. Но когато видя, че богатият индустриалец ходи на утринната литургия в седем часа, той съзря в него възможен кандидат за депутат и реши да го надмине по набожност. Взе си йезуитски изповедник и почна да ходи и на обедната, и на вечерната литургия. Славолюбие по онова време означаваше в прекия смисъл на думата надпреварване в набожност. Не само Господ, но и бедните се възползуваха от опасенията на депутата, защото достопочтеният народен избраник също пое издръжката на две легла в болницата, та заедно с леглата на чичо Мадлен станаха общо дванадесет.

И ето че през 1819 година една сутрин в града се пръсна слух, че заради услугите, оказани на градчето, чичо Мадлен бил представен от префекта, за да бъде назначен от краля за кмет на Монтрьой-сюр-мер. Злите езици, които бяха обявили новодошлия за славолюбец, раздуха охотно този случай и не пропуснаха приятната възможност да възкликнат: „Нали ви казвахме! Виждате ли!“ Цялото градче забръмча. Слухът се оказа основателен. Няколко дни по-късно назначението беше обнародвано в „Монитьор“. На следващия ден чичо Мадлен се отказа от него.

През същата 1819 година изделията, произведени по новия, изобретен от Мадлен способ, бяха представени на промишлената изложба. Въз основа на доклада на журито кралят награди изобретателя с ордена на „Почетния легион“. Ново вълнение в градчето. Ето каква била работата! Той се домогвал до „Почетния легион“! Чичо Мадлен се отказа и от ордена.

Този човек решително беше цяла загадка. Злите езици и сега намериха какво да одумват. „Тогава сигурно е авантюрист!“

Както видяхме, този край дължеше много на чичо Мадлен, а бедните му дължаха всичко. Той беше принесъл толкова полза, че всички, без да щат, изпитваха уважение към него: беше освен това толкова благ, че всички неволно го обикнаха. Особено работниците му го обожаваха и той приемаше тяхното преклонение с тъжна сериозност. Когато стана явно, че е богат, „хората от доброто общество“ се надпреварваха да го поздравяват и гражданите почнаха да го назовават господин Мадлен. Само децата и работниците продължаваха да го наричат „чичо Мадлен“ и това обръщение го караше да се усмихва добродушно. Колкото повече се издигаше, толкова повече го отрупваха с покани. „Доброто общество“ изявяваше правата си над него. Малките превзети приемни в Монтрьой-сюр-мер, които, разбира се, бяха останали затворени за простия занаятчия, се разтвориха широко за милионера. Всякак се опитваха да го привлекат. Той отклони поканите им.

Злите езици и този път не му останаха длъжни. „Невеж и невъзпитан човек. Кой го знае от какви среди: произхожда. Сигурно не умее да се държи в обществото. Може и да е неграмотен.“

Когато почна да печели пари, злите езици казаха: „Търгаш.“ Когато почна да пръска парите си, те заявиха: „Славолюбец!“ Когато се отказа от почестите, решиха: „Авантюрист.“ А когато се отказа от светски живот, заключиха: „Простак.“

В 1820 година, пет години след пристигането му в Монтрьой-сюр-мер, той беше направил толкова много за този край, така единодушно беше желан от цялото население, че кралят отново го назначи кмет на града. Мадлен отказа и този път, но префектът настоя, всички големци дойдоха да го молят, хората го спираха по улицата, за да го увещават, натискът беше толкова енергичен, че той най-сетне прие. Интересно беше, че се реши главно поради упрека на една простичка стара жена, която му извика от прага на вратата си:

— Добрият кмет може да бъде много полезен. Защо се дърпаш, като можеш да сториш добро?

Това беше третата фаза от неговия възход. Чичо Мадлен се беше превърнал в господин Мадлен. Сега господин Мадлен се превърна в господин кмета.

III
Сумите, вложени у Лафит

А между това той си беше останал все така скромен, както в първите дни. Същите сиви коси, сериозен поглед, обгоряло лице на работник и замислено изражение на философ. Носеше обикновено широкопола шапка и дълъг редингот от грубо сукно, закопчан до шията. Изпълняваше кметските си обязаности, но продължаваше да живее уединено. Разговаряше с малцина. Избягваше любезностите, покланяше се отдалеч, отминаваше бързо, усмихваше се, за да не го принудят да заговори, даваше пари, за да не го принудят да се усмихне. Жените казваха по негов адрес: „Добродушен мечок!“ Най-голямото му удоволствие беше да се разхожда из полето.

Той се хранеше винаги самичък, разтворил пред себе си книга, която четеше. Имаше малка, добре подбрана библиотека. Обичаше книгите. Те са безстрастни и верни приятели. Като че ли колкото повече свободно време му оставаше ведно със забогатяването му, той го използуваше, за да развие ума си. Откакто се беше установил в Монтрьой-сюр-мер, правеше впечатление, че от година на година езикът му ставаше все по-културен, по-изискан и по-мек.

Обичаше да взема по време на разходка пушката си, но рядко я използуваше. Случеше ли му се обаче да стреля, улучваше със застрашителна точност. Никога не убиваше безвредно животно и никога не стреляше по птица.

Макар че не беше вече млад, говореше се, че бил удивително силен. Предлагаше помощта си на всеки, който се нуждаеше от помощ. Повдигаше паднал кон, изтикваше затънало в калта колело, спираше за рогата побягнал бик. Джобовете му винаги бяха пълни с монети на излизане от дома му и празни на връщане. Когато минеше през някое селце, дрипавите малчуганчета го сподиряха радостно и го наобикаляха като рояк мухи. Хората предполагаха, че е живял някога на село, защото винаги имаше в запас полезни за селяните съвети. Учеше ги как да изтребват житния молец, като поръсят хамбара и особено цепнатините между дъските с разтвор от готварска сол, как да прогонват житоядеца, като закачват навред цъфнал орвиот: по стени, по покриви, в полето и в къщи. Имаше „рецепти“ за прочистване на нивите от къклица, главня, троскот, лисича опашка — всевъзможни вредни плевели, които задушават житото. Предпазваше яйчарниците от плъхове само чрез миризмата на морско свинче, сложено вътре в тях.

Един ден видя местни жители, които усърдно скубеха коприва. Погледна купчината изкоренени и изсъхнали стръкове и забеляза:

— Увехнала е вече. А би могла да се използува, ако човек знае как. Когато копривата е млада, нейните листа са превъзходен зеленчук. Когато остарее, нейните влакна и нишки приличат на конопа и лена. Платно от коприва не отстъпва по нищо на конопеното. Ако се накълца, копривата е отлична храна за птиците, ако се стрие, може да се даде на рогатия добитък. Смесено с фуража, копривеното семе придава лъскавина на косъма на животните. А пък копривените корени, разбъркани със сол, дават много хубава жълта боя. От копривата става освен това прекрасно сено, което може да се коси два пъти в годината. А много ли й трябва? Шепа пръст и никакви грижи, никаква работа. Семето й само е ронливо по време на узряването и мъчно се събира. Това е всичко. Със съвсем малко труд копривата би могла да бъде полезна. Но пренебрегнете ли я, тя става вредна. И тогава се налага да я скубем. Колко много хора са като копривата! — Той помълча малко и добави: — Запомнете, драги приятели, няма вредни треви, както няма вредни хора. Има само лоши стопани.

Децата го обичаха още, защото умееше да прави прелестни играчки от слама и кокосови орехи.

Видеше ли вратата на някоя църква обвита в черен креп, той влизаше вътре. Обичаше да присъствува на погребения, както други обичат да присъствуват на кръщения. Чуждата загуба и скръб го привличаха, защото беше извънредно добросърдечен. Той се смесваше с тълпата от приятели, с облечените в черно близки на покойника, със свещениците, които служеха заупокойна край ковчега. Мислите му сякаш охотно се сливаха с погребалните псалми, изпълнени с видения от друг мир. Впил взор в небето и устремил дух към тайните на безконечното, той слушаше тъжните гласове, които пеят пред прага на тъмната бездна на смъртта.

Вършеше много благодеяния скришом, както други се крият, когато вършат злодеяния. Вмъкваше се незабелязано вечер по домовете. Качваше се крадешком по стълбите. И някой бедняк намираше, като се върнеше в къщи, вратата си отворена, а понякога дори избита в негово отсъствие. „Сигурно някой злосторник се е вмъкнал!“ — възкликваше нещастникът. И влизаше, но първото нещо, което привличаше погледа му, се оказваше златна монета, забравена на масата или стола. „Злосторникът“, който го беше споходил, беше не друг, а чичо Мадлен.

Той беше приветлив, но печален. Простите хорица казваха:

— Уж богаташ, но съвсем не се големее. Уж честит, пък никак не изглежда доволен.

Някои продължаваха да го смятат за загадъчна личност и твърдяха, че не допущал никого в спалнята си, която била истинска отшелническа килия, с пясъчен часовник, украсен с черепи и кръстосани кости. Тези слухове толкова се бяха разпространили, че няколко млади, изящно облечени и закачливи жителки на Монтрьой-сюр-мер дойдоха един ден при него и му казаха:

— Господин кмете, покажете ни най-сетне спалнята си. Казват, че била същинска отшелническа пещера.

Той се усмихна и незабавно ги въведе в „пещерата“ си. Жените бяха добре наказани за любопитството си. Спалнята беше обзаведена с най-обикновени мебели от акажу, доста грозни, както всички подобни мебели, а стените бяха тапицирани с най-проста хартия от по дванадесет су. Само едно нещо привлече вниманието им — два старомодни свещника, поставени върху камината, които бяха сребърни, както изглеждаше по всичко, „защото имаха контролен печат“. Наблюдателност, отговаряща напълно на духа на провинциалните градчета.

Но хората въпреки това продължаваха да разправят, че никой не бил влизал в спалнята му и че тя приличала на отшелническа пещера, кът за углъбяване, леговище, гробница.

Шушукаше се също, че бил вложил у Лафит „несметни“ суми, и то с уговорката винаги когато ги поиска, да бъдат на негово разположение. Така че, прибавяха злите езици, господин Мадлен можел да пристигне някой ден у Лафит, да подпише една разписка и да отнесе за десет минути своите два-три милиона. В действителност „неговите два-три милиона“ се свеждаха, както вече споменахме, до шестстотин и тридесет или четиридесет хиляди франка.

IV
Господин Мадлен в траур

В началото на 1821 година вестниците съобщиха за кончината на монсеньор Мириел, дински епископ, „наричан още монсеньор Биенвьоню“, починал като праведник на осемдесет и две годишна възраст.

Ще прибавим тук една подробност, изпусната от вестниците — динският епископ беше ослепял няколко години преди смъртта си, нещастие, което той понасяше леко, защото сестра му беше край него.

Нека отбележим мимоходом, че на тази земя, където няма нищо съвършено, да бъдеш сляп и да те обичат, е една от най-необикновените и най-изтънчените форми на щастие. Малко радости се равняват на радостта да чувствуваш постоянно край себе си любимата съпруга, дъщеря или сестра, пленителна спътница, която стои неотлъчно до тебе, защото имаш нужда от нея и защото и тя не може да живее без тебе, да знаеш, че си й необходим, както и тя ти е необходима, да можеш всеки миг да измериш нейната привързаност по времето, което ти посвещава, и да си кажеш: „Понеже ми отдава цялото си време, отдала ми е цялото си сърце.“

Да виждаш мисълта й, не можейки да видиш лицето й, да чувствуваш верността на едно същество в потъналия в тъма останал свят, да усещаш докосването на роклята й като трепет на крила, да чуваш как снове насам-натам, излиза, влиза, говори, пее и да си мислиш, че си център, около който кръжат нейните стъпки, думи, песен, да се убеждаваш всеки миг в собствената си привлекателност, да се чувствуваш толкова по-силен, колкото си по-немощен, да се превърнеш в твоя мрак и именно поради твоя мрак в светило, около което обикаля ангел, наистина малко радости се равняват на тази. Увереността, че ни обичат, е върховно щастие в живота. Че ни обичат заради нас самите или по-право казано, въпреки нас самите. Тази именно увереност притежава слепецът. Грижите в подобно нещастие са равносилни на милувки. Лишен ли е от нещо такъв човек? Той не е загубил слънчевия зрак, ако е запазил любовта. И каква любов при това! Любов, изтъкана изцяло от добродетел. Слепотата изчезва, ако човек се чувствува сигурен. Душата търси пипнешком другата душа и я намира. И тази вярна душа, която среща, е една жена. Ръката, която те поддържа, е нейната ръка; устните, които докосват челото ти, са нейните устни. Дъхът, който усещаш до себе си, е нейният дъх. Всичко нейно да ти принадлежи, като се почне от обожанието й и се свърши със състраданието й, да не се чувствуваш никога изоставен, да се уповаваш на нежната й слабост, да се опираш на тази крепка тръстика, да се докосваш до провидението и да можеш да го вземеш в прегръдките си, като че ли всевишният е станал осезаем, какво блаженство! Сърцето, неразбираемо небесно цвете, достига загадъчен разцвет. Ти не би дал твоя мрак за всичката светлина на небето! Една ангелска душа е до теб, неотлъчно до теб. Отдалечава се само за да се върне наново. Изчезва като блян, за да стане наново действителност. Усещаш топъл лъх: това е тя. Преливаш от ведрина, жизнерадост и въодушевление. Сияеш в нощта. Ами хилядите дребни грижи! Незабележими подробности, които придобиват огромни размери пред празния ти взор. Неизказано нежните извивки на женския глас галят слуха ти и ти заменят затъмнената вселена. Душата й те приласкава. Не виждаш нищо, но знаеш, че те обожават. Рай, изтъкан от тъми.

Монсеньор Биенвьоню се беше преселил от този рай в другия.

Известието за смъртта му беше отпечатано и в местния вестник, излизащ в Монтрьой-сюр-мер. На следния ден господин Мадлен се появи целият в черно, с траурна лента на шапката си.

Тези траурни дрехи не минаха незабелязано в града и дадоха повод за нови одумки. Решиха, че този траур хвърля светлина върху произхода на господин Мадлен и заключиха, че е бил роднина на достопочтения епископ. „Носи траур за динския епископ“ — шушукаха из приемните. Това много издигна господин Мадлен в очите на изтънченото общество в Монтрьой-сюр-мер и му спечели неговото уважение. Местното микроскопично предградие Сен-Жермен реши да вдигне карантината от господин Мадлен, по всяка вероятност родственик на епископ. Господин Мадлен забеляза порасналия си престиж по зачестените поклони на старите и по усмивките на младите жени. Една вечер една от най-изтъкнатите представителки на това висше общество в низша степен, считайки, че преклонната й възраст й дава право да бъде любопитна, се осмели да му зададе въпроса:

— Господин кметът е навярно братовчед на покойния дински епископ?

— Не, госпожо — отвърна той.

— Но вие носите траур за него — настоя старицата.

— Да, защото на младини служих като лакей у него.

Бяха забелязали още нещо: всеки път, когато в града се появеше младо савойче-коминочистаче, което обикаля друмищата, господин кметът поръчваше да го извикат, питаше го за името му и му даваше пари. Малките савойчета споделяха това едно с друго и все по-често минаваха през Монтрьой-сюр-мер.

V
Бледи светкавици на небосклона

С течение на времето всяка проява на враждебност изчезна. Отначало, по силата на неписания закон, който се отнася до всички преуспяващи, срещу господин Мадлен бяха възникнали грозни хули и клевети, после те се превърнаха в злобни клюки, малко по-късно в закачки, а най-сетне и те изчезнаха. Той се ползуваше с безспорно, искрено и единодушно уважение и настана време — приблизително през 1821 година, — когато произнасяха „господин кмета“ със същия тон, както в Дин през 1815 година казваха „негово преосвещенство епископа“. Съветите на господин Мадлен се ценяха на десет левги околовръст. Той уреждаше спорове, осуетяваше процеси, сдобряваше врагове. Всеки прибягваше до неговото застъпничество, за да докаже правотата си. Като че ли в душата му се съхраняваха скрижалите на неписаните природни закони. Тази почит към него се предаваше като зараза от човек на човек и за шест-седем години заля целия край.

Само един човек в града и околията устоя напълно на тази зараза и не й се поддаваше, каквото и да направеше чичо Мадлен, като че ли някакъв вроден усет, сигурен и верен, го държеше нащрек и не му даваше покой. Някои хора като че ли действително са надарени с чисто животински инстинкт, силно изявен и безпогрешен като всеки инстинкт, който определя симпатиите и антипатиите, който отблъсква съдбоносно един човек от друг, който не се колебае, не се обърква, не мълчи и е винаги праволинеен, ясен в своята слепота, властен, непоколебим, противопоставящ се упорито на всички внушения на разума. Независимо от различните обрати на човешката съдба той предупреждава тайно човека-куче за присъствието на човек-котка, както и човек-лисица — за приближаването на човек-лъв.

Често, когато господин Мадлен минаваше по някоя улица, спокоен, приветлив и обсипван с благословии от всички, един висок на ръст мъж, облечен в тъмносив, редингот, с дебел бастун и шапка със смъкната периферия, се обръщаше рязко и го проследяваше с поглед, докато той изчезнеше. Този мъж се опираше, скръстваше ръце и клатейки бавно глава, присвиваше в недоумение устни — многозначителна гримаса, която би могла да се изтълкува по следния начин: „Кой може да бъде, този човек? Уверен съм, че съм го виждал някъде. Във всеки случай няма да му се удаде да ме извози.“

Този мрачен, бихме казали дори застрашително мрачен мъж спадаше към хората, които вдъхват тревога на всеки наблюдател, даже при бегъл поглед.

Казваше се Жавер и служеше в полицията.

Той изпълняваше в Монтрьой неприятната, но безспорно полезна длъжност на полицейски инспектор. Не беше свидетел на първите стъпки на господин Мадлен. Дължеше поста си на покровителството на господин Шабуйе, сега секретар на министъра на вътрешните работи граф Англес, а по онова време префект на Париж. Когато Жавер пристигна в Монтрьой-сюр-мер, състоянието на крупния индустриалец беше вече създадено и чичо Мадлен се беше превърнал в господин Мадлен.

Някои полицейски служащи имат характерно за професията си изражение, примесено с голяма доза подлост и съзнание за власт. И Жавер имаше подобно лице, но на него нямаше никаква следа от низост.

Ние сме дълбоко убедени, че ако душите бяха видими за човешкия поглед, съвсем недвусмислено щяхме да установим едно интересно явление: на всеки човешки индивид съответствува дадена животинска порода и лесно бихме приели смътно прозряната от някои мислители истина, че всички животни, от стридата до орела и от свинята до тигъра, са превъплътени в човешката раса, а всяко едно от тях — в отделния човешки, индивид. Понякога се случва няколко от тях да съжителствуват в един и същи човек.

Животните не са нищо друго освен изображенията на нашите пороци и добродетели, излезлите наяве, видими въплъщения на нашите души. Бог ни ги показва, за да ни наведе на размисъл. Но понеже животните са само призраци, Бог не ги е сътворил податливи на възпитание в истинския смисъл на думата. Пък и за какво ли им е притрябвало? Нашите души обаче съществуват реално и имат собствено предназначение: те са надарени от Бога с ум, тоест с податливост за възпитание. Правилно насоченото обществено възпитание винаги е в състояние да извлече от една душа, каквато и да е тя, нейното полезно съдържание.

Всичко казано, разбира се, има много тесен смисъл и важи само за видимия земен живот, без да предрешава сложния проблем за предишната и по-късна участ на другите живи твари. Видимото „аз“ в никакъв случай не дава право на мислителя да отрече скритото „аз“. А сега можем да продължим след тази уговорка.

И така, ако допуснете за миг заедно с нас, че всеки човек носи в себе си някой животински тип, лесно ще можем да определим същината на полицейския инспектор Жавер.

Астурските селяни вярват, че между новородените на всяка вълчица има по едно куче, което тя разкъсва, защото, ако порасне, то би разкъсало другите вълчета.

Дайте човешки образ на това родено от вълчица куче и ето ви Жавер.

Жавер беше роден в затвор от една гледачка на карти, чийто мъж беше каторжник. Когато порасна, той си даде сметка, че стои вън от обществото и загуби надежда, че ще може да проникне някога в него. Откри, че обществото не допуска никога в своите редове две класи хора: хората, които го нападат, и хората, които го охраняват. Той можеше да избира само между тези две класи. Чувствуваше същевременно в себе си вродена суровост, порядъчност и честност, засилени от невероятно голяма ненавист към безпризорните, от които сам той произлизаше. Постъпи на служба в полицията и преуспя. На четиридесет години беше вече инспектор.

На младини беше служил като надзирател в каторгите в Южна Франция.

Преди да продължим, нека поясним какво точно разбираме под думите „човешки образ“, с които си послужихме малко по-горе по повод на Жавер.

Човешкият образ на Жавер се състоеше от лице с чип нос с дълбоко врязани ноздри, към които пълзяха по двете му бузи огромни бакенбарди. Човек се чувствуваше неудобно, когато за пръв път видеше тези две гори и тези две пещери. Когато Жавер се смееше, нещо, което се случваше рядко и представляваше страшна гледка, тънките му устни изчезваха и се виждаха не само зъбите, но и венците му, а около носа се издълбаваха свирепи хоризонтални бръчки, напомнящи муцуна на див звяр. Сериозен, Жавер приличаше на пес. Засмееше ли се, превръщаше се в тигър. Отгоре на всичко това той имаше нисък череп, силно развита челюст, чело, обрасло с коси, които стигаха чак до веждите му, злобна звездообразна бръчка между очите, образувана от постоянно мръщене, мрачен поглед, ядно стисната уста и жестоко, заповедническо изражение.

Този човек се ръководеше от две съвсем прости и по начало положителни чувства, които за съжаление беше довел до крайност и беше превърнал почти в отрицателни черти: зачитане на властта и ненавист към непокорството. Кражбата, убийството и всички престъпления бяха в неговите очи различни форми на непокорство. Той вярваше сляпо и дълбоко във всяко длъжностно лице, като се почнеше от министър-председателя и се стигнеше до селския пъдар. Изпитваше презрение, погнуса и отвращение към всеки, който макар и само веднъж бе престъпил допустимия от закона праг на злото. Беше непримирим до изстъпление и не допускаше никакво изключение. Или казваше: „Държавният чиновник не може да сбърка. Магистратът никога не греши“, или заявяваше: „Тези типове са безвъзвратно загубени. От тях не може да излезе нищо свястно.“ Споделяше напълно убежденията на някои ограничени умове, които приписват на човешките закони властта да създават или ако щете, да откриват обречените и да преграждат пътя на низшите класи с някакъв своего рода Стикс. Беше стоически твърд, сериозен и суров: печално замислен, скромен и надменен като всички фанатици. Студеният му поглед пронизваше като свредел. Целият му живот се свеждаше до две думи: бди и следи! Беше въвел прави линии там, където има само криволици. Вярваше твърдо в полезността на своята деятелност, тачеше благоговейно функциите си и шпионствуваше така, както друг свещенодействува. Горко на нещастника, който попаднеше в лапите му! Жавер би арестувал собствения си баща, ако той избягаше от каторгата, би издал собствената си майка, ако тя напуснеше самоволно мястото, където е била въдворена на местожителство. И би го сторил с дълбокото вътрешно удовлетворение, което доставя всяка добродетелна постъпка. При това водеше живот, изпълнен с лишения, самота, себеотрицание, целомъдрие, без ни най-малкото развлечение. За този безпощаден страж, въплъщение на неумолимия дълг, на непристъпната почтеност, полицията беше това, което беше Спарта за спартанците. Жавер бе изваян от мрамор детектив, Брут в кожата на Видок.

Всичко у него издаваше човека, който дебне из засада. Мистичната школа на Жозеф дьо Местр, която, по онова време разкрасяваше с висша космогония жалките вестници на ултрароялистите, не би пропуснала да изобрази Жавер като символ. Никой не можеше да види нито челото му, скрито под нахлупената шапка, нито очите му, засенчени от гъстите вежди, нито брадата му, закрита от връзката, нито ръцете му, пъхнати в ръкавите, нито тоягата му, мушната под редингота. Но щом се наложеше, из сянката внезапно изскачаха като из засада и ъгловатото ниско чело, и зловещият поглед, и злобната брада, и огромните лапи, и застрашителната тояга.

В малкото си свободни часове той се просвещаваше, макар че мразеше книгите. Притежаваше очевидно известна грамотност. Тя се проявяваше впрочем в превзетия му говор.

Казахме вече, че нямаше никакви пороци. Когато беше доволен от себе си, разрешаваше си щипка тютюн. И само благодарение на тази своя малка слабост той имаше нещо общо с останалото човечество.

Не е мъчно да се отгатне, че Жавер всяваше ужас сред всички представители на обществения слой, обозначен в графата: „Скитници“ от ежегодната статистика на министерството на правосъдието. Чуеха ли името на Жавер, те си плюеха на петите, зърнеха ли лицето му, вкаменяваха се от ужас.

Такъв беше този страшен човек.

Зорко око, неотлъчно вперено в господин Мадлен. Подозрително око, изпълнено с догадки. Накрая и господин Мадлен го забеляза, но като че ли не му отдаде нужното значение. Той не зададе нито един въпрос на Жавер, не се опитваше да го срещне, но не го и избягваше, търпеше като че ли с пълно безразличие неговия смущаващ и угнетителен поглед. Държеше се с Жавер както с всички други: благо и непринудено.

По няколко случайно изплъзнали му се думи можеше да се отгатне, че подтикван от свойственото за шпионина любопитство, смесица от инстинкт и упорита воля, Жавер беше издирил тайно следите, които чичо Мадлен беше оставил в миналото си. Той като че ли се беше добрал до някои факти и понякога намекваше с недомлъвки, че някой бил събрал сведения за едно изчезнало селско семейство. Веднъж дори му се случи да каже, говорейки сам на себе си: „Струва ми се, че вече е в ръцете ми!“ После три дни ходи умърлушен, без да продума нито дума. Изглежда, че нишката, която си въобразяваше, че е уловил, се беше скъсала.

Впрочем в едно човешко същество не може да има нищо съвсем непогрешимо — това се явява необходимата поправка на прекалено абсолютното значение на някои думи, — затова и инстинктът може да се разколебае, да загуби следата и да сбърка пътя. В противен случай той би превъзхождал ума и животното би било по-прозорливо от човека.

Напълно непринуденото и спокойно държане на господин Мадлен очевидно не малко озадачаваше Жавер.

Един ден обаче странното поведение на инспектора като че ли привлече вниманието на господин Мадлен.

Ето по какъв повод стана това.

VI
Дядо Фошльован

Една сутрин господин Мадлен минаваше по една непавирана улица на Монтрьой-сюр-мер. Той чу шум и видя струпани хора на известно разстояние от него. Приближи се. Един кон беше паднал и под каруцата лежеше затиснат старецът Фошльован.

Този старец беше един от малкото врагове на господин Мадлен по онова време. Когато Мадлен пристигна в този край, Фошльован, бивш писар на нотариус, що-годе грамотен селянин, се занимаваше с търговия, но работите му вървяха зле. Пред очите му Мадлен, обикновеният работник, забогатяваше, докато той; собственикът, се разоряваше. Това го изпълни със завист и той вредеше всячески на Мадлен при всеки удобен случай. После дойде фалитът: останал само с кон и каруца, без семейство и без деца, старецът стана колар, за да си изкарва прехраната.

Конят си беше счупил двете ребра и не можеше да се повдигне. Фошльован се беше заклещил между колелата. Той беше паднал така лошо, че цялата тежест на каруцата притискаше гърдите му. Каруцата беше доста натоварена. Чичо Фошльован издаваше жални стонове. Опитаха се да го измъкнат, но безуспешно. Всяко неумело усилие, всяко несръчно движение в негова помощ, всяко погрешно разклащане на каруцата можеха да го доубият. Имаше само една възможност да го измъкнат — като повдигнат колата отдолу. Жавер, който се беше появил точно по време на произшествието, изпрати да донесат лост.

Господин Мадлен се доближи. Хората се отстраниха почтително.

— Помощ! — викаше старият Фошльован. — Няма ли да се намери някой добър човек, който да спаси стареца?

Господин Мадлен се обърна към присъствуващите:

— Няма ли лост?

— Отидоха да донесат — отговори една селянка.

— След колко време ще се върнат?

— Отидоха при най-близкия налбантин, във Флашо, но все ще се забавят поне четвърт час.

— Четвърт час! — възкликна господин Мадлен.

През нощта беше валяло, почвата беше прогизнала, колата постепенно затъваше все повече и повече в тинята и притискаше гърдите на стария колар. Явно беше, че още пет минути и ребрата му щяха да изпращят.

— Невъзможно е да се чака четвърт час! — извика Мадлен на селяните, които гледаха.

— Няма как!

— След четвърт час ще бъде късно! Не виждате ли, че колата затъва?

— Как да не виждаме!

— Чуйте — поде Мадлен, — под колата има все още достатъчно място, за да се пъхне един човек и да я повдигне с гръб. Само за половин минута, докато измъкнем стареца. Няма ли измежду вас някой юначага със здрав кръст и добро сърце? Ще спечели пет златни луидора.

Никой от струпаните не помръдна.

— Давам десет луидора — поде Мадлен.

Присъствуващите не смееха да вдигнат очи. Някой промърмори:

— Иска се дяволска сила. При това има опасност и другият да остане отдолу.

— Хайде — продължи Мадлен, — давам двадесет луидора.

Същото мълчание.

— Едва ли им липсва желание — каза нечий глас. Господин Мадлен се обърна и позна Жавер. Не беше го забелязал при идването си.

— Но сила не им достига — продължи Жавер. — Трябва да си необикновено як, за да повдигнеш току-така цяла натоварена каруца на гърба си. — После той погледна втренчено господин Мадлен и продължи, натъртвайки на всяка своя дума. — Аз, господин Мадлен, съм срещал в живота си само един човек, който би бил способен да извърши това, което вие предлагате.

Мадлен изтръпна.

Жавер прибави привидно безразлично, но без да снема поглед от него:

— Той беше каторжник.

— Така ли! — промълви Мадлен.

— От каторгата в Тулон.

Господин Мадлен пребледня.

Междувременно каруцата продължаваше да затъва бавно. Чичо Фошльован хъркаше и стенеше.

— Задушавам се! Трошат ми се ребрата! Дайте лост или направете нещо! Ох!

Мадлен се огледа наоколо.

— Никой ли не иска да спечели двадесет луидора и да спаси живота на този нещастен старец?

Никой от присъствуващите не помръдна.

— Аз познавах един-единствен човек, който би могъл да замести лост. Той беше каторжник.

— Ах! Смазва ме вече! — изохка старецът.

Мадлен вдигна глава, срещна все още втренчения в него ястребов поглед на Жавер, изгледа неподвижните селяни и се усмихна тъжно. После, без да каже дума, коленичи и преди тълпата да успее да извика, се провря под колата.

Настъпи ужасен миг на безмълвно очакване.

Видяха как Мадлен, легнал почти по корем, се опита на два пъти да приближи лакти до коленете си. Завикаха му:

— Чичо Мадлен, излезте оттам!

Самият Фошльован го помоли:

— Излезте, господин Мадлен. Вижда се, че ми е писано да умра. Оставете ме! Иначе колата ще смаже и вас!

Мадлен не отговори.

Зрителите се задушаваха от вълнение.

Колелата бяха затънали още по-дълбоко и сега вече беше почти невъзможно Мадлен да изпълзи изпод колата.

Внезапно грамадата над него се разклати, каруцата се надигна бавно, колелата излязоха наполовина из браздите на коловозите. Нечий задавен глас извика:

— Побързайте! Помогнете!

Викаше Мадлен, напрегнал последни сили. Самоотвержеността на този сам човек вдъхна сила и смелост у всички други. Протегнаха се двадесет чифта ръце и повдигнаха колата. Старият Фошльован беше спасен.

Мадлен се изправи. Беше блед, макар и облян в пот. Дрехите му бяха разкъсани и окаляни. Всички плачеха. Старецът целуваше коленете му и го гледаше с благоговение. А по лицето на Мадлен се беше изписало странно мъченическо и неземно изражение. Той погледна спокойно Жавер, който също все още не сваляше очи от него.

VII
Фошльован става градинар в Париж

Фошльован си беше изкълчил коляното при падането. Чичо Мадлен нареди да го пренесат в болницата, която беше устроил за работниците си в самата сграда на фабриката и където болните бяха поверени на грижите на две монахини. На другата сутрин старецът намери на нощната си масичка една банкнота от хиляда франка и следната бележка, написана собственоръчно от чичо Мадлен: „Купувам каруцата ви заедно с коня.“ Каруцата беше съвсем разнебитена, а конят — мъртъв. Фошльован оздравя, но коляното му остана схванато. С препоръчителни писма от сестрите и свещеника господин Мадлен успя да настани стареца като градинар в един женски манастир в квартала Сент-Антоан в Париж.

Малко след това произшествие назначиха господин Мадлен за кмет. Когато Жавер го видя за първи път препасан с шарфа, който го обличаше във власт над града, той изпита трепета на куче, подушило вълк под дрехата на господаря си. От този миг той почна да го избягва, доколкото му беше възможно. Когато служебните задължения го принуждаваха непременно да се срещне с кмета и той не можеше да не се яви при него, Жавер му говореше много почтително.

Благоденствието, което чичо Мадлен беше създал в Монтрьой-сюр-мер, личеше още по един признак, който, макар и известен само на специалистите, е също показателен. При това този признак никога не лъже. Когато населението изнемогва, когато липсва работа, когато търговията е замряла, данъкоплатецът, притиснат от недоимъка, не устоява на задълженията си, изчаква и просрочва определените дати и държавата изхарчва много пари за принудителни мерки по събиране на недоборите. Когато работата изобилствува, когато страната е щастлива и богата, данъкът се събира лесно и коства много по-малко на държавата. Може да се каже, че обществената заможност и нищета се измерват с един безпогрешен термометър: разноските по събиране на данъците. За седем години разноските по събиране на данъка се бяха намалили с три четвърти в околията на Монтрьой-сюр-мер, затова тази околия биваше често цитирана, особено от тогавашния министър на финансите, господин дьо Вилел.

Такова беше положението на този край, когато Фантин се завърна в родния си град. Никой не си спомняше за нея. За щастие вратата на фабриката на господин Мадлен беше приветливо отворена, като приятелско лице. Тя се яви там и беше приета в женския цех. Занаятът беше съвсем нов за Фантин, тя не проявяваше голяма сръчност и печелеше малко, но това й стигаше; жизненият проблем беше разрешен: тя си изкарваше хляба.

VIII
Госпожа Виктюрниен изразходва тридесет и пет франка в защита на морала

Когато Фантин разбра, че ще може да се изхранва, тя изпита истинска радост. Да живее честно от собствения си труд, каква милост на небето! Охотата за работа й се възвърна напълно. Тя си купи огледало, любуваше се в него на младостта си, на хубавите си коси, на белите си зъби, забрави миналите несгоди, заживя само с мисълта за Козет и за бъдещето и се почувствува почти щастлива. Нае си малка стаичка и я мебелира на кредит срещу бъдещата си работа — остатък от привичките й на лекомислена жена.

Понеже не можеше да каже, че е омъжена, тя се пазеше грижливо, както вече споменахме, да заговори за дъщеря си.

Видяхме, че отначало плащаше редовно на Тенардие. Но понеже знаеше само да се подписва, принудена беше да им пише посредством един просбописец.

Пращаше им често писма и с това привлече хорското внимание. В женската работилница почнаха да шушукат, че „Фантин пише писма“ и „има съмнително поведение“.

Най-зорко дебнат постъпките ви ония хора, които всъщност имат най-малко основание да се интересуват от тях. Защо еди-кой си винаги се прибира чак когато се мръкне? Защо не знам кой си не окачва никога на гвоздея ключа си в четвъртък? Защо избира все глухите улички? Защо еди-коя си дама винаги слиза от файтона си още преди да стигне до дома си? Защо праща да й купуват пакет хартия за писма, когато чекмеджето й е „пълно-пълненичко“ с пликове и листове? И прочие, и прочие. Някои хора, за да намерят отговор на тези загадки, които между другото изобщо не ги интересуват, изхарчват повече пари, загубват повече време, изразходват повече сили, отколкото са необходими, за да се извършат десет добри дела. И всичко това ей така, заради самата клюка, без да получат друга награда за любопитството си освен неговото задоволяване. Те са готови да слухтят с дни след някой мъж или жена, да висят с часове по ъглите на улицата, при входните врати, нощем, под дъжд и мраз, да подкупят доставчика, да напият кочияша или лакея, да отрупат с подаръци камериерката, да спечелят благоволението, на портиера. И защо? Просто заради ненаситното желание да видят, да узнаят, да разучат. Заради ненаситната жажда за клюки. А често тези разбулени мистерии, тези разгласени тайни, тези извадени наяве загадки влекат след себе си катастрофи, дуели, фалити, разорени семейства, разбити съществувания, за голямо удовлетворение на тия, които са ги „разкрили“, подтиквани само от любов към сплетните, без каквато и да било лична изгода. Печална картина.

Някои хора са зли само защото изпитват непреодолима нужда да злословят. Техният разговор — празни приказки в приемните, шушукане из антретата — прилича на камините, които хабят много дърва. Необходимо е голямо количество гориво. Горивото в случая е техният ближен.

И така, Фантин стана прицел за наблюдения.

Не бива да се забравя, че не една жена й завиждаше заради русите коси и блестящите зъби.

Забелязаха, че доста често, както стоеше между другите работнички в цеха, тя се извръщаше, за да изтрие насълзените си очи. В тези мигове младата жена мислеше за детенцето си. А може би и за мъжа, когото беше обичала.

Тайнствените връзки с миналото се скъсват болезнено.

Установиха, че два пъти месечно пише препоръчани писма до един и същ получател. Успяха да се доберат и до адреса: „Уважаемия господин Тенардие, гостилничар в Монфермей“. Напиха в кръчмата просбописеца, простодушно старче, което не можеше да налее червено вино в стомаха си, без да излее чуждите тайни. Узнаха, с една дума, че Фантин има дете. „Навярно е била уличница.“ Намери се и една сплетница, която се замъкна чак в Монфермей, видя се с Тенардие и заяви след завръщането си:

— Похарчих тридесет и пет франка, но сега съм поне наясно. Видях детето.

Тази сплетница беше едно плашило, на име госпожа Виктюрниен[1], блюстителка на морала и отговорничка за всеобщата добродетел. Госпожа Виктюрниен беше петдесет и шест годишна и старостта бе удвоила природната й грозота. Имаше треперлив глас и свадлив характер. Колкото и невероятно да изглежда, тази вещица беше на времето млада. И на младини, точно в разгара на деветдесет и трета година, се беше омъжила за един захвърлил расото си монах, червенокапец, преминал от бернардинския орден право в якобинския лагер. Беше суха, куха старуха, устата, ръбата, зъбата, и все още не можеше да забрави монаха, който я беше оставил вдовица, след като бе съумял хубавичко да я обуздае и превие. Бодлива крава, която се беше подплашила от захвърленото расо. По време на Реставрацията тя беше станала прекалено набожна и усърдието й беше толкова голямо, че свещениците и простиха прегрешението с червения монах. Тя имаше малко имотец, който завеща шумно на едно духовно дружество. Ползуваше се с много добро име в Араската епархия. Тази именно госпожа Виктюрниен отиде в Монфермей и заяви при връщането си:

— Видях детето.

Всичко това отне не малко време. Фантин беше вече повече от година във фабриката, когато един ден надзирателката на цеха й връчи от името на кмета петдесет франка, като й заяви, че тя вече не се числи към работничките, и я посъветва, все от името на господин кмета, да напусне този край.

Беше точно през месеца, когато съпрузите Тенардие, след като бяха поискали вече дванадесет франка вместо седем, бяха увеличили вноската от дванадесет на петнадесет франка.

Тази вест смаза Фантин. Тя не можеше да напусне градчето, защото дължеше за наема и за мебелите си. Петдесетте франка не можеха да покрият дълговете й. Опита се да прошепне няколко умолителни думи. Надзирателката й повтори, че трябва начаса да напусне работилницата. Между другото Фантин беше посредствена работничка. Покрусена не толкова от отчаяние, колкото от срам, Фантин си отиде и се прибра в стаичката си. Всички, значи, знаеха за нейното прегрешение!

Тя не намери у себе си сили да се оплаче. Посъветваха я да говори с господин кмета. Не посмя. Господин кметът й даваше петдесет франка, защото беше добросърдечен, но я изгонваше, защото беше справедлив. И тя се подчини на присъдата му.

IX
Победата на госпожа Виктюрниен

Така калугерската вдовица свърши полезна работа.

Между другото господин Мадлен изобщо не беше в течение на случилото се. Животът е изпълнен с подобни нещастни стечения на обстоятелствата. Господин Мадлен беше свикнал почти никога да не влиза в женския цех. Сложил беше начело на него една стара мома, посочена му от свещеника, и имаше пълно доверие в тази надзирателка, действително достойна за уважение личност, твърда, справедлива, неподкупна, изпълнена с милосърдие, което се изразява в подаяния, но не и с милосърдие, което се изразява в разбиране и прощаване. Господин Мадлен се осланяше за всичко на нея. И най-добрите хора често са принудени да прехвърлят властта си върху други. И ето че разполагайки с пълна власт и дълбоко убедена, че постъпва правилно, надзирателката беше разследвала случая, изправила бе Фантин на съд, произнесла бе присъдата и я бе привела в изпълнение.

Колкото до петдесетте франка, тя ги беше взела от една сума, поверена й от господин Мадлен за подаяния, и подпомагане на работничките, за която не беше длъжна да му дава отчет.

Фантин се опита да постъпи като прислужничка в някое семейство. Предлагаше услугите си от къща в къща. Никой не я искаше. Не можеше да напусне града. Вехтошарят, на когото дължеше за мебелите — и при това какви мебели! — й беше казал:

— Ако си отидете, ще накарам да ви арестуват като крадла.

Собственикът, на когото дължеше за наема, й беше казал:

— Вие сте млада и хубава. Може да платите и по друг начин.

Тя раздели петдесетте франка между хазяина си и вехтошаря, върна трите четвърти от мебелите си, запази само най-необходимото и се озова без работа, без обществено положение, само с едно легло и още сто франка задължения.

Почна да шие груби ризи за войниците от гарнизона, от което печелеше дванадесет су на ден. А дъщеря й струваше десет. Именно по това време тя почна да плаща нередовно на Тенардие.

По същото време една бабичка, от която палеше свещта си, когато се прибираше вечер, я научи на изкуството да живее в оскъдица. Когато си свикнал да живееш с малко, свикваш да живееш и с нищо. Сменяш все едно стаята: в първата е било тъмно, във втората е непрогледно.

Фантин научи как може да мине зиме без нито едно дръвце, как да се откаже дори от птичето си, защото то изяжда за два дни просо за цял лиар, как да превърне фустата си в завивка и завивката си във фуста, как да пести свещта, като се храни на светлината на отсрещния прозорец. Човек няма представа какво могат да извлекат от едно-едничко су някои безпомощни създания, остарели в почтеност и нищета. Умението им се превръща в края на краищата в същинска дарба.

Фантин придоби тази възвишена дарба и си възвърна малко смелостта.

По това време тя казваше на една своя съседка:

— Няма що! Казвам си: като спя само по пет часа, като шия през всичкото останало време, все някак ще припечеля къшей хляб. И после, когато ти е тъжно, ядеш по-малко. Какво да се прави! Мъки, тревоги, малко хляб, много огорчения — и ето ме сита.

В това окаяно положение за нея щеше да бъде небивало щастие да вижда край себе си малкото си момиченце. Мина й през ум да го вземе при себе си. Но как? Да застави детенцето да дели мизерията й! А освен това тя дължеше пари на Тенардие! Как да се разплати с тях? Ами пътуването? Отде да намери пари, за да го заплати?

Бабичката, която, ако можем така да се изразим, й даде уроците по сиромашия, беше истинска светица, на име Маргьорит, дълбоко набожна жена, бедна, но състрадателна към бедните, а дори и към богатите, която можеше да пише само името си Маргьорит, но вярваше в Бога и това й заместваше всяка наука.

Долу, на самото дъно на човешкото общество, има много такива добродетелни души. Един ден те ще бъдат горе, на небето. Защото и земният живот има утре.

В първите дни след уволнението си Фантин толкова се срамуваше, че не смееше да се покаже вън от дома си.

Когато вървеше по улицата, отгатваше, че хората я сподирят с поглед и я сочат с пръст. Всички я гледаха, без никой да я поздравява. Студеното язвително презрение на минувачите пронизваше като леден вятър тялото и душата й.

В малките градчета изпадналата жена се чувствува гола под хорските насмешки и любопитство. В Париж поне никой не познаваше Фантин, а неизвестността прикрива като дреха. О! Как й се искаше да се върне в Париж! Невъзможно!

Трябваше да свикне с презрението, както беше свикнала с бедността. Постепенно тя се примири. Отърси се след два-три месеца от срама и почна да се движи из града, като че ли нищо не е било.

— Пет пари не давам! — заяви тя и се заразхожда с вирната глава и горчива усмивка, чувствувайки, че става безочлива.

Госпожа Виктюрниен я виждаше понякога, когато тя минаваше под прозореца й, забелязваше окаяното състояние на „тази твар, поставена надлежно на мястото й“ благодарение на нейните усилия, и беше горда с победата си. Злите хора имат пошли удовлетворения.

Непосилната работа изтощаваше Фантин и леката суха кашлица, която тя влачеше отдавна, се засили. Тя казваше понякога на съседката си Маргьорит:

— Пипнете ръцете ми, просто парят.

И все пак сутрин, когато разчесваше със стария счупен гребен хубавите си коси, които се разсипваха като пухкава коприна, тя изпитваше за миг задоволено кокетство.

X
Последици от победата на госпожа Виктюрниен

Изгониха Фантин от фабриката в края на зимата. Лятото измина и пак настъпи зима. Къси дни, по-малко работа. Зима без топлина, без светлина, без пладне; едва съмнало и вече се мръква, мъгла, здрач, сив прозорец, недостатъчно осветление. Небето прилича на избено прозорче, а денят — на зимник. Слънцето има сиромашки вид. Жесток сезон! Зимата превръща в камък небесната влага и човешкото сърце. Кредиторите на Фантин не й даваха мира.

Тя печелеше съвсем малко. Задълженията й нарастваха. Тенардие, на които плащаше нередовно, й пишеха час по час писма, чието съдържание я хвърляше в отчаяние и чиито такси я разоряваха. Веднъж те й писаха, че мъничката Козет е съвсем гола в големия студ, че се нуждае от вълнена пола и че майка й трябва да изпрати поне десет франка за тази цел. Тя получи писмото и цял ден го държа в ръката си. Вечерта влезе при един бръснар, който живееше на ъгъла, и разпусна кока си. Прекрасните й руси коси се разсипаха чак до кръста.

— Какви чудесни коси! — възкликна бръснарят.

— Колко ще ми дадете за тях? — попита Фантин.

— Десет франка.

— Острижете ги.

Тя купи една вълнена пола и я изпрати на Тенардие.

Полата вбеси съпрузите Тенардие. Те искаха пари. Дадоха полата на Епонин. Клетата Чучулига продължи да зъзне.

Фантин си помисли: „Детето ми вече не трепери от студ. Облякох го с косите си.“ Тя носеше малки кръгли шапчета, които скриваха остриганата й глава и с които пак беше хубава.

Но в сърцето й покълнаха наченки на мрачен прелом. Понеже не можеше вече да вчесва любимите си коси, тя започна да ненавижда всичко, което я окръжаваше. Дълго бе споделяла всеобщата почит към чичо Мадлен. Но понеже постоянно си повтаряше, че именно той я беше изгонил, че той беше причина за неволята й, тя намрази и него заедно с всички други, и дори най-много него.

Минеше ли край фабриката в часовете, когато работниците стояха пред вратата, тя нарочно се смееше и пееше.

Една стара работничка, която чу един ден смеха и пеенето й, каза:

— Това момиче ще свърши зле.

И ето че един ден, напук на всички, само от озлобление, тя си взе любовник, първия, който й попадна под ръка, човек, към когото не изпитваше никакви чувства. Той беше пропаднал тип, музикант-просяк, дрипав безделник, който я биеше и я изостави отвратен, както и тя беше отишла отвратена при него.

Фантин боготвореше детето си.

Колкото по-ниско падаше, колкото по-мрачно ставаше всичко около нея, толкова по-ярко сияеше дълбоко в душата й кроткото ангелско личице.

— Когато, забогатея — казваше тя, — ще взема Козет при себе си. — И се смееше радостно. А кашлицата й не спираше и гърбът й се обливаше: в пот.

Един ден тя получи писмо от Тенардие със следното съдържание:

„Козет е болна от заразната болест, която върлува в този край, така наречената сипаница. Необходими са скъпи лекарства. Те ни разоряват и ние не сме повече в състояние да ги купуваме. Ако до една седмица не изпратите четиридесет франка, момиченцето ви ще умре.“

Фантин избухна в истеричен смях и каза на старата си съседка:

— Те с ума си ли са? Четиридесет франка! И таз добра! Ами че то прави два наполеона! Отде искат да им ги взема? Наистина тия селяци са страшно глупави!

И все пак тя отиде до прозорчето на стълбището и препрочете писмото.

После се спусна по стълбата и изтича, подскачайки, на улицата, като продължаваше да се смее.

— Защо сте толкова весела? — я попита един случайно срещнат минувач.

— Заради голямата глупост, която са ми писали едни селяци. Искат ми четиридесет франка. Какво да ги правиш? Селяндури!

Когато пресичаше площада, тя видя много народ, насъбран около една кола с чудновата форма, на чийто покрив беше застанал облечен в червени дрехи мъж, който говореше гръмко. Зъболекар-шарлатанин, който обикаляше от град на град и предлагаше на публиката изкуствени челюсти, всевъзможни церове, пудри и чародейни еликсири.

Фантин се смеси с навалицата и почна да се смее заедно с другите на неговата натруфена реч, изпъстрена с цветисти думи, предназначени за простолюдието, и с научни термини, предназначени за по-избраните слушатели. Зъбовадецът съгледа хубавото момиче, което се смееше, и тутакси се провикна:

— Ей, ти там, смехурке, зъбите ти са чудесни. Ако се съгласиш да ми продадеш двата си горни резци, ще ти броя за всеки по един златен наполеон.

— Какво значи това „резци“? — попита Фантин.

— Резците — отвърна начетеният зъболекар — са двата предни горни зъба.

— Какъв ужас! — възкликна Фантин.

— Два наполеона! — измърмори една беззъба старица зад нея. — Каква щастливка!

Фантин побягна, като си запуши ушите, за да не чува пресипналия глас на шарлатанина, който викаше подире й:

— Помислете си, хубавице! Два наполеона! Могат да ви свършат хубава работа! Ако се решите, елате довечера в кръчмата „Сребърната палуба“, там ще ме намерите!

Фантин се прибра разярена в къщи и разказа случката на добродушната си съседка Маргьорит.

— Можете ли да си представите! Какъв отвратителен човек! Как пущат такива хора да ходят из страната! Да ми извадел двата предни зъба! Ами че аз ще стана същинско плашило! Косите ми пак ще поникнат, но зъбите! Ах, какво чудовище! По-скоро ще се хвърля от петия етаж с главата надолу! И ми каза, че довечера щял да бъде в кръчмата „Сребърната палуба“.

— И колко ти предложи в замяна? — попита Маргьорит.

— Два наполеона.

— Точно четиридесет франка.

— Да, четиридесет франка — повтори Фантин.

Тя се замисли и се залови за работата си. След четвърт час прекъсна шиенето и пак отиде да препрочете писмото на Тенардие на стълбището.

Когато се върна в стаята, тя каза на Маргьорит, която работеше край нея:

— Какво значи сипаница? Чували ли сте тази дума?

— Да — отговори старата мома. — Това е една болест.

— Много ли лекарства трябват за нея?

— О, страхотни лекарства!

— Какво боли при нея?

— Какво ли, всичко.

— А хваща ли и децата?

— Главно децата.

— Умира ли се от нея?

— Като нищо — каза Маргьорит.

Фантин излезе и пак препрочете писмото на стълбището.

Вечерта тя напусна дома си и се запъти към улица Париж, където се намират странноприемниците.

На другата сутрин, когато Маргьорит влезе призори в стаята на Фантин — те работеха винаги заедно и по този начин горяха по една свещ за двете, — тя завари Фантин седнала на леглото, бледа и вцепенена. Не си беше лягала. Шапчицата й се беше свлякла на скута и. Свещта беше горяла цялата нощ и се беше стопила почти напълно.

Маргьорит се стъписа на прага, смаяна от това чудовищно разсипничество, и се провикна:

— Господи! Цялата свещ е изгоряла! Какво се е случило!

Тя погледна Фантин, която беше обърнала към нея остриганата си глава. Младата жена се беше състарила от вечерта с десет години.

— Исусе Христе! — възкликна Маргьорит. — Какво ви се случило, Фантин?

— Нищо ми няма — отвърна Фантин. — Всичко е наред. Детето ми няма да умре от тази ужасна болест по липса на грижи. Много съм доволна.

И при тези думи тя показа на старата мома двата наполеона, които лъщяха на масата.

— Господи Исусе! — възкликна отново Маргьорит. — Ами че това е цяло състояние! Откъде имате тия златни луидори?

— Ето така, имам ги — отговори Фантин и се усмихна.

Свещта осветяваше лицето й. Усмивката й беше кървава. Червеникава слюнка се беше насъбрала в крайчеца на устните й, а в устата й зееше черна дупка.

Двата предни зъба бяха извадени.

Тя изпрати четиридесетте франка в Монфермей.

Всъщност това беше една хитрина на съпрузите Тенардие, за да измъкнат малко пари. Козет не беше болна.

Фантин хвърли през прозореца огледалото си. Отдавна беше напуснала стаичката си на втория етаж и се беше преместила в едно таванско помещение под покрива, което се затваряше с мандало. Жалък коптор, чийто таван се спускаше остро до пода и главата час по час се удряше о него. Беднякът не може да стигне до дъното на несретата си, освен като навежда все по-ниско гърба си. Фантин нямаше вече легло. Имаше само една дрипа, която тя наричаше завивка, един дюшек на пода и разнищен сламен стол. В единия ъгъл — забравено розово храстче, което беше изсъхнало. В другия — гърне за масло, в което тя си наливаше вода. Зиме водата замръзваше. След всяко отпиване тя спадаше и оставяше заледени пръстени по стените на гърнето. Фантин бе загубила чувството на свян. Сега загуби и женската си кокетност. Последен признак за падението й: излизаше с мръсни шапчици. Било поради липса на време, било поради липса на желание, тя не кърпеше вече и бельото си. Когато петите на чорапите й се протриваха, просто ги намушкваше в обувките. Това личеше по отвесните гънки, които правеха. Наставяше старата си износена блузка с парчета хасе, които се разпаряха при най-малкото й движение. Хората, на които беше задлъжняла, й устройваха сцени и не й даваха мира. Срещаше ги на улицата, спираха я по стълбището. По цели нощи плачеше и се чудеше какво да прави. Очите й бяха трескави, усещаше постоянна болка в рамото, в горната част на лявата плешка. Кашляше продължително. Ненавиждаше дълбоко чичо Мадлен и никому не се оплакваше. Шиеше по седемнадесет часа на ден. Но един посредник, който даваше работа на затворничките и ги караше да шият на безценица, внезапно понижи цените и надницата на частните работнички спадна на девет су на ден. Седемнадесет часа работа за девет су! Кредиторите й станаха по-безмилостни от когато и да било. Вехтошарят, който беше взел почти всичките й мебели, постоянно я преследваше:

— Кога ще ми платиш, негоднице?

Какво искаха от нея, Господи! Тя се чувствуваше подгонена, някакво животинско начало заговори у нея. По същото време Тенардие й писа, че той действително се бил показал премного добър, като я изчаквал толкова дълго време, и че му трябвали незабавно сто франка. Иначе щял да изхвърли малката Козет, току-що оправила се от тежката болест, вън, на студа, на пътя и да става с нея каквото ще, нека пукне дори.

— Няма що — каза Фантин. — Ще продам и останалото.

И клетата жена стана проститутка.

XI
Christus nos Liberavit[2]

Какво представлява историята на Фантин? Обществото си купува робиня.

От кого? От нищетата.

От глада, от студа, от самотата, от изоставеността, от оскъдицата. Скръбна сделка. Човешка душа за парче хляб. Нищетата предлага, обществото купува.

Свещеният закон на Исуса Христа ръководи нашата цивилизация, но тя все още не е проникната от него. Казват, че европейската цивилизация не познавала робството. Това е заблуждение. Робството съществува, но то тегне само над жената и носи името проституция.

То тегне над жената, тоест над прелестта, над безпомощността, над красотата, над майчинството. Това е една от най-позорните прояви на мъжа.

В този етап на нашето горестно повествование от предишната Фантин не беше останала и следа. Съприкосновението й с калта я превърна в мрамор. Докоснете ли я, усещате хлад. Тя минава край вас, изтърпява ви, без да иска да знае кой сте. Обезчестена и сурова. Животът и общественият строй й бяха казали своята последна дума. Тя изживя всичко, което й беше съдено да изживее. Вкуси всички чувства, всички унижения, всички изпитания, всички страдания, всички загуби, всички горести. Преглътна всичко и нейната примиреност би могла да се вземе за равнодушие, ако смъртта можеше да се вземе за сън. Тя вече не се гнусеше от нищо. И не се плашеше от нищо. Нека всичкият дъжд се извали над нея, нека целият океан я залее, какво от това? Тя е напоена гъба, която не може да поеме ни капка повече.

Така поне й се струваше на нея самата, но ние хората се лъжем, като си въобразяваме, че сме изчерпали всичко, което ни готви съдбата, че сме достигнали до дъното на каквото и да било.

Уви! Какво представляват нашите стихийно тласкани съдби? Къде отиват те? Защо са такива?

Единственият, който може да отговори на този въпрос, вижда цялата тъма.

Той е сам. И неговото име е Бог.

XII
Безделието на господин Баматабоа

Във всяко малко градче, и по-специално в Монтрьой-сюр-мер, има известна категория млади мъже, които изхрупкват в провинцията годишната си рента от хиляда и петстотин ливри по същия начин, както подобните им парижани излапват двеста хиляди франка годишно. Те спадат към безчислената бездарна паплач от циници, паразити, нищожества, които притежават малко земя, малко глупост и малко ум, които биха изглеждали простаци в коя да е приемна, а си въобразяват в кръчмата, че са благородници, които се перчат: „Моите ливади, моите гори, моите селяни“, които освиркват актрисите в театъра, за да докажат, че имат добър вкус, които се карат с офицерите от гарнизона, за да покажат, че са войнствени, които ходят на лов, пушат, прозяват се, пият, миришат на тютюн, играят билярд, наблюдават слизането на пътниците от дилижанса, прекарват дните си в кафенето, хранят се в гостилницата, имат куче, което яде кокалите под масата им, и любовница, която яде на масата им. Скъпят се за всяко петаче, придържат се прекалено към модата, възхищават се от трагедията, презират жените, износват старите си ботуши, подражават на Лондон, пречупвайки го през Париж, и на Париж, пречупвайки го през Понт-а-Мусон, затъпяват напълно на стари години, не работят нищо, не са годни за нищо, но и не нанасят бог знае каква вреда.

Ако беше останал в своя провинциален град и не беше никога, помирисвал Париж, господин Феликс Толомиес щеше да бъде точно такъв.

Ако те са по-богати, обществото би казало: „Елегантни мъже.“ Ако бяха по-бедни, то щеше да каже: „Нехранимайковци.“ А те бяха чисто и просто безделници. Някои от тия безделници досаждат, други скучаят, трети мечтаят, а четвърти се забавляват.

По онова време висока яка, широка връзка, часовник с висулка, три разноцветни жилетки, носени една върху друга, като най-отдолу се обличаше синята или червената, маслинен фрак с висока талия, с дълги заострени поли и два реда сребърни копчета, зашити гъсто едно до друго чак до рамото, и панталон в по-светломаслинен цвят, украсен по шевовете с произволен, но винаги нечетен брой кантове — от един до единадесет, като този предел никога не се надхвърляше, — бяха съставните части на всяко конте. Прибавете към гореизброеното полуботушки с малки железца на токовете, цилиндър с тясна периферия, събрана на опашка коса, огромен тръстиков бастун и език, обогатен с игрословиците на Потие. Свръх всичкото — шпори и мустаци. По онова време мустаците бяха отличителен белег на цивилните, а шпорите — на пешеходците.

Провинциалните контета носеха по-дълги шпори и по-внушителни мустаци.

Това беше епохата на борбата на южноамериканските републики срещу испанския крал, на Боливар срещу Мурильо. Шапките с тясна периферия се смятаха роялистки и се наричаха „мурильо“. Либералите носеха широкополи шапки, наречени „боливари“.

Осем или десет месеца след това, което разказахме в предишните страници, в началото на януари 1823 година, през една вечер, когато беше валяло сняг, едно от тия контета и безделници, „благонадежден“, понеже носеше мурильо, загърнат възможно най-топло в широкия си балтон, който допълваше модното облекло в студено време, се забавляваше, като дразнеше жената, разхождаща се с дълбоко деколтирана бална рокля и с цветя на главата пред витрината на офицерското кафене. Контето пушеше, защото и пушенето решително беше на мода.

Всеки път, когато жената минеше край него, той й подхвърляше ведно с дима на цигарата си по някоя забележка, която му се струваше остроумна и забавна, като например:

— У, че грозотия! Я по-добре се прибери! Охо, ти си била и щърба! — и така нататък в същия дух.

Господинът се казваше Баматабоа. Жената, печален натруфен призрак, който ходеше напред-назад по снега, не му отговаряше, не го поглеждаше дори, но продължаваше все пак с безмълвна и мрачна настойчивост своята разходка, която я връщаше след всеки пет минути към язвителната бележка, както осъден на побой войник се връща под пръчките. Пълното й безразличие засегна като че ли безделника; той я издебна, когато тя се обърна гърбом към него, пристъпи крадешком, сдържайки смеха си, наведе се, сграби шепа сняг от улицата и я пъхна внезапно в гърба на жената между двете й голи рамене. Жената изпищя диво, обърна се, спусна се като пантера и се нахвърли върху мъжа, забивайки нокти в лицето му, обсипвайки го с най-гнусни ругатни, достойни за паднал в канавката пиян войник. Тези псувни, изригвани с пресипнал от ракия глас, се изливаха от една обезобразена уста, на която действително липсваха два предни зъба. Жената беше Фантин.

Глъчката привлече офицерите; те наизлязоха вкупом от кафенето. Струпаха се и минувачи и около вихрената борба, водеща се между две същества, в които мъчно можеха да се различат мъж и жена, се образува голям кръг от смеещи се, дюдюкащи и ръкопляскащи хора. Шапката на мъжа беше паднала на земята. Той се опитваше да се отскубне, а жената го риташе и удряше с юмруци; със смъкнато шапче, без зъби и без коси, посиняла от злоба, страшна, тя крещеше диво.

Внезапно един висок мъж излезе с бързи крачки от навалицата, сграбчи жената за окаляната й копринена рокля и й каза:

— Тръгвай след мен!

Тя вдигна очи. Яростните й викове секнаха мигновено. Очите й се изцъклиха. Посинялото й лице се покри с мъртвешка бледност и тя се разтрепера ужасена. Беше познала Жавер.

Контето се възползува от суматохата, за да се измъкне.

XIII
Разрешаване на няколко въпроса от обсега на градската полиция

Жавер отстрани зрителите, проправи си път през струпаната в кръг навалица и се запъти с големи крачки към полицейския участък в дъното на площада, влачейки след себе си злочестата жена. Тя се покоряваше машинално. И двамата вървяха, без да кажат нито дума. Рояк любопитни, на върха на забавлението си, ги сподиряха с непристойни закачки. Последното стъпало на мизерията е повод за просташки шеги.

Когато стигна до охранявания от дежурния полицай участък — ниска стая, затоплена от запалената печка, със стъклена врата с желязна решетка откъм улицата, Жавер отвори вратата, влезе заедно с Фантин и тутакси затвори след себе си за голямо неудоволствие на любопитните, които се надигаха на пръсти и удължаваха врат пред мътното стъкло на участъка, опитвайки се да надзърнат вътре. Любопитството е своего рода чревоугодничество. За някои хора зрелището е равносилно на храна.

Щом влязоха, Фантин се отпусна неподвижна и безмълвна в един ъгъл, приклекнала като подплашено псе.

Дежурният сержант донесе на масата запалена свещ. Жавер седна, извади от джоба си някаква обгербвана хартия и почна да пише.

Нашите закони предоставят уличните жени изцяло във властта на полицията. Тя постъпва с тях, както намери за добре, наказва ги, както й хрумне, и им отнема по свое усмотрение двете жалки неща, които те наричат свобода и професия. Жавер изглеждаше безразличен, строгото му лице не издаваше никакво вълнение. Но всъщност той беше дълбоко и сериозно угрижен. Настъпил бе един от ония мигове, в които той упражняваше без ничий контрол своята страшна, неограничена власт, но в които повече от всеки друг път се вслушваше в гласа на собствената си взискателна съвест. Жавер съзнаваше, че в тази минута полицейското му столче се превръщаше в съдилище. Той съдеше. Преценяваше обстоятелствата и осъждаше. Стараеше се да събере всичките си мисли, за да се справи с това върховно задължение. Колкото повече вникваше в постъпката на тази уличница, толкова по-дълбоко възмущение го обземаше. За него нямаше никакво съмнение, че малко преди това бе свидетел на престъпно деяние. Пред самите му очи, посред улицата, обществото в лицето на един свой представител — собственик и избирател — беше обругано и нападнато от една нищожна твар. Една проститутка беше посегнала на пълноправен гражданин. И той, Жавер, беше присъствувал лично на цялата случка. Той пишеше, без да говори.

Когато свърши, сложи подписа си, сгъна листа и каза, връчвайки го на дежурния полицай:

— Вземете трима души и отведете тази уличница в затвора. — После се обърна към Фантин: — Сама си докара на главата шест месеца затвор.

Нещастницата се разтрепера.

— Шест месеца! Шест месеца затвор! — извика тя. — Шест месеца да изкарвам по седем су на ден! Ами какво ще стане с Козет? С дъщеря ми! Моята дъщеря! Аз дължа още над сто франка на Тенардие, господин инспекторе, знаете ли това?

И тя се свлече, сключила ръце, върху измокрения от калните ботуши на мъжете каменен под и се придвижи по колене към него.

— Господин Жавер — занарежда тя. — Смилете се, моля ви се! Уверявам ви, че не съм виновна. Ако бяхте видели всичко от самото начало, щяхте да разберете. Кълна ви се в Господа-Бога, че нямах никаква вина. Господин гражданинът, когото не познавам, ми пъхна сняг в гърба. Нима някой има право да ни пъха току-така сняг в гърба, когато си вървим спокойно, без да причиняваме никому зло? Просто ми причерня пред очите. Пък и аз не съм съвсем здрава, нали разбирате. И после през цялото време преди това той ми подхвърляше какви ли не неприятни приказки. Грозна си! Беззъба си! Знам си и без него, че останах без зъби! Аз не отвръщах нищо. Казвах си: „Господинът се забавлява.“ Държах се прилично с него, не го заговарях. И точно тогава той ми пъхна сняг в гърба. Господин Жавер, добрички ми инспекторе, та нима нямаше никой там, който да ви каже, че това е самата истина? Може би сгреших, че избухнах. Но нали разбирате, в първия момент е толкова мъчно да се овладееш. Кипваш, без да щеш. И после, без ни най-малко да очакваш, да ти пъхнат нещо толкова студено в гърба! Виновна съм, че повредих шапката на господина. Ама и той пък защо си отиде? Щях да му поискам прошка. Ох, божичко, разбира се, че ще му поискам прошка, нищо няма да ми коства. Помилвайте ме само този път, господин Жавер. Чуйте, вие навярно не знаете, в затворите се изкарва само по седем су, не че правителството е виновно за това, но там се изкарва само по седем су, а аз трябва да изплатя сто франка, представяте ли си! Иначе ще ми върнат моето момиченце. Ох, божичко! Мога ли да я взема при себе си? Толкова е грозно това, което правя! О, Козет, малко мое ангелче на света Богородица, какво ще стане с тебе, пиленце мое? Да ви кажа ли, ония Тенардие, кръчмарите, са просто селяци, нямат капка ум в главата си. Само знаят да искат пари. Не ме пращайте в затвора! Разбирате ли, тя е съвсем мъничка, а ще я изхвърлят на пътя да се оправя, както може, посред суровата зима. Съжалете се, господин Жавер. Да беше по-големичка, би си изкарвала прехраната, но нима това е възможно на нейните години! Всъщност аз не съм толкова лоша, ако искате да знаете. Не от разврат и лакомия съм стигнала дотук. Ако пия ракия, то е от неволя. Не че я обичам, но тя замайва главата. Когато не бях толкова изпаднала, достатъчно щеше да бъде да надзърнете в шкафа ми, за да се убедите, че не съм празноглава и разтурена жена. Имах бельо и при това много бельо! Смилете се над мене, господин Жавер!

Тя нареждаше така, превита на две, с тих, замиращ глас, разтърсвана от ридания, заслепена от сълзите, с разголена шия, кършейки ръце и покашляйки сухо и остро. Голямата горест, подобно на всесилен божествен лъч, преобразява клетниците. В този миг Фантин беше станала отново хубава. Сегиз-тогиз тя прекъсваше излиянието си и целуваше нежно полите на редингота на полицая. Би могла да смекчи дори гранитно сърце. Но дървеното сърце не се поддава на разнежване.

— Хайде! — отсече Жавер. — Изслушах те. Каза ли всичко, което имаш да казваш? Марш оттук тогава! Ще си излежиш шестте месеца и толкова. Дори Всевечният Отец не може да ти помогне.

Когато чу тържествените думи „дори Всевечният Отец не може да ти помогне“, Фантин разбра, че присъдата е произнесена. Тя се просна на земята и простена:

— Милост!

Жавер й обърна гръб.

Войниците я уловиха за ръцете.

От няколко минути в участъка беше влязъл един мъж, без никой да му обърне внимание. Той беше затворил вратата, облегнал се беше на нея и бе чул отчаяните молби на Фантин.

Когато войниците хванаха нещастницата, която се дърпаше и не искаше да стане, той излезе от сянката, пристъпи напред и каза:

— Почакайте малко, моля.

Жавер вдигна очи и позна господин Мадлен. Той свали шапката си и го поздрави принудено и леко раздразнено:

— Извинете, господин кмете…

Думите „господин кмете“ произведоха странно въздействие върху Фантин. Тя скочи тутакси на крака като изникнал из земята призрак, отблъсна войниците с две ръце, пристъпи към господин Мадлен, преди да успеят да я задържат, и като втренчи блуждаещ поглед в него, изкрещя неистово:

— Аха! Значи, ти си бил господин кметът!

И като избухна в смях, тя се изплю в лицето му.

Господин Мадлен изтри лицето си и каза:

— Инспектор Жавер, пуснете на свобода тази жена.

За миг Жавер помисли, че полудява. Той изпитваше едно след друго и едва ли не едновременно най-силните вълнения, които някога бе изживявал. Публична жена да заплюе в лицето кмета беше нещо толкова чудовищно, че и в най-дръзките си представи самата мисъл за подобно нещо би му се сторила светотатство. От друга страна, без да си дава напълно сметка, той съпоставяше с погнуса дълбоко в себе си настоящето на уличницата с възможното минало на кмета и тогава ужасен намираше за напълно естествено това невероятно посегателство.

Но когато кметът, изпълнителят на държавната власт, изтри спокойно лицето си и каза: „Пуснете на свобода тази жена!“, Жавер се стъписа зашеметен. Той загуби способността си да мисли и да говори. Това надхвърляше за него границата, на възможното удивление. Той онемя.

Тези думи оказаха не по-малко странно въздействие и на Фантин. Тя вдигна разголената си ръка и се улови за ръчката на печката, като че ли й се зави свят. Очите й зашариха наоколо и тя заговори тихо, като че само на себе си:

— На свобода! Пускат ме да си отида! Няма да лежа шест месеца в затвора! Кой каза това? Наистина ли някой каза подобно нещо? Навярно не съм чула добре. Не е възможно това чудовище кметът да го каза. Вие ли, добрички ми господин Жавер, заповядахте да ме пуснат на свобода? Ах, знаете ли, аз ще ви разкажа всичко и вие ще ме пуснете. Тоя изверг кметът, тоя стар мизерник кметът е причина за всичко. Представете си, господин Жавер, той ме изгони! Заради разни никаквици, които клюкарствуваха в работилницата. Не е ли отвратително! Да изпъдиш едно нещастно момиче, което си гледа честно работата! След това аз вече не можех да изкарвам достатъчно и цялото зло дойде оттам. Преди всичко господата от полицията би трябвало да въведат едно подобрение, да не позволяват на затворническите посредници да вредят на бедните работници. Ей сега ще ви обясня как стои работата. Изкарваш си дванадесет су, като шиеш ризи, и изведнъж надницата ти спада на девет су и вече няма живот. Оправяй се, както знаеш. А аз трябваше да изхранвам и моята мъничка Козет и, ща не ща, станах уличница. Ясно ли ви е сега, че този мизерник кметът ми навлече всичкото зло. А колкото до днешната случка, вярно, аз стъпках шапката на господин гражданина пред офицерското кафене, но преди това той ми съсипа роклята със снега. А ние, проститутките, имаме само по една копринена рокля за вечерно време. Виждате ли, аз никога не съм правила нарочно нещо лошо, господин Жавер, повярвайте ми, а пък навред около мене има толкова по-лоши жени, които си живеят в доволство. О, господин Жавер, нали вие казахте да ме пуснат? Съберете сведения за мене, разпитайте хазяина ми, сега вече плащам редовно наема си, той ще ви каже, че съм порядъчна. Ах, божичко, прощавайте, докоснах, без да искам, ръчката на печката и почна да пуши.

Господин Мадлен я слушаше с дълбоко внимание.

Докато тя говореше, той бръкна в жилетката си, извади кесията си и я отвори. Беше празна. Той я пъхна обратно в джоба си.

— Колко пари казахте, че дължите?

Фантин, която не откъсваше поглед от Жавер, се извърна към него:

— Аз не говоря с тебе! — После се обърна към войниците: — Видяхте ли, момчета? Видяхте ли как го заплюх в лицето? Ах, стар престъпен кмет, дошъл си да ме плашиш, но пет пари не давам за тебе. Мене ме е страх само от господин Жавер. Само от добричкия ми Жавер! — При тези думи тя се обърна отново към инспектора: — Все пак, господин инспекторе, не бива да си кривя душата. Ясно ми е, че вие имате право, господин инспекторе. Какво от това, че някакъв мъж се позабавлявал, пъхайки сняг в гърба на една жена? Това разсмиваше офицерите. Трябва малко развлечение, та нали ние сме затова, да се развличат с нас. И ето вие идвате, няма как, длъжен сте да въдворите ред, отвеждате жената, която е сбъркала, но като си поразмислихте, понеже сте добър, казахте да ме пуснат на свобода заради дъщеря ми, защото, ако отида шест месеца в затвора, няма да мога да изхранвам детенцето си. Само че внимавай, мизернице, да не ми се мяркаш друг път пред очите! Никога вече няма да ми се случи да сбъркам, господин Жавер! Да правят каквото щат с мене, няма да гъкна. Днес, как да ви кажа, изкрещях, защото ми дойде изневиделица, съвсем не очаквах оня господин да ми пъхне сняг в гърба. Нали ви казах, че не ме бива твърде, а под лъжичката имам една топка, просто ме гори, и докторът казва: „Лекувай се!“ На, тука, можете да напипате, дайте си ръката, не се страхувайте!

Фантин не плачеше вече, гласът й звучеше гальовно, тя притискаше грубата лапа на Жавер до нежните си бели гърди и го гледаше усмихнато.

Изведнъж младата жена оправи чевръсто раздърпаните си дрехи, спусна роклята си, която се беше запретнала чак до коляното й, докато се влачеше по земята, и се отправи към вратата, като каза полугласно на войниците, кимайки им дружелюбно с глава:

— Момчета, господин инспекторът каза да ме пуснете и аз си отивам.

И тя улови резето. Още една крачка и щеше да се намери на улицата.

През цялото това време Жавер стоеше неподвижно на мястото си, втренчил поглед в земята, като изпречена посред сцената статуя, на която още не са намерили място.

Щракването на резето го сепна. Той вдигна глава с израз на човек, разполагащ с неограничена власт, толкова по-страшна, колкото по-низко стои съществото, което я упражнява — свирепа у дивия звяр, безсърдечна у тесногръдия човек.

— Сержант, не виждате ли, че тази негодница си отива? — извика той. — Кой ви е казал да я пуснете?

— Аз — заяви Мадлен.

Чувайки гласа на Жавер, Фантин се разтрепера и пусна резето като крадец, който изпуща открадната вещ. Чувайки гласа на Мадлен, Тя се обърна и от този миг, без да промълви нито дума, без да посмее дори да си поеме свободно дъх, заснова с поглед от Мадлен до Жавер и от Жавер до Мадлен, според това кой от двамата говореше.

Жавер очевидно беше, както се казва, „загубил пусулата“, за да си позволи да упрекне сержанта след подканването от страна на кмета да пусне на свобода Фантин. Толкова ли се беше объркал, че беше забравил присъствието на кмета? Или дълбоко в себе си се беше убедил, че е невъзможно „началството“ да е дало подобна заповед и че господин кметът по всяка вероятност е сбъркал и е искал да каже точно обратното? А може би пред невероятните събития, които се разиграваха пред него от два часа насам, той си беше казал, че се налага по-низшият служител да се превърне в началство, детективът да стане магистрат, полицаят да стане съдник и че в това изключително положение той, Жавер, въплъщаваше обществения порядък, закона, морала, правителството, цялото общество.

Във всеки случай, когато господин Мадлен произнесе, както вече чухме, своето „аз“, полицейският инспектор Жавер се обърна към кмета, смъртно блед, леденостуден, с посинели устни и изпълнен с отчаяние поглед, разтърсван цял от незабележим трепет, и му каза — какво нечувано нещо! — с наведена глава, но с твърд глас:

— Това е невъзможно, господин кмете.

— Как така? — попита господин Мадлен.

— Тази окаяница оскърби един гражданин.

— Инспектор Жавер — поде господин Мадлен примирително и благо, — изслушайте ме. Вие сте честен човек, затова лесно ще се разберем. Ето как точно стои работата. Когато вие отвеждахте тази жена, аз минавах по площада. Имаше още навалица, разпитах хората и узнах всичко. Гражданинът именно е бил виновен и той би трябвало да бъде арестуван, ако полицията е на мястото си.

— Но тази нещастница току-що оскърби и господин кмета! — забеляза Жавер.

— Това вече е само моя работа — каза господин Мадлен. — Струва ми се, че тази обида засяга лично мене. И мога да я приема, както ми е угодно.

— Моля да ме извините, господин кмете, но това оскърбление засяга не само вас, но и правосъдието.

— Инспектор Жавер — възрази господин Мадлен. — Съвестта е върховният съдник. Аз изслушах жената и зная какво правя.

— А пък аз, господин кмете, не мога да проумея това, което става пред очите ми.

— В такъв случай не ви остава нищо друго, освен да се подчините.

— Аз се подчинявам на моя дълг. А дългът ми налага тази жена да изтърпи шест месеца затвор.

— Чуйте ме добре — отвърна кротко господин Мадлен, — тя няма да прекара в затвора нито ден.

При тези решителни думи Жавер се осмели да погледне кмета право в очите и му каза все така почтително:

— Много съжалявам, че трябва да се противопоставя на господин кмета. Това се случва за първи път в живота ми, но позволете ми да забележа, че аз действувам в рамките на моите права. Ще се спра, понеже така е угодно на господин кмета, само на случката с гражданина. Аз присъствувах на нея. Тази уличница се нахвърли върху господин Баматабоа, избирател и собственик на хубавата триетажна къща от дялани камъни и с балкон на ъгъла на площада. Какви ли не невероятни работи стават на този свят! Тъй или иначе, това произшествие е от компетентността на полицията, която поддържа уличния ред, а за нея отговарям аз, затова задържам именуваната Фантин.

Тогава господин Мадлен скръсти ръце и каза със суров глас, с какъвто никой не го беше чувал да се обръща към когото и да било в града:

— Случката, за която става дума, е от компетентността на градската полиция. Според параграф девети, единадесети, петнадесети и шестдесет и шести от углавния кодекс тя е подсъдна на мене. Заповядвам ви да пуснете на свобода тази жена.

— И все пак, господин кмете… — опита се да направи едно последно възражение Жавер.

— А лично на вас ви припомням осемдесет и първи член от закона, гласуван на 13 декември 1799 година, относно произволното задържане.

— Позволете, господин кмете…

— Нито дума повече.

— Обаче…

— Излезте! — каза господин Мадлен.

Жавер получи удара право в гърдите, като руски войник, без да трепне или да се опита да го отклони. Той се поклони дълбоко на господин кмета и излезе.

Фантин се отмести от вратата и го изгледа смаяна, когато той мина край нея.

И тя самата обаче беше в плен на невъобразим душевен смут. Току-що пред очите й се беше разразил двубой между две сили, които си я оспорваха. Тя беше присъствувала на борбата между двама мъже, които държаха в ръцете си свободата й, живота й, душата й, детето й. Единият от тях я дърпаше към мрака, другият я връщаше към светлината. Преувеличавайки всичко в смъртната си тревога, тя виждаше двамата борещи се мъже като исполини. В лицето на единия говореше нейният зъл дух, а в лицето на другия — нейният ангел-хранител. Ангелът беше победил демона, но тя се разтреперваше от главата до краката при мисълта, че този ангел и освободител се беше оказал именно човекът, когото тя така силно бе ненавиждала, кметът, когото тя толкова дълго време беше смятала за първопричина на всичките си злочестини. Мадлен! И при това той я спасяваше точно в момента, когато тя така грозно го беше оскърбила! Нима се беше лъгала! Трябваше ли да промени коренно цялото си досегашно отношение?

Тя не знаеше какво да мисли и трепереше. Слушаше замаяна, гледаше изумена и при всяка дума на господин Мадлен чувствуваше как в душата й се стопява и рухва непрогледният мрак на омразата и как в сърцето й покълват топли и неизказано хубави чувства — радост, доверие, любов.

Когато Жавер излезе, господин Мадлен се обърна към нея. Бавно, изговаряйки с мъка думите, като човек, свикнал да се владее, който се страхува да не избухне в плач, той й каза:

— Аз чух разказа ви. Никой нищо не ми е казвал за вашия случай. Предполагам, че казвате истината, чувствувам, че казвате истината. Не съм бил дори уведомен, че сте напуснали работилницата. Защо не се обърнахте към мене? Но да оставим сега този въпрос. Аз ще платя дълговете ви, ще изпратя да доведат детето ви или пък вие ще отидете да си го вземете. Можете да се установите тук, в Париж или където пожелаете. Аз поемам издръжката на детето и на вас. Няма да работите вече, освен ако сама пожелаете. Ще ви давам парите, които ще ви бъдат необходими. Ще станете отново добродетелна, щом престанете да бъдете нещастна. Нещо повече, повярвайте ми, мога да ви кажа още отсега, че ако всичко, което казвате, отговаря на истината, а аз не се съмнявам в това, вие изобщо никога не сте преставали да бъдете добродетелна и невинна пред Бога. О, злочеста жена!

Това беше повече, отколкото можеше да понесе клетата Фантин. Да прибере Козет при себе си! Да скъса с този гнусен живот! Да живее свободно, охолно, щастливо и честно заедно с Козет! Да изпита внезапно всички райски блаженства, и то когато се намира на дъното на мизерията! Тя погледна замаяна човека, който й говореше, и успя само да изхлипа няколко пъти: „О! О! О!“ Краката й се подкосиха, тя коленичи пред господин Мадлен и без той да може да я спре, улови ръката му и долепи устни до нея.

После загуби съзнание.

[1] Името произхожда от френската дума victorie — победа. — Б.пр. ↑

[2] Христос, нашият спасител (лат.). — Б.пр. ↑

Книга шеста
Жавер

I
Начало на отдих

Господин Мадлен заповяда да пренесат Фантин в болницата, която беше уредил в собствения си дом. Той я повери на сестрите, които я положиха в леглото. Фантин вдигна висока температура. Прекара част от нощта в бълнуване, говорейки високо. Най-сетне обаче заспа.

На другия ден към пладне тя се събуди. Долови съвсем близо до себе си нечие дишане, отдръпна завесата и видя господин Мадлен, който беше застанал прав, загледан в нещо над главата й. В очите му, изпълнени с безпокойство и жалост, се четеше гореща молба. Проследявайки посоката на погледа му, тя видя, че беше отправен към заковано на стената разпятие.

Господин Мадлен беше вече коренно преобразен в очите на Фантин. Той й се струваше заобиколен от сияние, както беше потънал в молитвата си. Тя дълго го гледа, не смеейки да наруши углъбението му. Най-сетне запита плахо:

— Какво правите тук?

Господин Мадлен беше тук от цял час. Той чакаше Фантин да се събуди. Взе ръката й, измери пулса й и каза в отговор:

— Как сте?

— Добре, наспах се и ми се струва, че съм по-добре — каза тя. — Ще мине.

А той добави в отговор на първия й въпрос, като че ли едва сега го чуваше:

— Молех се на мъченика, който е на небето. — И мислено добави: „За мъченицата, която е на земята.“

През нощта и цялата сутрин господин Мадлен беше събирал сведения. Сега знаеше всичко. Познаваше историята на Фантин с всичките и покъртителни подробности. Той поде:

— Вие сте изстрадали много, клета майчице. Но не се оплаквайте, защото сега притежавате необходимото, условие, за да се числите към избраниците. Именно по този начин хората ни превръщат в ангели. Те не са виновни. Не познават друг способ. Виждате ли, адът, от който вие излизате, е първото превращение на небето. Необходимо е било да почнете от него.

Той въздъхна дълбоко. А тя му се усмихваше: трогателна усмивка на уста, от която бяха изтръгнати два зъба!

Същата нощ Жавер написа писмо и на другата сутрин го предаде собственоръчно в пощенската станция на Монтрьой-сюр-мер. Писмото беше до Париж и носеше следния адрес: „До господин Шабуйе, секретар на полицейския префект“. Тъй като случилото се в полицейския участък се беше разчуло, началничката на пощенската станция и още няколко души, които видяха писмото преди експедирането му и които разпознаха почерка на Жавер върху плика, решиха, че той сигурно изпраща оставката си.

Господин Мадлен побърза да напише на Тенардие. Фантин им дължеше сто и двадесет франка Той им изпрати триста, като им писа да задържат дължимата сума и да доведат незабавно детето в Монтрьой-сюр-мер, защото болната майка искала да го види.

Тенардие се смая.

— Дума да не става! — каза той на жена си. — Няма да изпущам детето. Ето че нашата Чучулига ще се превърне в дойна крава. Подушвам каква е работата. Сигурно някой хапльо се е влюбил в майката.

Той отговори с умело нагласена сметка за петстотин и няколко франка. В сметката бяха включени две неоспорими разписки, едната от лекаря, другата от аптекаря, които се бяха грижили и снабдявали с лекарства Епонин и Азелма по време на две продължителни боледувания. Както казахме, Козет изобщо не се беше разболявала. Наложила се беше само малка смяна на имената, Тенардие написа под сметката: „Получени срещу дължимата сума триста франка“.

Господин Мадлен незабавно изпрати още триста франка и писа: „По-скоро доведете Козет“.

— Да има да взема! — възкликна Тенардие. — Това дете не е за изпущане.

А между това състоянието на Фантин не се подобряваше. Тя все още беше в болницата.

Отначало сестрите приеха с отвращение „тази уличница“ и свързаните с нея грижи. Който е виждал барелефите на Реймската катедрала, ще си спомни колко презрително са подвили устни мъдрите деви, гледайки неразумните деви. Това древно презрение на весталките към блудниците е един от най-първичните инстинкти на жените, запазили достойнството си. То беше присъщо и на монахините, засилено при това от религията. Но за няколко дни Фантин ги обезоръжи. Тя намираше кротки и смирени думи, а майчинската й обич ги довеждаше до умиление. Веднъж я чуха да бълнува на висок глас:

— Аз бях грешница, но ако детенцето ми дойде при мене, това ще бъде знамение за Божието опрощение. Докато тънех в порока, не исках Козет да бъде край мене, не бих могла да понеса нейните скръбни и учудени очи. И все пак, ако съм блудствувала, блудствувах заради нея, затова Бог ми прощава. Аз ще почувствувам неговото благословение, когато Козет бъде до мене. Като гледам невинното й личице, ще ми става по-леко. Тя нищичко не знае, същинско ангелче, разбирате ли, мили сестрици. На нейната възраст дечицата все още имат крила.

Господин Мадлен я навестяваше два пъти дневно и при всяко негово посещение тя го питаше:

— Скоро ли ще видя Козет?

— Не е чудно още утре сутринта — й отговаряше той. — Тя може да пристигне всеки миг. Аз я чакам.

И бледото лице на майката просияваше.

— Ах, колко щастлива ще бъда!

Казахме, че здравето й не се възстановяваше. Напротив, с всяка измината седмица състоянието й сякаш се влошаваше. Шепата сняг, пъхната на голо между двете плешки, беше предизвикала рязко прекратяване на изпотяванията и болестта, която Фантин влачеше от години насам, внезапно се разрази бурно. По онова време бяха почнали да прилагат при лечението на белодробната туберкулоза полезната метода на Лаенек. Лекарят преслуша Фантин и поклати глава.

— Е, какво ще кажете? — попита господин Мадлен.

— Нали има дете, което иска да види? — каза в отговор лекарят.

— Да.

— В такъв случай побързайте да й го доведете.

Господин Мадлен изтръпна.

— Какво каза лекарят? — попита Фантин.

Господин Мадлен се помъчи да се усмихне.

— Каза да доведем бързо детето ви, защото това ще ви излекува.

— О! — възкликна тя. — Той е прав! Но какво ги прихвана тия Тенардие, та не пращат Козет! О, тя ще дойде! Щастието е вече съвсем близко!

Тенардие обаче „не изпускаше детето“ и привеждаше хиляди неоснователни доводи. Козет била малко не добре, за да пътува зиме. Освен това самият той имал да събира дребни просрочени дългове в селцето и тъй нататък в същия дух.

„Ще изпратя някого да доведе детето — реши чичо Мадлен. — А ако се наложи, в края на краищата ще отида самият аз.“

И той написа под диктовката на Фантин следното писмо, което я накара да подпише:

„Господин Тенардие,

Предайте Козет на приносителя. Всички дребни задължения ще ви бъдат изплатени.

Приемете моите почитания

Фантин“

Междувременно се случи важно събитие. Колкото и старателно да издялваме тайнствения каменен блок, който представлява нашият живот, черната жилка на съдбата винаги излиза на повърхността му.

II
Как Жан може да се превърне в Шан

Господин Мадлен седеше една сутрин в кабинета си и се занимаваше с някои спешни административни въпроси, които искаше да уреди в случай, че се реши да замине за Монфермей, когато го уведомиха, че полицейският инспектор Жавер искал да говори с него. При споменаването на това име, господин Мадлен не можа да сподави известно неприятно чувство. След случилото се в участъка Жавер го избягваше повече от когато и да било и господин Мадлен изобщо не го беше виждал.

— Да дойде — каза той.

Жавер влезе.

Господин Мадлен беше седнал до камината с перо в ръка, наведен над папката, която прелистваше, като правеше тук-таме бележки. Тази папка съдържаше протоколите за нарушенията, констатирани от полицията, контролираща пътищата. Той и не помисли да стане при влизането на Жавер. Леденото му държане беше съвсем обяснимо, защото не можеше да не мисли за бедната Фантин.

Жавер поздрави почтително господин кмета, който стоеше гърбом към него. Господин кметът не го погледна и продължи да си взема бележки по протоколите.

Жавер направи две-три крачки и спря, без да прекъсне мълчанието.

Ако някой физиономист познаваше отблизо психиката на Жавер, ако беше посветил много време, за да изучи този постъпил на служба на цивилизацията дивак, това необикновено съчетание от римлянин, спартанец, монах и ефрейтор, този агент, неспособен за лъжа, този целомъдрен детектив, ако бе в течение на старата му затаена омраза към господин Мадлен и на спречкването му с кмета по повод на Фантин и наблюдаваше Жавер в този миг, той би си казал: „Какво ли е станало?“ За всеки, който познаваше неговата праволинейна, ясна, искрена, честна, строга и безпощадна съвест, би било очевидно, че Жавер току-що излиза от дълбока душевна криза. Всичко, което ставаше в душата на Жавер, тутакси се изписваше на лицето му. Подобно на всички примитивни натури, той беше податлив на резки промени в настроението. Но никога досега не бе имал по-странно и по-необичайно изражение. При влизането си той се поклони пред господин Мадлен без сянка от озлобление, гняв или мнителност в погледа и се спря зад креслото на кмета. Сега продължаваше да стои чинно, едва ли не мирно, с простодушната и хладнокръвна суровост на мъж, който никога не е проявявал благост, но винаги се е отличавал с търпение. Без да промълви нито дума, без да помръдне, с израз на непресторено смирение и безропотно подчинение, той чакаше кметът да благоволи да се обърне. Спокоен, сдържан, с шапка в ръка и с наведен поглед, той извикваше с държането си представа за нещо средно между войник, застанал пред началство, и провинен, застанал пред съдия. Всички чувства, както и всички спомени, които читателят би могъл да предположи у него, бяха изчезнали. Върху безизразното и непроницаемо като гранит лице се четеше само мрачна печал. От цялото му същество лъхаше принизеност и твърдост, мъжествено понасяно отчаяние.

Най-сетне кметът остави перото и се полуизвърна към него.

— Е, какво има? Какво се е случило, Жавер?

Жавер не отговори веднага, като че ли събираше мислите си. После заговори със скръбна тържественост, нелишена от простота:

— Господин кмете, извършено е престъпно деяние.

— Какво престъпно деяние?

— Един низш чиновник е проявил най-грубо незачитане към високопоставено длъжностно лице. И аз счетох за свой дълг да донеса този факт до ваше знание.

— Кой е тоя низш чиновник? — попита господин Мадлен.

— Аз — отвърна Жавер.

— Вие?

— Аз.

— А кое длъжностно лице има според вас основание да се оплаче от низшия чиновник?

— Вие, господин кмете.

Господин Мадлен се повдигна от креслото си. Жавер продължи все така сдържано, без да вдигне поглед от земята:

— Господин кмете, моля ви да поискате от префекта уволнението ми.

Господин Мадлен, изумен, се накани да каже нещо, но Жавер го прекъсна:

— Вие ще кажете, че аз бих могъл сам да си подам оставката. Само че това не е достатъчно. Да си подадеш оставката, е чест. А аз се провиних и затова трябва да бъда наказан. Трябва да бъда изгонен. — И като помълча малко, той добави: — Господин кмете, преди известно време вие бяхте несправедливо строг към мен. Проявете днес напълно заслужена строгост.

— И таз добра! Защо? — извика господин Мадлен. — Каква е тази неразбория? Какво означава всичко това? В какво се състои извършеното спрямо мене престъпно деяние? Какво сте ми сторили? Каква вина имате спрямо мене? Вие се обвинявате, искате да бъдете уволнен…

— Изгонен — уточни Жавер.

— Така да е, изгонен. Отлично. Но аз нищо не проумявам.

— Ще разберете, господин кмете.

Жавер въздъхна дълбоко и продължи със същия безстрастен и печален глас:

— Господин кмете, преди шест седмици, след спречкването ни заради онази уличница, аз бях вбесен и направих донесение против вас.

— Донесение?

— До полицейската префектура в Париж.

Господин Мадлен, който се смееше също така рядко, както и Жавер, сега се разсмя.

— Че като кмет съм посегнал на правата на полицията?

— Че сте бивш каторжник.

Кметът стана смъртно блед.

Жавер продължи, като все още не вдигаше поглед:

— Бях си въобразил, че е така. Отдавна се бях усъмнил във вас. Известна физическа прилика, сведенията, които бяхте поискали от Фаврол, огромната ви физическа сила, случката със стария Фошльован, умелото ви стреляне, лекото ви понакуцване, знам ли и аз самият? Щуротии! Тъй или иначе, бях ви взел за един каторжник, който се казваше Жан Валжан.

— Как се казваше?… Какво име произнесохте?

— Жан Валжан. Каторжник, когото съм виждал преди двадесет години, когато служех като помощник-надзирател в Тулонската каторга. Разправят, че след като излязъл от каторгата, този Жан Валжан обрал някакъв епископ, после извършил още един насилствен обир посред пътя на някакво савойче. От осем години се укрива някъде, кой знае по какъв начин, и все още го търсят. И ето че аз си бях въобразил… Тъй или иначе, наклеветих ви. Гневът ми надделя и аз направих донесение срещу вас в префектурата.

Господин Мадлен, който от няколко секунди се беше заловил отново с папката протоколи, отвърна с напълно безразличен тон:

— И какво ви отговориха?

— Че съм бил луд.

— Така ли?

— Така. И са били прави.

— Добре, че поне сам го признавате.

— Няма как, щом е намерен истинският Жан Валжан.

Господин Мадлен изпусна листа, който държеше, вдигна глава, погледна втренчено Жавер и възкликна с неподдаващ се на описание глас:

— Така ли?

Жавер продължи:

— Ето как стои работата, господин кмете. Изглежда, че в нашия край, близо до Айѝ-льо-О-Клоше, се навъртал някакъв старик на име Шанматийо. Най-незначителен човечец, на когото никой не обръщал внимание. Да се чудиш как си изкарват прехраната подобни типове. Миналата есен дядо Шанматийо бил задържан за кражба на гнили ябълки, които някой си… всъщност името няма значение, бил оставил, за да си приготви ябълково вино. Кражба, прескачане на зид, откършване на клони. Арестували нашия Шанматийо с ябълковия клон в ръка. Тикнали негодника в дранголника. Дотук нищо особено, най-много щял да иде в изправителен дом. Но ето че се намесва провидението. Понеже затворът бил разнебитен, следователят счел за уместно да премести Шанматийо в Арас, в окръжния затвор. Не щеш ли, в араския затвор се намирал бивш каторжник на име Брьове, задържан кой знае за какво и определен за ключар поради доброто си поведение. Едва пристигнал Шанматийо, господин кмете, и Брьове възкликнал: „Ами че аз познавам негова милост! Той е бивш каторжник. Я ме погледни, старче! Ти си Жан Валжан!“ — „Жан Валжан ли? Какъв Жан Валжан?“ И Шанматийо се преструва на учуден. „Я не се прави на щур! — казва Брьове. — Ти си Жан Валжан. Нали беше в Тулонската каторга преди двадесет години. Заедно лежахме там.“

Шанматийо отрича. То се знае, да не е луд! Разчепкват случая. Проучват издъно работата и ето какво се установява. Преди тридесетина години същият Шанматийо ходел като кастрач из много села и по-специално във Фаврол. Там се загубват следите му. Много по-късно се мяркал в Оверн, после в Париж, където според твърдението му работел като майстор-колар, а дъщеря му била перачка. Това обаче не е доказано. Най-сетне се установил в споменатото вече селище. А какъв е бил Жан Валжан, преди да отиде в каторгата за кражба с взлом? Кастрач. Къде? Във Фаврол. Още една важна улика. Кръщелното име на този Валжан е било Жан, а фамилното име на майка му Матийо. Какво по-естествено от предположението, че като е излязъл от каторгата, той е взел майчиното си име, за да се укрие, и почнал да се нарича Жан Матийо. Отива в Оверн. Тамошното произношение превръща Жан в Шан. Започват да го наричат Шанматийо. Нашият човек няма нищо против и ето ви го прекръстен в Шанматийо. Следите разказа ми, нали? Правят справка във Феврол. От семейството на Жан Валжан няма ни следа. Не знаят къде е отишло. Нали разбирате, в тия обществени слоеве пропадат често безследно цели семейства. Колкото и да търсиш, не намираш нищо. Когато не са кал, тия хора са прах. Пък и освен това, понеже тази история датира от преди тридесет години, във Фаврол не е останал вече никой, който познава Жан Валжан. Правят справка в Тулон. Освен Брьове има още само двама каторжника, които са познавали Жан Валжан. Осъдените до живот Кошпай и Шьонилдийо. Извеждат ги от каторгата, докарват ги в Арас. Устройват им очна ставка с тъй наречения Шанматийо. Те не изказват никакво съмнение. И за тях, както и за Брьове, това е Жан Валжан. Същата възраст — петдесет и четири години, същият ръст, същият вид, същият човек, с една дума, той и никой друг. Точно в този момент аз бях изпратил донесението си в префектурата. Отговарят ми, че сигурно не съм на себе си, защото Жан Валжан е в Арас, на разположение на правосъдието. Можете да си представите изненадата ми, след като смятах, че държа в ръцете си същия тоя Жан Валжан тук! Писах на следователя. Той ме извика, доведоха ми Шанматийо…

— Е, и какво? — прекъсна го господин Мадлен.

На неподкупното лице на Жавер се изписа искрено огорчение.

— Господин кмете, истината си е истина. Колкото и да не ми се ще да призная, онзи човек е Жан Валжан. И аз го познах.

— Сигурен ли сте? — подхвърли му тихо господин Мадлен.

Дълбоко убеден в истинността на това, което казваше, Жавер се засмя тъжно:

— Напълно!

Той се замисли за миг, взе машинално щипка пепел от поставената върху масата дървена паничка, която служеше за попиване на мастилото, и добави:

— Нещо повече, сега, след като видях истинския Жан Валжан, не мога да се начудя как съм могъл да допусна другото. Извинете ме, господин кмете.

Отправяйки тази сдържана молба към човека, който само преди шест седмици го беше оскърбил пред подчинените му в участъка и му беше казал: „Излезте!“, високомерният Жавер сам не съзнаваше простотата и достойнството на този свой жест. Вместо да отвърне на молбата му, господин Мадлен го запита неочаквано:

— А оня човек какво казва?

— Какво има да казва, господин кмете, работата му е спукана. Ако е Жан Валжан, налице е рецидив. Прескачане на зид, счупване на клон, задигане на ябълки. Ако го е сторило някое дете, ще се сметне за лудория, ако го стори възрастен мъж, ще бъде провинение, но за каторжник това е вече престъпление. Прескачане на зид, кражба, всичко е налице. Не изправителната полиция, а углавният съд ще има думата. И не няколкодневен затвор го очаква, а доживотна каторга. Предполагам освен това, че ще излезе наяве отново и обирът на савойчето. Не ще и питане, има за какво да се вайка човек, нали? Да, ако е някой друг, но не и Жан Валжан. Той е подмолен. И по това го познавам, че е той. Всеки друг би почувствувал, че почва да става жежко. Би се разбесувал, би закрещял — чайникът свири, когато го сложиш на огъня, — всеки друг би отричал настойчиво, че е Жан Валжан и така нататък в същия дух. А той се прави, че не разбира и само едно си знае: „Аз съм Шанматийо. Не съм бил там.“ И се чуди, и се диви, много ловко го е измислил. Голям хитрец е негодникът! Само че няма да мине. Доказателствата са налице. Четирима души са го познали и старият нехранимайко ще бъде осъден. Делото ще се гледа от араския углавен съд и аз ще присъствувам като свидетел. Имам призовка.

Господин Мадлен седна отново на писалищната си маса, взе пак досието и го запрелиства спокойно. Той се зачете, вземайки си бележки с вид на много зает човек. После каза на Жавер:

— Достатъчно, Жавер. Всъщност всички тези подробности съвсем не ме засягат. Ние си губим времето, а ни предстои срочна работа. Идете веднага при стрина Бюзопие, която продава билки на ъгъла на улица Сен-Сов. Ще й кажете да подаде жалбата си срещу коларя Пиер Шендон. Той е грубиянин и едва не премазал и нея, и детето й. Трябва да бъде наказан. После ще отидете при господин Щарселе, на улица Монтр-дьо-Шампини. Той се оплаква, че от капчука на съседната къща се стичала вода в дома му и подкопавала основите на къщата му. След това ще установите дали действително има нарушение на полицейските наредби в дома на вдовицата Дорис на улица Гибур и у госпожа Рьоне Льо Босе на улица Гаро-Блан, както ми е донесено, и ще съставите протоколи. Но аз ви давам много задачи. А вие като че щяхте да заминавате? Не ми ли казахте, че ще ходите в Арас по това дело след десетина дни?…

— Много по-скоро, господин кмете.

— Кой ден точно?

— Аз казах, струва ми се, на господин кмета, че делото ще се гледа утре, затова ще замина с дилижанса тази нощ.

Господин Мадлен трепна незабележимо.

— А колко време ще се гледа делото?

— Най-много един ден. Присъдата ще бъде произнесена сигурно утре, късно вечерта. Но аз няма да я дочакам, тя и без това няма да му убегне. Щом дам показанията си, ще се върна тук.

— Добре — каза господин Мадлен, отпращайки с ръка Жавер.

Но Жавер не си тръгна.

— Извинете, господин кмете — каза той.

— Какво има още? — попита господин Мадлен.

— Трябва да ви припомня нещо, господин кмете.

— А именно?

— Че трябва да бъда уволнен.

Господин Мадлен се изправи.

— Жавер, вие сте честен човек и аз ви уважавам. Преувеличавате вината си. Впрочем това също е едно оскърбление, което засяга лично мене. Вие сте достоен за повишения в службата си, Жавер, а не за понижения. Държа да останете на поста си.

Жавер устреми към господин Мадлен прямите си зеници, в дъното на които като че ли прозираше не особено просветената му, но строга и неподкупна съвест, и каза спокойно:

— Господин кмете, не мога да приема това.

— Повтарям ви — заяви кметът, — че вашата обида засяга само мене и никой друг.

Но Жавер, цял отдаден на мисълта си, добави:

— Колкото до преувеличаването, съвсем не преувеличавам вината си. Ето как разсъждавам аз. Усъмних се несправедливо във вас. Това, да речем, е още нищо. Наше право е ние, детективите, да бъдем мнителни, макар че ако подозираме и началството, бихме злоупотребили с правото си. Не само това обаче. Аз ви наклеветих, че сте каторжник без никакви доказателства, в пристъп на яд, с цел да си отмъстя, и то вас, заслужаваща уважение личност, кмет, висше длъжностно лице! Това е вече тежко провинение. Твърде тежко. Аз, служителят на властта, я оскърбих във ваше лице. Ако някой мой подчинен беше направил това, което сторих аз, щях да го обявя недостоен за службата му и да го изгоня. Е, тогава какво? Знаете ли, господин кмете, ще ви кажа само още две думи. Често съм проявявал непримиримост в живота си. Спрямо другите. Това беше справедливо. Постъпвах правилно. Сега, ако не проявя непримиримост спрямо себе си, всичките ми справедливи досегашни постъпки ще изглеждат несправедливи. Бива ли да бъда по-снизходителен към себе си, отколкото към другите? Не. Какво ще излезе? Че съм бил годен да наказвам само другите, но не и себе си! В такъв случай ще бъда окаяник. И всички, които казват: „Този мръсник Жавер!“ — ще излязат прави! Господин кмете, аз не искам да бъдете добър с мене, вашата доброта достатъчно ме е вбесявала, когато сте я проявявали спрямо други. Не искам да я проявявате и към мене. Доброта, която се изразява в даване право на уличницата против гражданина, на полицая против кмета, на нисшестоящия против висшестоящия, е за мене вредна доброта. Подобна доброта руши устоите на обществото. Боже мой! Много е лесно да си добър, мъчното е да си справедлив! Охо, ако вие се бяхте оказали този, за когото ви мислех, аз съвсем нямаше да бъда добър с вас. Тогава щяхте да видите! Господин кмете, аз съм длъжен да се отнеса към себе си така, както бих се отнесъл към всеки друг човек. Когато упражнявах насилие над злодеите, когато наказвах строго негодниците, често си казвах сам на себе си: „Внимавай, Жавер! Ако се подхлъзнеш, ако се провиниш, тежко ти!“ И ето аз се подхлъзнах, аз се провиних, толкова по-зле за мене. Няма какво. Уволнен, разжалван, изгонен! Пада ми се! Имам ръце, ще копая земята, не съм за жалене! Господин кмете, в интерес на службата е да дадете пример. Аз ви моля да уволните инспектора Жавер.

Всичко това беше казано така гордо и смирено, безнадеждно и убедително, че придаваше необяснимо величие на този необикновен блюстител на честността.

— Ще видим — каза господин Мадлен и му протегна ръка.

Жавер се отдръпна и каза сурово:

— Извинете, господин кмете, не бива да правите това. Кмет не се ръкува с доносник. — И процеди през зъби: — Да, доносник, защото, щом съм злоупотребил с полицейската си длъжност, аз съм вече само обикновен доносник.

После се поклони дълбоко и се отправи към вратата. Когато стигна до нея, той се обърна и без да вдигне поглед, каза:

— Господин кмете, ще остана на поста си, докато ми назначат заместник.

Той излезе. Господин Мадлен остана умислен, заслушан в твърдите и самоуверени стъпки, които се отдалечаваха по плочите на коридора.

Книга седма
Делото Шанматийо

I
Сестра Симплиция

Не всички събития, за които след малко ще четете, са известни в Монтрьой-сюр-мер, но и малкото, което излезе наяве, остави толкова потресаващ спомен в градчето, че би било голям пропуск на книгата ни, ако не ги разкажем с най-малките им подробности.

Сред тези подробности читателят ще се натъкне на две-три съвсем неправдоподобни обстоятелства, които ние запазваме от уважение към истината.

След посещението на Жавер господин Мадлен, както всеки друг ден, отиде следобед при Фантин.

Преди да влезе в стаята й, той извика сестра Симплиция.

Двете монахини, които обслужваха болницата, бяха милосърдни сестри, както всички монахини от Ордена на лазаристите. Те се наричаха сестра Перпетю и сестра Симплиция.

Сестра Перпетю беше доста грубовата милосърдна сестра, проста селянка, която беше надянала монахинското расо, както би запасала слугинската престилка. Подобни жени се срещат често. Монашеските ордени драговолно приемат тази груба селска глина, от която извайват лесно капуцини или урсулинки. Обикновено, използуват тези селяци за черната работа, свързана с благочестието. Воловарят се превръща в кармелит без каквото и да било сътресение. Това превращение се извършва без особена мъка. Общото за селото и манастира невежество е отлична предварителна подготовка, която тутакси поставя селянина на равна нога с монаха. Малко по-широка риза и ето ти расо. Сестра Перпетю беше здравенячка-монахиня от Марин, близо до Понтоаз: дръзка, честна, червендалеста, тя говореше на своето наречие, пееше псалми, мърмореше недоволно, подслаждаше чая от билки в зависимост от набожността или лицемерието на пациента, държеше се сопнато с болните, сърдеше се на умиращите, като им навираше час по час името господне и проглушаваше агонията им с гневни молитви.

Сестра Симплиция беше бяла — восъчна белота. Редом със сестра Перпетю тя напомняше, восъчна свещ, закрепена до лоена свещ. Венсан дьо Пол е запечатал неподражаемо образа на милосърдните сестри в следните прекрасни думи, изразяващи тяхната граничеща с пълно заробване свобода: „Домът на болния ще им служи за обител, стаята под наем — за килия, енорийската църква — за параклис, градските улици или болничните зали ще заменят техния манастирски двор, послушанието ще бъде тяхната ограда, скромността им — тяхната решетка.“ Този идеал беше добил плът и кръв в лицето на сестра Симплиция. Никой не би могъл да определи възрастта й. Тя никога не беше бивала млада и като че ли никога нямаше да остарее. Беше личност — не смеем да кажем жена — спокойна, нравствена, добре възпитана, хладна, която никога не беше лъгала. Беше толкова блага, че изглеждаше крехка. А всъщност беше по-твърда от гранит. Тя докосваше страдащите с прелестните си тънки и безплътни пръсти. Думите й сякаш навяваха покой. Казваше само най-необходимото и приятният й глас беше в състояние не само да насърчи покаялия се грешник, но и да очарова гостите в някой салон. Нейната изтънченост се нагаждаше към грубата вълнена дреха, чийто допир постоянно й напомняше Бог и небето. Нека наблегнем на една подробност. Отличителна черта на сестра Симплиция беше, че тя никога не бе лъгала, никога не бе казала волно или неволно нещо, което да не е истина. Това ярко подчертаваше нейната добродетел. Беше се едва ли не прочула в цялата конгрегация с непоколебимата си правдивост. В едно писмо до глухонемия Масийо абат Сикар споменава сестра Симплиция. Колкото прями, лоялни и чисти да сме ние, в нашата искреност винаги има по някоя малка пукнатина — някоя дребна невинна лъжа. Сестра Симплиция правеше изключение. Съществува ли всъщност малка, невинна лъжа? Лъжата е безусловен грях. Не е възможно да излъжеш малко. Който лъже, лъже докрай. Лъжата е олицетворение на дявола. Сатаната има две лица: Сатана и Лъжа. Така мислеше сестра Симплиция. И постъпките отговаряха на мислите й. На това се дължеше сияйната й белота, за която вече говорихме, белота, която заливаше даже устните и очите й. И усмивката, и погледът й бяха бели. На прозорчето на нейната съвест нямаше нито една паяжинка, нито една прашинка. Постъпвайки в ордена на Сен-Венсан дьо Пол, тя нарочно си беше избрала името Симплиция. Както е известно, Симплиция Сицилийска е светицата, която предпочела да й изтръгнат двете гърди, отколкото да каже, че е родена в Седжеста, а не в Сиракуза, лъжа, която щяла да я спаси. Такава покровителка подхождаше на душа като нейната.

При постъпването си в ордена сестра Симплиция имаше два недостатъка, от които малко по малко се беше отърсила. Имаше слабост към сладкиши и обичаше да получава писма. Единственото й четиво беше един молитвеник на латински с едър шрифт. Сестра Симплиция не знаеше латински, но разбираше молитвеника.

Благочестивата девица се привърза към Фантин, чувствувайки навярно в нея скрита добродетел, и се посвети предано почти само на нея.

Господин Мадлен извика настрана сестра Симплиция и с необикновено развълнуван глас я помоли да се грижи за Фантин. По-късно сестрата си припомни тази подробност.

След като поговори със сестрата, той се приближи до Фантин.

Болната очакваше всеки ден появяването на господин Мадлен така, както се очаква слънчев лъч, носещ радост и топлина. Тя казваше на сестрите:

— Аз живея истински само когато господин кметът е тук.

Този ден тя имаше много силна треска. Щом видя господин Мадлен, попита:

— А Козет?

— Скоро — отвърна й той усмихнат.

Господин Мадлен се държа с нея като всеки друг път. Само че остана цял час вместо половин за голямо удоволствие на Фантин. После пак заръча на всички нищо да не липсва на болната. Забелязаха, че за миг лицето му съвсем помръкна. Това обаче им се стори естествено, когато разбраха, че лекарят се навел на ухото му и му прошепнал: „Тя много отпада.“

После се прибра в кметството и прислужникът видя, че разглежда внимателно картата на пътищата във Франция, закачена в кабинета му. Той надраска с молив няколко цифри на едно листче.

II
Прозорливостта на чичо Скофлер

От кметството той отиде чак на другия край на града при един фламандец чичо Скауфлер, променено на френски в Скофлер, който наемаше коне и „кабриолети по желание“.

Най-прекият път за този Скофлер беше една безлюдна улица, където се намираше домът на свещеника, в чиято енория живееше господин Мадлен. Казваха, че свещеникът бил достоен и почтен човек, който умеел да дава добри съвети. Когато господин Мадлен стигна до дома му, по улицата вървеше само един минувач, който забеляза следното: кметът най-напред отмина свещеническия дом, спря се, постоя известно време неподвижно, после се върна назад до вратата на дома, ниска портичка с желязно чукче. Посегна рязко към чукчето и го повдигна. После отново се спря неподвижен, като че ли обмисляше нещо, а няколко секунди по-късно, вместо да удари шумно с чукчето, той го отпусна лекичко и продължи пътя си, по-бързо от преди.

Господин Мадлен намери чичо Скофлер в дома му; той кърпеше едно седло.

— Чичо Скофлер, имате ли добър кон? — попита господин Мадлен.

— Всичките ми коне са добри, господин кмете — отвърна фламандецът. — Какво разбирате вие под добър кон?

— Кон, който да може да извърви двадесет левги за един ден.

— Охо! Двадесет левги! — възкликна фламандецът.

— Да.

— Впрегнат в кабриолет?

— Да.

— А колко време ще има за почивка след пътуването?

— Трябва да може, ако се наложи, да тръгне на следващия ден.

— И да извърви обратния път?

— Да.

— Тю да се не види! Точно двадесет левги ли са?

Господин Мадлен извади от джоба си листчето, върху което беше написал с молив няколко цифри. Той ги показа на фламандеца. Пет, шест и осем и половина.

— Нали виждате — каза той, — всичко деветнадесет и половина левги, кажи-речи, двадесет.

— Господин кмете — отвърна фламандецът, — имам точно това, което ви е нужно. Бялото конче. Трябва да сте го виждали. Дребна местна порода. Огън и пламък. Най-напред искали да го използуват за езда. Къде ти! Ритало и хвърляло всички на земята. Мислели го зло, чудели се какво да го правят, аз го купих и го впрегнах в кабриолет. А то това искало, господине. Кротко е като овчица и бързо като вятър. Само да не речеш да го яхнеш. Не търпи седло и това е. Всеки с нрава си. Виж, да тегли, може, но да носи, не ще и не ще. Изглежда, че се е заинатило.

— А ще измине ли разстоянието?

— Ще изкара и двадесетте левги, и то все в силен тръс, за по-малко от осем часа, но само при известни условия.

— Кажете.

— Първо, трябва да го оставите да си отдъхне един час по средата на пътя. Ще му дадете зоб, но ще стоите до него, докато яде, за да не би прислужникът от хана да открадне от овеса му. Защото аз съм забелязал, че по хановете слугите предпочитат да изпият овеса на конете, вместо да им го дадат да го изядат.

— Ще стоя до него.

— Второ… Кабриолетът е за господин кмета, нали?

— Да.

— Знае ли господин кметът да кара?

— Да.

— В такъв случай господин кметът ще трябва да пътува сам и без багаж, за да не претоварва кончето.

— Разбрано.

— Само че щом господин кметът ще пътува сам, лично той ще трябва да поеме и грижата за овеса.

— Нали се разбрахме.

— Ще ми платите по тридесет франка на ден, включително и почивните дни. Нито лиар по-малко и храната на животното за сметка на господин кмета.

Господин Мадлен извади три наполеона от кесията си и ги сложи на масата.

— Ето ви аванс за два дни.

— Четвърто, кабриолетът ще бъде много тежък за подобно пътуване и ще измори коня. Господин кметът ще трябва да приеме да пътува в едно малко тилбюри.

— Съгласен съм.

— То е леко, но открито.

— Няма значение.

— Размислил ли е господин кметът, че още е зима?

Господин Мадлен не отговори. Фламандецът допълни:

— Че е много студено?

Господин Мадлен пак не отговори. Чичо Скофлер продължи:

— Че може да завали?

Господин Мадлен вдигна глава и каза:

— Колата и кончето да бъдат пред вратата ми утре сутринта в четири и половина часа.

— Разбрано, господин кмете — отговори Скофлер и стържейки с палец някакво петно върху дървената маса, додаде уж нехайно, с присъщото на фламандците умение да прикриват лукавството си: — Добре, че се сетих! Господин кметът не ми каза за къде смята да пътува. Къде ще отива господин кметът?

Той мислеше само за това още от началото на разговора им, но без сам да знае защо, не се осмеляваше да го запита.

— Здрави ли са предните крака на коня ви? — попита господин Мадлен.

— Да, господин кмете. Ще го придържате само малко по надолнищата. Ще има ли много надолнища там, където отивате?

— Не забравяйте да дойдете пред вратата ми точно в четири и половина часа — каза в отговор господин Мадлен и излезе.

Фламандецът остана „с пръст в устата“, както сам той разправяше по-късно.

Не бяха минали повече от две-три минути, откакто кметът беше излязъл, когато вратата се отвори повторно. Беше пак господин кметът.

Имаше все същото безстрастно и замислено изражение.

— Господин Скофлер — каза той, — на каква сума изчислявате коня и колата, които ми заемате, едно на друго?

— По-скоро едно зад друго, господин кмете — разсмя се гръмко фламандецът.

— Така да бъде. Е, кажете.

— Да не би господин кметът да възнамерява да ги купи?

— Не, но за всеки случай искам да ви обезпеча. Като се върна, ще ми възстановите сумата. За колко изчислявате коня и кабриолета?

— Петстотин франка, господин кмете.

— Ето ви ги.

Господин Мадлен постави една банкнота върху масата, излезе и този път не се върна вече.

Чичо Скофлер ужасно съжали, че не каза хиляда франка. Впрочем конят с цялата кола струваха заедно сто франка.

Фламандецът извика жена си и й разказа случката. Къде ли можеше да отива кметът? Те заобсъждаха заедно.

— В Париж — предположи жената.

— Не ми се вярва — каза мъжът.

Господин Мадлен беше забравил върху камината листчето с цифрите. Фламандецът го взе и го проучи внимателно.

— Пет, шест и осем и половина, това са навярно спирките на пощенската кола.

Той се обърна към жена си:

— Струва ми се, че отгатнах.

— Как?

— Оттук до Един са пет левги, от Един до Сен-Пол шест, а оттам до Арас осем и половина. Той отива в Арас.

Междувременно господин Мадлен се прибра в дома си.

На връщане от чичо Окофлер той избра по-дългия път, като че ли вратата на свещеническия дом представляваше изкушение за него, което той искаше да избегне. Качи се в стаята си и се затвори, което беше напълно естествено, защото той обикновено си лягаше рано. Обаче портиерката на фабриката, която едновременно беше и единствената му прислужница, забеляза, че светлината му угасна в осем и половина и сподели това с касиера, който се прибираше, като добави:

— Дали господин кметът не е болен? Някак особен ми се стори.

Касиерът живееше в стаята точно под спалнята на господин Мадлен. Той не обърна никакво внимание на думите на портиерката, легна си и заспа. Към полунощ се събуди внезапно. Насън му се стори, че чува шум над главата си. Ослуша се. Стъпки сновяха насам-натам, сякаш някой ходеше в стаята над него. Той се ослуша по-внимателно и разпозна стъпките на господин Мадлен. Стори му се някак странно. Обикновено, преди да съмне, господин Мадлен не вдигаше никакъв шум в стаята си. Миг след това касиерът чу скърцане, което напомняше отваряне и затваряне на шкаф. Някой премести нещо, после стана съвсем тихо, а малко след това стъпките отново засноваха. Касиерът седна в леглото си, напълно разсънен, отвори очи и през прозореца си видя на отсрещната стена червеникавото отражение на осветен прозорец. Съдейки по посоката на лъчите, това можеше да бъде само прозорецът на господин Мадлен. Отражението трепкаше, като че ли идваше по-скоро от запален огън, отколкото от лампа. Сянката на прозоречната рамка не се очертаваше, следователно прозорецът беше широко отворен. Този отворен прозорец беше наистина нещо изненадващо в мразовитата нощ. Касиерът заспа повторно. Един или два часа по-късно той пак се събуди. Същите бавни и равномерни стъпки сновяха над главата му.

На насрещната стена още трепкаше отражението, но вече бледо и равно като отблясък на лампа или свещ. Прозорецът беше все още отворен.

Да видим какво ставаше в стаята на господин Мадлен.

III
Тревожна съвест

Читателят навярно е отгатнал, че господин Мадлен не беше никой друг, а Жан Валжан.

Ние надзърнахме вече веднъж в дълбините на неговата съвест. Дойде време да погледнем още веднъж в нея. Не без вълнение и трепет правим това. Няма нищо по-страшно от подобно съзерцание. Никъде другаде освен в човека духовният поглед не може да открие по-ослепителна светлина или по-непрогледна тъма. Нищо друго не може да бъде по-страшно, по-сложно, по-загадъчно, по-безпределно. Има само една гледка, по-величествена от морето — небесната вис; има само една гледка, по-величествена от небето — дълбините на човешката душа.

Да се съчини поема за човешката съвест, макар и само за съвестта на един човек, бил той най-незначителният, би означавало да се слеят всички епопеи в една-единствена епопея, възвишена и съвършена; Съвестта — хаос от химери, въжделения и стремежи, лумнало от блянове огнище, котило на срамни помисли. Пандемониум на софизми, бойно поле на страсти. Опитайте се да проникнете зад бледото чело на някое човешко същество, което разсъждава, и погледнете отвъд, надзърнете в душата, в тъмата. Там, под привидното външно мълчание, се разразяват чутовни битки, подобни на Омировите, сражения между пълчища дракони и хидри с орляци духове, каквито срещаме у Милтън, призрачни кръгове, достойни за Данте. Мрачно зрелище представлява безкраят, който всеки човек носи в себе си и с който той съпоставя отчаян въжделенията на ума си и действителните си дела.

Алигиери срещна веднъж на пътя си зловеща врата, която се поколеба да отвори. И пред нас сега се изпречва една такава врата, пред чийто праг стоим разколебани. Нека влезем все пак.

Остава ни да добавим много малко към това, което читателят вече знае за живота на Жан Валжан след срещата му с Малкия Жерве. Видяхме, че от този миг той стана друг човек. Стана такъв, какъвто желаеше да го види епископът. В него се извърши не само коренна промяна, но истинско преображение.

Той успя да заличи следите си, продаде сребърните прибори на епископа, като запази само свещниците за спомен, премина незабелязано от град в град, прекоси цяла Франция, дойде в Монтрьой-сюр-мер, направи изобретението, за което споменахме, извърши всичко, за което разказахме, успя да скрие напълно миналото си и да си извоюва престиж и се установи окончателно в Монтрьой-сюр-мер, щастлив при мисълта, че само миналото тежи на съвестта му и че втората половина на живота му ще изкупи първата. Той заживя спокойно, без опасения, уверен в бъдещето и загрижен само за две неща: да запази в тайна името си и да прекара в благочестие живота си; да се изплъзне от преследването на хората и да се върне към Бога.

Тези две стремления така тясно се преплитаха в съзнанието му, че се сливаха в едно. И двете го държаха еднакво властно в плен и ръководеха и най-дребните му постъпки. Обикновено те определяха съгласувано неговото поведение в живота. Караха го да стои в сянка, да бъде благ и скромен, нашепваха му едни и същи съвети. Понякога обаче между тях възникваше разногласие. В такива случаи, както навярно си спомняте, човекът, когото цялата околия на Монтрьой-сюр-мер наричаше господин Мадлен, без колебание жертвуваше първото заради второто — личната си сигурност заради добродетелността. Така например противно на всяка предпазливост и благоразумие той беше запазил свещниците на епископа и сложи траур за него, викаше и разпитваше всички малки савойчета, които минаваха през града, поиска сведения за семействата, живеещи във Фаврол, и спаси живота на стария Фошльован въпреки обезпокоителните намеци на Жавер. Както вече забелязахме, той навярно мислеше, следвайки примера на всички мъдреци, светци и праведници, че първият му дълг не беше към него самия, а към ближния.

Трябва обаче да признаем, че никога досега той не се бе изправял пред по-тежък проблем. Никога двете стремления, които управляваха живота на този нещастен човек, чиито неволи са предмет на нашия разказ, не се бяха вкопчвали в по-жестока схватка. Още при първите думи, които произнесе Жавер, влизайки в кабинета му, той предугади смътно, но властно този конфликт. В мига, когато така неочаквано прозвуча името, което беше погребал под толкова гъст мрак, той се стъписа замаян и като че зашеметен от зловещата прищявка на съдбата и почувствува във вцепенението си трепета, който предшествува силните сътресения. Наведе се като дъб под напора на приближаваща буря, като войник пред предстояща атака. Почувствува, че над него надвисват черни облаци, натежали от светкавици и мълнии. Докато слушаше Жавер, първата му мисъл беше да се спусне, да изтича незабавно, да издаде сам себе си, да освободи от затвора Шанматийо и да влезе там на негово място. Изпита остра болка, както при разрязване на жива плът, после болката стихна и той си каза: „Почакай! Почакай!“ Потисна първия си великодушен порив и отстъпи малодушно пред подвига.

Красиво щеше да бъде безспорно, ако след светите съвети на епископа, след толкова години на разкаяние и себеотрицание, точно когато така успешно вървеше по пътя на изкуплението, този човек не беше трепнал нито за миг дори при такова трагично стечение на обстоятелствата и беше продължил да крачи твърдо към раззиналата се бездна, в дъното на която светлееше небето. Красиво щеше да бъде, но не беше така. Длъжни сме да дадем точен отчет за състоянието на тази душа, длъжни сме да кажем истината. В първите минути победи инстинктът за самосъхранение. Той събра набързо мислите си, заглуши чувствата си, съобрази се с опасното присъствие на Жавер, смъртно изплашен отложи твърдо всяко решение, залъга мисълта си с предстоящите задачи и възвърна спокойствието си като воин, който се навежда да вземе щита си.

Целия ден той остана в това състояние: в душата му вихър, на лицето — дълбоко безстрастие. Взе само някои „предохранителни мерки“, ако можем да се изразим така. В главата му всичко беше още неясно и в пълен метеж. Там цареше такъв смут, че нито една мисъл не се очертаваше ясно. Самият той би могъл да анализира състоянието си по един-единствен начин — че му бе нанесен жесток удар. Той се отби както обикновено в болничната стая на Фантин и остана по-дълго край нея от вродено добросърдечие, мислейки, че е длъжен да постъпи така, и помоли горещо сестрите да се грижат за нея в случай, че се наложи да отсъствува. Съзнаваше смътно, че може би ще трябва да отиде в Арас. Макар че сам не бе решил още дали ще пътува, или не, той си каза, че понеже беше вън от всяко подозрение, можеше безпрепятствено да проследи лично развоя на събитията и задържа тилбюрито на Скофлер, за да бъде готов за всеки случай.

Вечеря с доста голяма охота.

Едва когато се прибра в стаята си, той се углъби в мислите си.

Разгледа положението и то му се стори толкова чудовищно и невероятно, че без да съзнава напълно, стана, воден от необяснима тревога, и заключи с резето вратата си. Страхуваше се да не би нещо да връхлети върху него. Залостваше вратата срещу възможните удари на съдбата.

Малко след това духна свещта. Тя го смущаваше.

Струваше му се, че някой може да го види.

Кой точно?

Уви! Този, когото той искаше да прогони, беше влязъл; този, когото той искаше да заслепи, го гледаше. Призракът на неговата съвест.

Неговата съвест или по-право бог.

И все пак в първия момент той успя да се самоизмами. Почувствува се за миг сигурен и сам. Стори му се, че след като бутна резето, не ще могат да го уловят, че след като угаси свещта, не ще могат да го видят. Тогава се овладя, облакъти се на масата, подпря глава на ръката си и се замисли в тъмното.

„Какво ме връхлетя? Не сънувам ли? Какво чух? Наистина ли видях Жавер и той ми наговори всичко това? Кой може да бъде този Шанматийо? Действително ли ми прилича? Възможно ли е? Като си помисля само колко спокоен бях вчера, колко далеч от всяко съмнение! Какво правех вчера по това време? Каква каша! Как ще изляза от нея? Какво да правя?“

Ето каква буря бушуваше в него. Мозъкът му беше загубил способността да задържа мислите му, те се плискаха като вълни и той стискаше с две ръце челото си, за да ги задържи.

Волята и разсъдъкът му бяха в плен на невъобразимо смущение. Той търсеше изход и просветление, но изпадаше в още по-голяма тревога.

Главата му пламтеше. Той се приближи до прозореца и го разтвори широко. На небето нямаше звезди. Пак седна до масата.

Така премина първият час.

Постепенно обаче в съзнанието му почнаха да се оформят и задържат бегли очертания и той успя да схване с поразителна яснота не цялата новосъздадена обстановка, но отделни нейни подробности.

Най-напред си даде сметка, че колкото и необикновено и рисковано да е положението му, той е все още негов пълен господар.

Тази мисъл само увеличи душевния му смут.

Независимо от дълбоко нравствената и благочестива цел, която ръководеше постъпките му, всичко, което всъщност беше извършил до този ден, се свеждаше само до един дълбок трап, който той бе изкопал, за да зарови в него името си. Едно нещо го беше най-много стряскало в часове на самотен размисъл през безсънните му нощи — да не би да чуе някога това име. Той си беше казвал, че това би означавало за него край на всичко, че в деня, когато отново прозвучи това име, то ще пръсне като дим новия му живот, а, кой знае, може би и вътре в него, новата му душа. Той беше изтръпвал само при мисълта, че това би могло да се случи. Естествено, ако някой му беше казал в подобни мигове, че ще настане час, когато това име ще отекне отново в ушите му, когато омразните думи „Жан Валжан“ ще изплуват отново из мрака и ще се изпречат пред него, когато над главата му ще блесне страшната светлинка, предназначена да разсее тайната, с която той се бе обградил, и че това име няма да го заплашва, че тази светлина всъщност ще сгъсти още повече мрака, че разкъсаният воал ще обвие по-плътно тайната, че сътресението ще заздрави изграденото от него, че само ако пожелае, това невероятно събитие ще има една-единствена последица — да направи занапред съществуването му по-ведро и тайната му по-непроницаема, че след очната ставка с призрака на Жан Валжан добрият, достопочтен гражданин господин Мадлен ще заживее по-уважаван, по-почитан и по-необезпокояван от когато и да било, ако някой му беше казал това, той щеше да поклати недоверчиво глава и щеше да сметне тия думи за безумни. А ето че точно това му се беше случило, цялата тази грамада от невероятни предположения беше станала факт и Бог беше допуснал безумните бълнувания да се превърнат в действителност!

Мислите му продължаваха да се проясняват. Той все по-добре си даваше сметка за положението си.

Струваше му се, че току-що се е събудил от кошмар: прав, зъзнещ в нощта, се плъзга по стръмен наклон, напразно отстъпва назад, вече е стигнал до ръба на бездната. И ето че вижда в мрака друг, непознат човек, в когото съдбата е припознала него и когото вместо него тласка в пропастта. Защото, за да се затвори тази раззинала паст, някой трябваше да падне в нея. Или той, или другият.

Достатъчно беше да не се намесва и щеше да падне другият.

Съзнанието му се проясни напълно и той осъзна, че мястото му в каторгата още не е заето, че каквото и да прави, то го чака, че обирът на Малкия Жерве неизбежно го връща там, че това незаето място неотменно ще го чака и ще го зове, докато не бъде заето. После си каза, че точно сега има заместник. Тази зла участ се беше паднала, както изглежда, на някой си Шанматийо, а самият той, заел занапред мястото си в каторгата благодарение на Шанматийо, запазил мястото си в обществото като господин Мадлен, не е застрашен вече от нищо, стига само да остави хората да запечатат над главата на Шанматийо камъка на безчестието, който подобно на надгробна плоча се спуска само веднъж, за да не се вдигне никога вече.

Всички тия бурни и необикновени мисли предизвикаха у него неописуемо вълнение, каквото човек изпитва само два-три пъти в живота си — обзетата от гърчове съвест изважда наяве всичко съмнително, затаено дълбоко в сърцето: смесица от ирония, радост и отчаяние, като че душата избухва в горчив смях.

Внезапно той запали отново свещта.

„Добре де! — каза си той. — От какво се боя? Какво съм седнал да умувам? Нали съм спасен. Край на всички тревоги! Имаше само една открехната врата, през която миналото ми можеше да нахълта в живота ми. Ето я и нея зазидана! Навеки! Този Жавер, който от толкова много време ме смущаваше с опасния си нюх, който като че беше подушил кой съм, който действително беше разгадал тайната ми и ме следеше неотстъпно, този настървен ловджийски пес, който не преставаше да ме дебне, се обърка най-сетне, погна друг дивеч и загуби напълно следите ми! Сега вече ще ме остави на мира, сега вече е задоволен, уловил е своя Жан Валжан! Кой знае, може и да напусне града. И всичко това стана без моя намеса! Без да си мръдна дори пръста! Какво трагично има тук? Честна дума, ако някой ме види, ще помисли, че кой знае какво се е случило. Аз ли съм виновен в края на краищата, че друг някой е изпаднал в беда? Провидението е пожелало така. Такава е явно волята му. Имам ли право да разтурям това, което то нарежда? Какво още искам? Каква нужда има да се намесвам? Това не ми влиза в работата. Как? И сега ли не съм доволен? Какво още ми трябва? Та нали постигам преследваната толкова години цел, лелеяния блян на безсънните ми нощи, предмета на молитвите ми към Господа — сигурност! Така е било угодно Богу. Какво има да се противя срещу Божията Воля? А защо това е угодно Богу? За да продължа започнатото, за да правя добро, за да се превърна в ярък, насърчителен пример, за да се каже, че изтърпяното покаяние и възвръщането към добродетелта са ми донесли поне малко щастие! Не разбирам наистина защо преди малко се уплаших и не влязох при добрия отец, за да му разкажа всичко като на изповедник и да му поискам съвет. Той сигурно би ми казал същото. Колелото на съдбата е завъртяно, нека се върти! Господ си знае работата.“

Така се допитваше той до съкровените дълбини на съвестта си, наведен, така да се каже, над бездната на собствената си душа. После стана и закрачи из стаята. Каза си: „Хайде, няма какво да му мисля повече. Жребият е хвърлен!“ Но не изпита никакво облекчение.

Напротив.

Както не можем да попречим на морето да се връща към брега, така не можем да попречим и на мисълта да се връща към един и същ натрапчив въпрос. Морякът нарича това прилив, виновният — угризение. Бог повдига и в душата бури, не само в океана.

Няколко секунди по-късно той неволно поднови мрачния диалог, в който беше и говорещ, и слушател; казваше думи, които би желал да премълчи, и слушаше неща, които би желал да не чуе, подчинявайки се на тайнствената сила, която му шепнеше: „Мисли!“, както две хиляди години преди това беше шепнала на друг един обречен: „Иди!“

За да бъдем правилно разбрани, преди да продължим, ще направим едно необходимо пояснение.

Не ще съмнение, че хората разговарят със себе си. Няма нито едно човешко същество, с което да не се е случило това. Бихме могли дори да кажем, че най-възхитителната тайна на словото е именно способността му да преминава от мисълта към съвестта и да се връща от съвестта към мисълта. В такъв смисъл трябва да се разбират думите: „Той каза, той възкликна“, които се срещат в тази глава. Ние си казваме разни неща, разговаряме със себе си, възклицаваме мислено, без да нарушим външното мълчание. Вътре в нас — невъобразима глъчка, всичко говори, само устата мълчи. Макар че са невидими и неосезаеми, душевните изживявания са не по-малко реални.

И той се запита докъде е стигнал. Зададе си въпроса какво представлява „решението, което беше взел“. Призна сам пред себе си, че доводите, които беше привел мислено, бяха чудовищни, че изводът му: „Нека колелото се върти, Бог си знае работата“ бе направо недопустим. Та нали, ако не попречи на съдбата и на хората да извършат това смешение, ако не разсее заблуждението им, ако съдействува с мълчанието си, с една дума, ако не стори нищо, ще извърши всъщност всичко! Та това би било последната степен на лицемерното безчестие! Долно, гнусно и подмолно деяние, грозно и отвратително престъпление.

За пръв път от осем години насам нещастникът бе изпитал горчивата сладост на престъпния помисъл и на нечестната постъпка.

И той плю от погнуса.

Продължи собствения си разпит. Запита се строго какво точно разбираше под думите „постигната цел“.

Неговият живот действително преследваше една цел. Но каква точно? Да скрие името си? Да заблуди полицията? Нима бе извършил всичко в името на тази нищожна придобивка? Нима нямаше друга, по-висока, истинска цел? Спасението си безспорно, но не физическото, а духовното си спасение. Да стане отново честен и добродетелен. Да се превърне в праведник! Та нали главно това, единствено това беше желал винаги, нали точно това му беше повелил епископът? Да затвори вратата на миналото си! Но нима по този начин я затваряше, прави боже? Та той я отваряше отново, извършвайки една мерзка постъпка. Та той ставаше отново крадец, и то най-безочлив крадец! Ограбваше съществуването, живота, спокойствието, мястото под слънцето на друг един човек! Ставаше убиец! Убиваше, убиваше нравствено един нещастник, превръщаше го с небивала жестокост в жив мъртвец, обричаше го на смърт под открито небе, на преизподнята, която носи името каторга! Напротив, предавайки се в ръцете на правосъдието, спасявайки човека, който беше станал жертва на трагично недоразумение, вземайки отново името си, ставайки отново по необходимост каторжникът Жан Валжан, той щеше истински да довърши духовното си възраждане и завинаги да затвори зад себе си вратите на ада, от който излизаше. Падайки привидно в него, той всъщност го напущаше завинаги! Беше длъжен да стори това! Не го ли стореше, щеше да заличи всички добрини, които беше направил! Целият му живот щеше да бъде безплоден, цялото му разкаяние щеше да бъде безполезно и той трябваше да си зададе въпроса: „За какво бяха всичките ми усилия?“ Той чувствуваше присъствието на епископа, то беше станало по-осезателно, откакто монсеньор Мириел не беше между живите, той чувствуваше втренчения поглед на праведника и съзнаваше, че занапред кметът Мадлен с всичките си добродетели ще му вдъхва отвращение, а каторжникът Жан Валжан ще се издига чист и достоен за възхищение пред неговия взор. Защото другите хора виждат маската му, а епископът вижда истинското му лице. Защото другите хора виждат живота му, а епископът вижда съвестта му. Той трябваше следователно да отиде в Арас, да освободи мнимия и да разкрие истинския Жан Валжан! Уви! Това беше възможно най-голямата жертва, най-сърцераздирателната победа, най-мъчната стъпка, но така се налагаше. Горчива участ! Да не може да бъде праведен в очите на Бога, ако не бъде опозорен в очите на хората!

— Така да бъде! — каза той. — Трябва да се реша! Трябва да изпълня своя дълг! Да спася тоя човек!

Той произнесе високо тези думи, без да си дава сметка, че говори на глас.

Взе сметководните си книги, провери ги и ги приведе в изправност. Хвърли в огъня куп разписки за пари, които беше дал в заем на дребни, изпаднали в затруднение търговци. Написа и запечата едно писмо; ако някой попаднеше в стаята му в този миг, би могъл да прочете адреса върху плика: „За господин Лафит, банкер, улица Артоа, Париж“.

После извади от едно чекмедже портфейл с няколко банкноти и паспорта, с който същата година беше ходил да гласува.

Ако някой би го зърнал, зает с тези дреболии, докато умът му беше погълнат от толкова важни мисли, едва ли би могъл да предположи какво ставаше в душата му. Той мърдаше само от време на време устни или пък вдигаше глава и втренчваше поглед в някоя точка на стената, като че ли именно оттам очакваше просветление и отговор.

След като завърши писмото до господин Лафит, той го сложи в джоба си ведно с портфейла и пак се заразхожда из стаята.

Все същите мисли го гнетяха. Все така ясно виждаше дълга си, написан с огнени букви, които пламтяха пред очите му и се местеха ведно с погледа му: „Върви! Кажи името си! Разкрий самоличността си!“

Виждаше също така, оживели и придобили сякаш осезаеми очертания, двата стимула, които бяха досега двойното ръководно начало в живота му: да скрие името си и да прекара в благочестие дните си. За пръв път ги видя съвсем ясно и схвана разликата, която ги делеше. Даде си сметка, че единият от тях беше неизменно положителен, докато другият беше податлив на опорочаване. Че единият означаваше себеотрицание, а другият — себелюбие. Че единият сочеше „ближния“, а другият — неговото „аз“. Че единият бе светлина, а другият — мрак.

Те се бореха и той наблюдаваше техния двубой. Колкото повече потъваше в мислите си, толкова по-големи ставаха размерите им. Сега те бяха израсли вече като исполини и му се струваше, че дълбоко в душата му, в безкрая, за който споменахме преди малко, се бореха сред сенки и проблясъци Бог и демон.

Той тръпнеше ужасен, но чувствуваше, че благородният порив взема връх.

Съзнаваше, че е настъпил решителен час за съдбата и съвестта му. Че епископът беше белязал първата фаза на прелома в живота му, а Шанматийо бележеше втората. След съдбоносното превращение — съдбоносно изпитание.

А между това постепенно го обхвана отново стихналата за миг трескава възбуда. Безброй мисли прекосяваха мозъка му, но те само затвърдяваха решението му.

За миг си каза, че може би взема всичко прекалено присърце, че в края на краищата този Шанматийо е извършил кражба и не е толкова за жалене.

Но тутакси си отговори: „Ако действително е откраднал само ябълки, той ще бъде осъден на няколко месеца затвор. А от това наказание до каторгата има доста чувствителна разлика. А знае ли се със сигурност дали наистина е извършил кражба? Доказано ли е? Името Жан Валжан тегне над него и замества всяко доказателство. Та нали това е обичайното отношение на кралските прокурори! Смятат го за крадец само защото знаят, че е каторжник.“

След малко му хрумна друга мисъл, че когато сам разкрие кой е, може би заради героичната му постъпка и седемгодишния му почтен живот, както и за всичко, което е сторил за този край, ще го помилват.

Но той скоро отхвърли това предположение с горчива усмивка: спомни си, че открадването на четиридесетте су от Малкия Жерве го правеше рецидивист, че това престъпление не можеше да не излезе наяве и според недвусмислените разпореждания на закона го обричаше на доживотна каторжна работа.

Отърси се от всяко самозалъгване, откъсна се постепенно от всичко земно и, потърси сила и утеха другаде. Каза си, че трябва да изпълни своя дълг; че може би дори ще се чувствува по-малко нещастен, след като го изпълни, отколкото ако се отклони от изпълнението му. Че ако „оставеше колелото да се върти“, ако не напуснеше Монтрьой-сюр-мер, уважението, на което се радваше, доброто му име, добрите му дела, всеобщата почит и възхищение, милосърдието му, богатството му, популярността му, добродетелта му щяха да имат дъх на престъпление. Какъв друг вкус биха могли да имат всички тия благочестиви прояви на фона на такова грозно деяние? Докато, ако се пожертвуваше, небесна благодат щеше да осени и каторгата, и позорния стълб, и нашийника, и зеленото кепе, и непосилната работа, и безпощадното клеймо на срама.

Той си каза най-сетне, че не може да постъпи другояче, така му е било писано, безсилен е да промени това, което е предопределено свише, и каквото и да направи, му предстои да избере или привидно достолепие и душевна низост, или душевна святост и привидно безчестие.

Докато се бореше с толкова мрачни мисли, той не отпадаше духом, но чувствуваше мозъка си преуморен. Мисълта му неволно се зарейваше по други, незначителни асоциации.

Кръвта биеше силно в слепоочията му. Продължаваше да се разхожда напред-назад. Изби полунощ най-напред от камбанарията на кварталната църква, после от кулата на общината. Той отброи дванадесетте удара на двата часовника и сравни тембъра на звъна им. Спомни си по този повод, че няколко дни преди това беше видял у един железар оставена за продан стара камбана, на която беше издълбано името: „Антоан Албен от Роменвил“.

Стана му студено. Запали малко огън в камината. Не се сети да затвори прозореца.

Пак се унесе. Трябваше да напрегне силно паметта си, за да си припомни за какво мислеше, преди да удари полунощ. Най-сетне успя.

„Ах, вярно! — каза си той. — Бях решил да се предам.“

После изведнъж се сети за Фантин.

„Така, ами какво ще стане с тази клетница?“

И отново го обзеха колебания.

Фантин изплува внезапно в съзнанието му и го заля с неочаквана светлина. Стори му се, че цялото положение се видоизмени и той възкликна:

— Отлично! През цялото време имах предвид само моята собствена личност! Бях загрижен само за собственото си удобство! Дали да мълча, или да се издам, дали да се укрия, или да спася душата си, дали да бъда уважаван висш чиновник, достоен за презрение, или презрян каторжник, достоен за уважение, но все поставях на първо място себе си, само себе си, единствено себе си! Та това е върховен егоизъм, боже мой! Различни форми егоизъм, но тъй или иначе, егоизъм! Не трябва ли да помисля малко и за другите? Грижата за другите е висша добродетел. Хайде, нека поразчопля въпроса. Нека изключа себе си, нека се зачеркна, нека се забравя, какъв ще бъде резултатът от моето решение? Да приемем, че се предам в ръцете на властта. Улавят мене и пущат Шанматийо, връщат ме в каторгата, великолепно. А после? Какви ще бъдат последиците тук? Какво ще стане с целия този край, с града, фабриките, индустрията, с работниците, мъже, жени, стари дядовци, деца, с бедняците? Аз сътворих тези материални блага и аз давам препитание на тези хора. Навсякъде, където пуши комин, аз съм осигурил главня в огъня и месо в тенджерата. Създадох охолство, оборот, кредит. Преди мене нямаше нищо. Благодарение на мене този край се съвзе, оживи, замогна се и се разви; аз му дадох подтик и го обогатих. Ако ме няма мене, той ще замре. Ами тази жена, която е изстрадала толкова много, която въпреки падението си има толкова много качества и за чието нещастие неволно съм виновен аз? Ами детенцето и, което обещах да й доведа? Не съм ли задължен до известна степен към тави жена, не трябва ли да поправя злото, което съм й причинил? Какво ще стане, ако аз изчезна? Майката умира. Детето остава на произвола на съдбата. Ето какво ще стане, ако се предам. Ами ако не се предам? Какво ще стане, ако не се предам?

Той си зададе този въпрос и се сепна, разколебан за миг и тръпен. Това състояние обаче не трая дълго и той си отговори невъзмутимо:

„Е да, онзи човек ще отиде в каторга, вярно, но толкова ли е страшно това, дявол да го вземе! Та той е крадец! Аз мога да си разправям колкото си ща, че не е откраднал, но той действително е откраднал! А аз оставам тук, продължавам делото си. След десет го дини ще спечеля десет милиона, ще ги раздам на населението, без да задържа нищо за себе си. За какво ми са на мене. Аз не се блъскам за себе си. Общото благоденствие постепенно ще нараства, нови индустрии ще се зараждат и ще преуспяват, фабриките и заводите ще се умножават, семействата — сто, хиляда семейства! — ще живеят щастливи. Областта ще стане по-гъсто населена, на мястото на някогашните чифлици ще изникнат села, на мястото на пустеещите площи ще се появят чифлици. Нищетата постепенно ще изчезне, а ведно с нея и развратът, проституцията, кражбата, убийството, всички пороци, всички злодеяния. А тази изстрадала майка ще отглежда детето си! И целият край ще заживее охолно и честито! С ума си ли бях, когато мислех да се предам на властта? Наистина необходимо е да премисля всичко внимателно и да не избързвам. Как? Нима само защото ми се харесва да играя ролята на благороден и великодушен човек — каква мелодрама наистина! — нима само защото мисля егоистично единствено за себе си, нима само за да спася някакъв непознат крадец и нехранимайко от прекалено сурово може би, но все пак заслужено наказание, трябва да загине цяла една област! Да издъхне в болницата една злочеста майка! Да бъде изхвърлено на улицата едно беззащитно момиченце! Като куче! О, но това е чудовищно! Без майката да зърне още веднъж детето си! Без детето да се порадва поне малко на майка си! И всичко това заради някакъв стар мошеник, крадец на ябълки, който сигурно е заслужил, ако не точно за това, то за нещо друго, да лежи в каторгата! Похвални са наистина моите скрупули, които ме карат да спася един стар скитник, който ще проживее най-много още няколко години и едва ли ще се чувствува по-нещастен в каторгата, отколкото в жалкия си коптор, а да принеса в жертва цялото население на един край, с толкова майки, жени, деца! Бедната Козет, която няма никого другиго на този свят освен мене и която навярно в този час зъзне, посиняла от студ, в бордея на Тенардие! Какви негодници наистина! И аз смятам да изменя на дълга си към всички тези бедни създания! Да се предам на правосъдието! Да извърша тази небивала глупост! Да допуснем най-лошото. Да предположим, че ще постъпя неправилно и че съвестта ми ще ме упреква някой ден за това. Нима себеотрицанието и добродетелта не изискват да приема за благото на ближния тези упреци, които ще терзаят само мене, тази лоша постъпка, която ще позори само моята душа?“

Той стана и пак заснова из стаята. Този път му се струваше, че е постигнал вътрешно удовлетворение.

Диамантите са скрити дълбоко в недрата на земята, а истината — в съкровените дълбини на духа. Струваше му се, че се беше спуснал в тези съкровени дълбини и след дълго ровене пипнешком в непрогледната тъма беше открил най-сетне скъпоценния камък, истината. Държеше я в ръката си и се прехласваше пред блясъка й.

„Точно така е — помисли си той. — Най-сетне съм на прав път. Намерих решението. Няма как. Когато човек е принуден да избира, трябва да се реши. Жребият е хвърлен! Нека колелото се върти! Стига колебания, стига нерешителност. Не лично моят, а общият интерес изисква това. Аз съм Мадлен и си оставам Мадлен. Горко на този, който е Жан Валжан! Аз вече не съм Жан Валжан. Аз вече не познавам този човек, не зная какво представлява той. Ако някой в този миг е Жан Валжан, прав му път! На мен не ми влиза в работата. Това съдбоносно име блуждае в мрака и тежко на главата, върху която се спре и връхлети!“

Той се огледа в малкото огледало над камината и каза:

— Я виж ти! Как ми олекна, като взех решението си! Сега съм съвсем друг.

После направи още няколко крачки и спря рязко.

— Хайде! Не бива да отстъпвам пред нито една последица от взетото решение. Все още няколко оцелели нишки ме свързват с Жан Валжан. Трябва да ги разкъсам! В самата тази стая има предмети, които могат да ме разобличат, безмълвни вещи, които могат да станат свидетели против мене. Край, всичко трябва да изчезне.

Той бръкна в джоба си, извади кесията си, отвори я и взе малко ключе.

Мушна ключето в една ключалка, чиято дупчица едва личеше измежду най-тъмните краски на рисунките, по хартията, с която бяха облепени стените. Оказа се скривалище — малко долапче между стената и връхната плоча на камината. Вътре имаше само няколко дрипи: синя памучна риза, стар панталон, изтъркана раница и дебела чепата тояга с желязна обковка в двата края. Ако някой беше видял Жан Валжан по времето, когато прекосяваше Дин през октомври 1815 година, лесно би разпознал в тези дрипи тогавашното му облекло.

Той беше запазил дрехите, както пазеше и свещниците, за да му напомнят началните стъпки в новия му живот. Само че беше потулил донесените от каторгата вещи, докато беше поставил на видно място подарените му от епископа свещници.

Погледна крадешком към вратата, като че се боеше да не би някой да я отвори, макар че беше затворена с резе. После сграбчи наведнъж всички тези неща, които беше съхранявал така благоговейно въпреки риска в продължение на години, и без дори да ги погледне, хвърли бързо и решително всичко в огъня — и дрипи, и тояга и раница.

Затвори тайното шкафче и с удвоена предпазливост — ненужна занапред, понеже то беше празно — бутна пред вратичката му голямо кресло.

След няколко секунди в стаята и по отсрещната стена заиграха червени, треперливи отблясъци. Всичко гореше. Чепатата тояга пращеше и искрите отскачаха чак посред стаята.

От раницата, която се превръщаше в пепел ведно с отвратителните дрипи в нея, се изтърколи нещо лъскаво. Ако някой се наведеше, лесно би различил една сребърна монета. Четиридесетте су по всяка вероятност, които беше откраднал от малкото савойче.

Той не поглеждаше огъня, а продължаваше да се разхожда отмерено насам-натам.

Внезапно погледът му падна на двата сребърни свещника, които проблясваха смътно върху камината, огрени от отражението на огъня.

„Я гледай! — помисли си той. — Ами че Жан Валжан е и в тях! Трябва да ги унищожа.“

И той взе двата свещника.

Имаше достатъчно жар още, за да се разтопят и превърнат и те в неузнаваемо кюлче сребро.

Той се наведе над огнището, за да се постопли. Изпита истинско блаженство.

— Каква приятна топлина! — промълви и разбърка жаравата с единия свещник.

Миг по-късно и двата се намериха в огъня.

В същото време му се стори, че нечий глас извика дълбоко в него:

— Жан Валжан! Жан Валжан!

Косите му настръхнаха, той се вслуша в зловещия глас.

— Много добре, отлично, довърши делото си! — шепнеше гласът. — Доведи го поне докрай! Унищожи свещниците! Заличи спомена! Забрави епископа, забрави всичко! Погуби Шанматийо! Много добре! Можеш да се поздравиш! И така, значи, всичко е решено, прието, одобрено! И онзи човек, онзи старец, който не знае какво искат от него, който може би нищо не е сторил, едно невинно човешко същество, чието единствено нещастие е твоето име, върху когото твоето име тегне като престъпление, ще бъде взет за тебе, ще бъде осъден, ще свърши дните си заклеймен и изтезаван! Отлично. А ти ще си живееш в чест. Остани си господин кметът, остани си уважаван и достоен за уважение, обогатявай града, храни бедните, отглеждай сираците, живей щастлив, добродетелен и тачен. И докато ти добруваш тук сред радост и светлина, друг ще навлича твоята червена рубашка, друг ще носи твоето опозорено име и ще влачи твоята верига в каторгата! Отлично си го нагласил! О, окаянико!

Пот струеше от челото му. Той гледаше като обезумял свещниците. Но гласът, който говореше в него, не млъкваше. Той продължаваше:

— Жан Валжан! Много гласове край тебе ще те славословят гръмко, много гласове ще те благословят, един-единствен ще те проклина в мрака, без никой да го чуе. Но послушай, нечестивецо! Всички благословии ще паднат, преди да достигнат небето, и само проклятието ще се издигне до Бога!

Този глас, изникнал из най-потайните дебри на съвестта му, отначало съвсем слаб, ставаше постепенно все по-мощен и заплашителен и гърмеше в ушите му. Струваше му се, че той беше излязъл от него и сега му говореше извън него. Последните думи прозвучаха така отчетливо, че той се огледа плахо и попита на висок глас, загубил ума и дума:

— Кой е тук?

После си отговори с безумен смях:

— Ама че съм глупав! Кой може да бъде тук!

В стаята действително имаше някой. Но той не спадаше към съществата, които човешкият взор може да различи.

Той сложи обратно свещниците върху камината.

И пак поднови зловещото еднообразно сноване, което стряскаше и смущаваше в сънищата му заспалия на долния етаж човек.

Ходенето го облекчаваше и замайваше. Понякога, при изключителни събития, човек снове така и като че ли иска съвет от всеки срещнат предмет. След няколко мига той съвсем загуби нишката на мислите си.

Отстъпваше еднакво ужасен и от двете решения, които беше взел последователно. Двата порива, на които се беше подчинил досега, му се струваха еднакво пагубни. Какво съдбоносно съвпадение! Каква съдбоносна случайност, че вземат този Шанматийо за него! Провидението, което му беше подало най-напред ръка уж за да го задържи, само го тикаше в пропастта.

Той се взря за миг в бъдещето. Да се предаде, велики боже! Да разкрие сам самоличността си! Той си представи с безпределно отчаяние всичко, с което трябваше да се раздели, и всичко, към което трябваше да се върне. Трябваше да се сбогува със сегашното си така приятно, чисто и светло съществуване, с всеобщата почит, с честта, със свободата! Никога вече да не се разхожда из полята, никога вече да не чуе песента на птиците през месец май, да не даде милостиня на малките деца! Никога вече да не почувствува върху себе си признателни и любещи погледи! Да напусне дома, който беше построил, и стаята си, любимата си стаичка! Целият му досегашен живот му изглеждаше в този миг пленителен. Да не чете никога вече книгите си, да не пише на малката си рендосана дървена маса! Единствената му прислужница, старата портиерка, да не му донася никога вече сутрешното кафе. Велики боже! И вместо всичко това каторгата, нашийника, червената дреха, топуза на крака, умората, карцера, дървения одър — всички тези изживени вече веднъж страхотии! И при това на неговата възраст, след общественото положение, което беше заемал. Да беше поне по-млад! Но на тази напреднала възраст всеки първи срещнат да се обръща към него на „ти“, тъмничарят в каторгата да го претърсва, надзирателят да го обсипва с удари. Да обува на бос крак подкованите обуща! Да подлага сутрин и вечер крак на чука на пазача, който проверява халката! Да понася любопитните погледи на непознатите, на които ще обясняват: „Този е прословутият Жан Валжан, който беше кмет на Монтрьой-сюр-мер.“ А вечер, плувнал в пот, смазан от умора, с нахлупено над очите зелено кепе, да се качва под камшика на сержанта редом с друг някой каторжник по корабната стълба на плаващата каторга. О, какво мъчение! Нима и съдбата се поддава на озлобление подобно на мислещите същества и се ожесточава също така безпощадно, както човешките сърца?

Независимо от волята му пред него час по час се изпречваше дилемата, която го терзаеше и около която се въртяха мислите му: да остане в рая, като се превърне в демон, или да отиде отново в ада, за да се превърне в ангел.

Как да постъпи, прави боже, как?

Бурята, която с такава мъка беше усмирил, отново забушува в него. Мислите му пак се заплетоха. Те се гонеха несвързано и машинално, особеност, присъща на отчаянието. Името Роменвил се натрапваше на паметта му ведно с два стиха от чута някога песничка. Той си мислеше, че Роменвил е горичка до Париж, където влюбените отиват да берат люляк през април.

Олюляваше се, загубил не само душевно, но и физическо равновесие. Залиташе като малко дете, пуснато да ходи само.

От време на време, борейки се с налегналата го умора, той се мъчеше да овладее разсъдъка си. Опитваше се да постави още веднъж и за последен път пред себе си проблема, който го беше довел до изнемога. Дали да се предаде на правосъдието, или да мълчи. Той не успяваше да се оправи в мислите си. Бледите спомени от различните доводи, които мисълта му беше привела, трептяха и се разсейваха един след друг като дим. Той чувствуваше само, че каквото и решение да вземе, нещо у него неизбежно и непременно щеше да умре. Надясно и наляво пред него зееше гроб. Той изживяваше сега агония: агонията на своето щастие или агонията на своята добродетел.

Уви! Отново го обхванаха предишните колебания. Пак тъпчеше на едно място, както в самото начало.

Така се бъхтеше под напора на тревожните мисли тази злочеста душа. Хиляда и осемстотин години преди този нещастник сред маслинената горичка, тръпнеща под безпощадния вятър на безконечното, загадъчното същество, което въплъщава в себе си всички добродетели и страдания на човечеството, също така отстраняваше с ръка зловещата препълнена чаша, изливаща мрак и тъма в звездната шир.

IV
Превъплъщения на страданието в съня ни

Часовникът изби три часа след полунощ; пет часа вече той се разхождаше така, почти без отдих, но най-сетне се отпусна на стола си.

Заспа и му се присъни сън.

Сънят му, както повечето сънища, напомняше действителните му изживявания само защото беше зловещ и мъчителен, но той остави неизгладимо впечатление у него. Кошмарният сън го порази до такава степен, че по-късно той го записа. Този ръкопис спада към малкото съхранени книжа, написани собственоръчно от него. Смятаме за необходимо да го цитираме дословно.

Описанието на тази нощ ще бъде непълно, ако не предадем съня, независимо от съдържанието му. Той представлява мрачно бродене на болна душа.

Ето го. На плика четем следния надпис:

Кошмарът, който ми се присъни през онази нощ

„Намирах се в поле. Обширно, безрадостно поле без трева. Не можех да си дам сметка дали е ден или нощ.

Разхождах се с брат си, с когото съм прекарал детските си години и за когото — трябва да добавя това — никога не мисля и почти никога не си спомням.

Разговаряхме и срещахме минувачи. Говорехме за някогашна наша съседка, която, откакто се беше настанила в жилище, гледащо към улицата, работеше при широко отворен прозорец. Докато разговаряхме, ни побиха тръпки, като че ли от този прозорец ни духаше.

В полето нямаше дървета.

Край нас мина мъж. Съвсем гол, пепелявосив, яхнал кон с пръстен цвят. Мъжът нямаше коси; виждаше се черепът му с изпъкнали вени по него. Той държеше в ръка пръчка, гъвкава като лоза и тежка като желязо. Конникът мина край нас, без да ни каже нито дума.

Брат ми каза: «Да свърнем по този вдлъбнат път.»

И ние тръгнахме по тесен път, край който не се виждаше нито храст, нито следа от мъх. Всичко беше пръстеносиво, дори и небето. След няколко крачки забелязах, че никой не отговаря на думите ми. Брат ми не беше вече до мене.

Влязох в първото срещнато село. Помислих си, че трябва да е Роменвил. (Защо точно Роменвил?)[1]

Първата улица, по която тръгнах, беше безлюдна. Завих по втора. Зад ъгъла зърнах човек, изправен до стената. Попитах го: «Кое е това селище? Къде съм?» Човекът не отговори. Видях една отворена врата и влязох в къщата.

Първата стая беше празна. Влязох във втората. Зад вратата съзрях човек, изправен до стената. Попитах го: «Чия е тази къща? Къде се намирам?» Човекът не отговори. Зад къщата имаше градина.

Излязох от къщата и влязох в градината. Тя беше пуста. Зад първото дърво стоеше прав един човек. Попитах го: «Чия е тази градина? Къде съм?» Човекът не отговори.

Забродих из селото и разбрах, че е град. Всички улици бяха безлюдни, всички врати — разтворени. Нито едно живо същество не се мяркаше из улиците, стаите или градините. Зад всеки уличен ъгъл, зад всяка врата, зад всяко дърво стоеше изправен по един човек, навсякъде само по един. И те ме проследяваха с поглед, когато минавах край тях.

Излязох из града и поех през нивята.

След известно време се обърнах и видях, че след мене върви многочислена тълпа. Разпознах всички хора, които бях забелязал в града. Те имаха странно изражение. Уж не бързаха, а вървяха по-бързо от мене.

Предвижваха се съвсем безшумно. За миг цялото това пълчище ме настигна и заобиколи. Лицата на хората бяха пръстеносиви.

Тогава първият човек, когото бях видял и заговорил при влизането си в града, ми каза: «Къде отивате? Не знаете ли, че отдавна сте мъртъв?»

Отворих уста, за да му отговоря, но видях, че около мене не беше останал никой.“

Той се събуди. Беше се вледенил. Студеният утринен вятър блъскаше крилата на прозореца, който беше останал отворен. Огънят беше угаснал. Свещта догаряше. Навън бе още черна нощ.

Стана, приближи се до прозореца. По небето, както и по-рано, не се мяркаше нито една звезда.

Той виждаше от прозореца си двора на къщата и улицата. По паветата отекна сух и рязък звук и го накара да сведе поглед.

Видя под себе си две червени звезди, чиито лъчи чудновато се удължаваха и скъсяваха в мрака.

Понеже мисълта му беше още полузабулена от мъглата на сънищата, той си помисли: „Чудна работа! Няма ги на небето, а са слезли на земята!“

Но мъглата се разсея, до ушите му долетя повторно шум, сходен с предишния, и този път окончателно се разсъни. Той се взря и разбра, че двете звезди бяха фенери на кола. Различи на светлината им очертанията на тилбюрито с впрегнатото бяло конче. Шумът, който беше чул, бе от тропота на копитата му по паважа.

„Каква ли е тази кола? Кой може да идва толкова рано?“ — каза си той.

В същия миг на вратата на стаята му тихичко се почука.

Той потрепера от главата до краката и извика със страшен глас:

— Кой е?

— Аз, господин кмете — отвърна нечий глас.

Той позна гласа на старицата, неговата вратарка, и запита:

— Какво има?

— Господин кмете, скоро ще стане пет часът.

— Че какво от това?

— Дойде кабриолетът, господин кмете!

— Какъв кабриолет?

— Тилбюрито.

— Тилбюрито ли?

— Нима господин кметът не е заръчал едно тилбюри?

— Не — каза той.

— Кочияшът казва, че идвал да вземе господин кмета.

— Чий кочияш?

— Кочияшът на господин Скофлер.

— Скофлер?

При това име той трепна, като че озарен от внезапна светкавица, и промълви:

— Ах, да, господин Скофлер.

Ако бабичката можеше да го види в този миг, тя би изпаднала в ужас.

Настана продължително мълчание. Той гледаше тъпо пламъка на свещта, като обираше разтопения восък около фитила и го овалваше на топчета между пръстите си. Старицата чакаше. Тя се осмели да попита още веднъж:

— Какво да му кажа, господин кмете?

— Кажете му, че съм готов и ей сега ще сляза.

V
Лисица му минава път

По онова време пощенските съобщения в Монтрьой-сюр-мер се осигуряваха от малки коли от епохата на империята. Те представляваха кабриолети-двуколки, тапицирани с лилава кожа отвътре, закрепени на високи яйове, и имаха само по две места: едното за пощаджията и другото за един пътник. Колелата бяха пъхнати в застрашителни главини, които държаха другите коли на почетно разстояние и каквито все още можете да срещнете по германските пътища. Сандъкът с пощата, огромна продълговата кутия, беше прикрепен отзад на кабриолета и образуваше с него едно цяло. Сандъкът беше боядисан в черно, а кабриолетът — в жълто.

Тези коли, които съвсем не приличат на днешните, бяха неугледни и изгърбени и когато се мернеха в далечината, запълзели по някой друм на хоризонта, те напомняха насекомите, които се наричат, струва ми се, термити и чиято крехка предна част влачи зад себе си огромно туловище. Те между другото се движеха доста бързо. Пощенската кола, която тръгваше всяка нощ от Арас в един часа, след като изчакваше пощата от Париж, пристигаше в Монтрьой-сюр-мер малко преди пет часа сутринта.

Тази пощенска кола, която слизаше към Монтрьой-сюр-мер по пътя от Един, закачи на завоя на една улица, тъкмо когато влизаше в града, малко тилбюри, впрегнато в бяло конче и идващо от обратна посока. В него имаше само един загърнат в зимен балтон мъж. Колелото на тилбюрито се удари много силно. Куриерът извика на мъжа да спре, но той не го чу и профуча край него в пълен тръс.

— Този човек сигурно има дяволски бърза работа! — каза пощаджията.

Човекът, който профуча, беше същият, който до преди малко се бъхтеше сред духовни терзания, безспорно достойни за състрадание.

Къде отиваше той? Не би могъл да каже. Защо бързаше? И сам не знаеше. Караше наслуки пред себе си. Накъде? По всяка вероятност към Арас, но може би и в друга посока. От време на време той се опомняше и потръпваше.

Той се потапяше в нощта като в морска бездна. Нещо го тласкаше към нея, тя го привличаше. Никой не би могъл да изрази с думи, но всеки би разбрал душевното му състояние. Кой не е пристъпвал, макар и само веднъж в живота си, в мрачната пещера на неведомото?

Впрочем той още нищо не беше решил, още на нищо не се беше спрял, още нищо не бе направил. Съвестта му продължаваше да се лута, без да намери пристан. Беше в същата безпътица, както и в първите минути.

Защо отиваше в Арас?

Той си повтаряше съображенията, които го бяха накарали да задържи кабриолета на Скофлер: какъвто и да бъдеше изходът, нищо не му пречеше да види със собствените си очи и лично да прецени положението. Това беше дори благоразумно, той трябваше да узнае какво става. Не би могъл да вземе никакво решение, без да е видял и проучил всичко. Отдалеч човек винаги е склонен да преувеличава. В края на краищата, ако види този Шанматийо, някакъв окаяник навярно, съвестта му може би ще допусне той да отиде в каторгата на негово място. Наистина там ще срещне Жавер и бившите каторжници Брьове, Шьонилдийо и Кошпай, които го познаваха някога, но те в никакъв случай не биха го познали сега. Естествено! И мисъл не трябва да му минава! Колкото до Жавер, той беше съвсем далеч от истината. Всички предположения и подозрения бяха засега съсредоточени върху Шанматийо, а хората най-мъчно се разколебават именно в предположенията и подозренията си. Изобщо самият той беше вън от опасност. Изживяваше безспорно тежки минути, но щеше да ги преодолее. В края на краищата той е все още господар на съдбата си, колкото и жестока да е тя, тя е все още в ръцете му. Той се вкопчваше жадно в тази мисъл.

Всъщност, ако искаме да кажем самата истина, той би предпочел да не отива в Арас.

Но въпреки това отиваше там.

Продължаваше да разсъждава, като същевременно шибаше кончето, което препускаше в спокоен и равномерен тръс, изминавайки две и половина левги в час.

Колкото по-напред го отнасяше тилбюрито, толкова по-силно нещо вътре в него го теглеше назад.

Призори излезе на равно поле. Градът Монтрьой-сюр-мер остана далеч зад него. Хоризонтът побеля. Той гледаше, без да ги вижда, студените картини на зимното утро, които се нижеха пред очите му. И ранната утрин е пълна с призраци, както вечерта. Той не ги виждаше, но независимо от волята му тъмните силуети на дърветата и хълмовете проникваха едва ли не физически в него и засилваха с потискащата си печал душевния му смут.

Минеше ли край някоя усамотена къща край пътя, си казваше:

„Има все пак хора, които си спят спокойно!“

Чаткането на копитата, дрънкането на звънчетата по хамута, трополенето на колелата по каменната настилка се сливаха в приятен, еднообразен шум. Толкова запленяващ, ако си в добро настроение, толкова тягостен, ако си мрачен.

Когато пристигна в Един, се беше съвсем съмнало.

Той спря пред един хан, за да отмори и нахрани кончето.

Това конче, както беше обяснил Скофлер, спадаше към дребната местна порода — едра глава, голям корем, къса шия, но широки гърди и сплескана задница, — грозна, но яка и устойчива порода. Славното животно беше извървяло пет левги за два часа без нито капка пот по задницата.

Той още не беше слязъл от тилбюрито. Прислужникът, който донесе овеса, се наведе внезапно, загледа се в лявото колело и попита:

— Далеч ли ще ходите?

Мъжът отговори, все още унесен в мислите си:

— Защо питате?

— А отдалеч ли идвате? — продължи прислужникът.

— Изминал съм пет левги.

— Охо!

— Какво означава това „охо“?

Прислужникът се наведе повторно, помълча малко, загледан в колелото, и се изправи с думите:

— Защото това колело може би е извървяло пет левги, но сигурно няма да измине нито четвърт левга повече.

Мъжът скочи от колата.

— Какво казвате, друже!

— Казвам, че е същинско чудо, дето сте успели да изминете пет левги, без да се обърнете с коня заедно в някоя канавка край пътя. Вижте сам.

Колелото действително беше пострадало много. Сблъскването с пощенската кола беше разцепило две спици и беше пукнало главината, така че гайката едва се държеше.

— Приятелю — каза мъжът на коняря, — няма ли наблизо някой майстор-колар?

— Разбира се, господине.

— Имайте добрината да го повикате.

— Той е тук, на две крачки. Ей, чичо Бургайар!

Чичо Бургайар, коларят, стоеше на прага на работилницата си. Той дойде да види колелото и се начумери като хирург, който установява, че кракът е счупен.

— Можете ли да поправите веднага колелото?

— Да, господине.

— Кога ще мога да потегля?

— Утре.

— Утре!

— Ще има работа за цял ден. Много ли бърза господинът?

— Много. Трябва да тръгна най-късно след един час.

— Невъзможно, господине.

— Ще платя, колкото пожелаете.

— Невъзможно.

— Добре тогава! Направете ми го за два часа.

— Изключено за днес. Трябва да поправя две спици и главината. Господинът няма да може да продължи по-рано от утре сутринта.

— Само че моята работа не може да чака до утре. Не е ли възможно, вместо да поправяте колелото, да го замените?

— Как така?

— Нали сте майстор?

— Разбира се, господине.

— Нямате ли някое колело за продан? В такъв случай бих могъл да потегля веднага.

— Да заменя колелото ли?

— Точно така.

— Нямам колело като за вашия кабриолет. Колелата се правят по две. И не съвпадат току-така.

— Тогава продайте ми две колела.

— Всички колела не стават на всяка ос.

— Можете да опитате.

— Излишно е, господине. Имам за продан само колела за волски каруци. Ние сме малко селце.

— Нямате ли някой кабриолет да ми дадете под наем?

Коларят от пръв поглед беше разбрал, че тилбюрито беше наемно. Той повдигна рамене.

— Много хубаво подреждате кабриолетите, които ви дават под наем. И да имам, не бих ви го дал.

— Ами не бихте ли ми го продали?

— Нямам.

— Как? Нямате ли поне някаква каручка? Нали виждате, не съм придирчив.

— Ние сме малко селце — възрази коларят. — Имам там под навеса един стар файтон, оставил ми го е на съхранение един гражданин, който се вози с него от дъжд на вятър. Него мога да ви дам. Защо не в края на краищата. Само че гражданинът не бива да го вижда. Но за файтона трябват два коня.

— Ще наема пощенски коне.

— Къде отива господинът?

— В Арас.

— И господинът държи да пристигне непременно днес?

— Точно така.

— С пощенски коне?

— Защо не?

— Все едно ли ви е, ако стигнете в четири часа сутринта?

— Безспорно не.

— Защото, виждате ли, с пощенски коне… Ами пропуск имате ли?

— Да.

— Само че като вземете пощенски коне, не можете да пристигнете в Арас по-рано от утре. Ние сме настрани от главния път. Станциите за смяна на конете не се обслужват добре. Конете са из полето. Сега е сезонът на усилната оран, трябват много коне и вземат, откъдето завърнат, дори и от пощата. Господинът ще трябва да чака поне три-четири часа на всяка спирка. И освен това се кара бавно. Има нагорнища.

— Няма що. Ще отида на кон. Разпрегнете кабриолета. Все, вярвам, ще ми продадат поне едно седло в селото.

— Разбира се, но дали кончето търпи седло?

— Вярно, добре, че ме подсетихте. То не търпи седло.

— Е, тогава?

— Та толкова ли няма да се намери в цялото ви село един кон под наем?

— За да отидете с него без почивка до Арас ли?

— Да.

— За тази работа трябва кон, какъвто в нашия край не се намира. Освен това ще трябва да го купите, защото никой не ви познава. Но няма да намерите такъв кон нито да го купите, нито да го наемете, нито за петстотин, нито за хиляда франка.

— Но какво да сторя тогава?

— Да ви кажа ли честно и почтено? Най-хубавото е да ви поправя колелото, а вие да отложите пътуването си за утре.

— Утре ще бъде много късно.

— Тю да се не види!

— Не минава ли оттук пощенска кола за Арас? Кога минава?

— Тази нощ. И двете пощенски коли пътуват нощем. И тази, която отива нататък, и онази, която се връща.

— Наистина ли ви трябва цял ден, за да поправите това колело?

— Цял ден и при това ще трябва да работя здравата.

— А ако наемете още един човек?

— И десет да наема, все то!

— Не може ли да вържем спиците с въже?

— Спиците как да е, но главината не може. А и околището едва държи.

— Никой ли не дава тук коли под наем?

— Никой.

— Няма ли друг колар?

И конярят, и майсторът поклатиха глави и отговориха едновременно:

— Не.

Пътникът изпита буйна радост.

Очевидно провидението се беше намесило. То беше счупило колелото на тилбюрито и го задържа насред път. Той не се поддаде на тази първа несполука. Направи всичко възможно, за да продължи пътуването си. Честно и добросъвестно изчерпи всички средства. Не го спряха нито лошият сезон, нито умората, нито разходите. Нямаше в какво да се упрекне. Ако не можеше да продължи пътя си, това вече не зависеше от него. Нямаше да бъде по негова вина. Щеше да бъде дело на провидението и неговата съвест можеше да бъде спокойна.

Той си отдъхна. За пръв път, откакто го беше посетил Жавер, дишаше свободно и дълбоко. Струваше му се, че желязната десница, която стискаше сърцето му от двадесет часа насам, го беше пуснала.

Бог явно беше на негова страна и му пращаше поличба.

Каза си, че е сторил всичко, което е било по силите му, и сега не му остава нищо друго, освен да се върне спокойно назад.

Ако бяха разговаряли с коларя вътре в хана, не биха имали свидетели, никой нямаше да чуе нищо, работата щеше да се приключи с това и по всяка вероятност ние нямаше да имаме възможност да разкажем нито едно от следващите събития. Но разговорът се водеше на улицата. А всеки разговор на улицата събира неизбежно кръг любопитни. Винаги се намират хора, които само си търсят зрелища. Докато разпитваше коларя, неколцина минувачи се спряха до тях. Едно момче, на което никой не беше обърнал внимание, послуша известно време и се отдалечи тичешком от насъбралите се хора.

Точно когато пътникът прецени, както вече споменахме, положението мислено от всички страни и реши да се върне обратно, детето се зададе отново, придружено от една стара жена.

— Господине — каза старицата, — моето момче ми каза, че сте търсили кабриолет под наем.

При тези обикновени думи, произнесени от старицата, която държеше за ръка момчето си, гърбът му се обля в пот. Стори му се, че ръката, която се беше отдалечила, пак изникна в сянката зад него, готова да го сграбчи отново.

— Да, добра жено — отвърна той, — искам да наема кабриолет. — И побърза да добави: — Само че тук няма.

— Как да няма? — възрази старицата.

— Че къде има? — попита коларят.

— Аз имам — отвърна бабата.

Мъжът изтръпна. Съдбоносната ръка го стисна отново.

Старицата действително имаше под навеса си една тръстикова каручка. Коларят и прислужникът от хана, разочаровани, че изпущат пътника, се намесиха.

Колата била страшно раздрънкана, дъските били сложени направо върху оста, макар че самите пейки били закачени на кожени ремъци, пропущала дъжд, колелата били ръждясали и целите проядени от влагата, едва ли щяла да стигне по-далеч от тилбюрито, това не било кола, а таратайка, господинът щял да сбърка, ако се качи на нея, и прочие, и прочие.

Всичко това беше съвсем вярно, но тази раздрънкана таратайка, сандък, кош или както щете го наречете, се търкаляше на две колела и можеше да стигне до Арас.

Той плати, колкото му поискаха, остави тилбюрито на поправка при коларя, за да си го вземе на връщане, накара да впрегнат бялото конче в каручката, качи се и пое по пътя, по който беше тръгнал още от сутринта.

Когато каручката се заклатушка, той призна сам пред себе си, че миг по-рано беше изпитал радост при мисълта, че няма да отиде там, където отиваше. Анализира раздразнен тази радост и тя му се стори безсмислена. Защо се беше зарадвал, че трябва да се върне назад? Та нали никой не го принуждава да предприеме това пътуване? Нали е свободен?

Пък и какво друго можеше да му се случи освен това, което сам той би пожелал?

На излизане от Един той чу нечий глас, който викаше подире му:

— Спрете! Спрете!

Той спря каручката с рязко движение, което издаваше трескавост и нервност, а може би и надежда.

Беше момченцето на старицата.

— Господине — каза то, — аз ви набавих каручката.

— Е, и какво?

— Вие нищо не ми дадохте.

Това искане се стори невероятно нахално, едва ли не абсурдно на този човек, който винаги с такава готовност раздаваше пари.

— Ах, ти ли си, отвратително хлапе! — извика той. — Нищо няма да получиш!

И като шибна коня, потегли наново в силен тръс.

Беше загубил много време в Един и искаше да го навакса. Кончето си го биваше и теглеше колкото две. Но беше месец февруари, скоро бе валяло, пътищата бяха лоши. И освен това то караше сега не тилбюри, а тежка и неудобна двуколка. Отгоре на всичко все нагорнища.

Загуби повече от четири часа, докато измине разстоянието от Един до Сен-Пол. Четири часа за пет левги.

В Сен-Пол пътникът разпрегна кончето в първия хан и накара да го откарат в конюшнята. Както беше обещал на Скофлер, той стоя, потънал в нерадостни и объркани мисли, до яслата, докато конят се назоби.

Жената на ханджията влезе в конюшнята.

— Няма ли да обядва господинът?

— Ха, вярно — каза той, — много съм гладен дори.

И последва жената, която имаше свежо и жизнерадостно лице. Тя го въведе в ниска стая с маси, покрити с мушами.

— Побързайте — подкани я той. — Трябва да продължа. Нямам много време.

Прислужницата, дебела фламандка, бързо сложи масата. Той я гледаше с удоволствие.

„Ето какво ми е било — помисли си той. — Та аз не съм хапвал нищо!“

Поднесоха му обеда. Той се нахвърли лакомо върху хляба, отхапа един залък, после бавно остави филията на масата и не посегна повече към нея.

Един колар ядеше на съседната маса. Той се обърна към него:

— Защо ли горчи така хлябът?

Коларят беше немец и не разбра въпроса му.

Пътникът се върна в конюшнята при коня.

Един час по-късно напусна Сен-Пол и се отправи към Тенк, само на пет левги от Арас.

Какво правеше той по време на пътуването? За какво мислеше? Както рано сутринта, гледаше дърветата, сламените покриви, обработените ниви, които се нижеха пред очите му, сменящите се при всеки завой гледки. Понякога душата се задоволява с това съзерцание, което я освобождава от задължението да мисли. Да виждаш хиляди неща за пръв и за последен път, има ли занимание, което да навява по-печален и по-дълбок размисъл? Когато човек пътува, той непрекъснато се ражда и умира. Може би в най-неясните гънки на съзнанието си мъжът сравняваше тези безспир сменящи се кръгозори с човешкото съществуване. Така и в живота всичко вечно бяга пред нас. Редуват се светлини и сенки. След всеки проблясък — затъмнение. Гледаш, бързаш, протягаш ръце, за да уловиш мимолетното. Всяко събитие в живота е все едно завой по пътя. А едва опомнил се, ето те стар. Сепваш се: пред тебе мрак, различаваш смътно само една тъмна врата; черният кон на живота е спрял внезапно своя бяг и някакъв забулен непознат го разпряга в мрака.

Здрач се спускаше, когато децата, излизащи от училище, видяха пътника, който влизаше в Тенк. Дните бяха още къси, вярно. Той не спря в Тенк. Когато напущаше селото, един кантонер, който застилаше пътя с чакъл, вдигна глава и каза:

— Конят ви е здравата уморен.

Горкото добиче действително вече едва пристъпваше.

— В Арас ли отивате? — попита кантонерът.

— Да.

— Ако карате така, едва ли ще стигнете скоро.

Той спря кончето и попита кантонера:

— Колко има още до Арас?

— Почти пълни седем левги.

— Как така? В пощенското разписание са отбелязани само пет и четвърт.

— Аха — забеляза кантонерът, — вие сигурно не знаете, че пътят е в поправка. На четвърт час оттук ще го намерите преграден. Няма как да продължите.

— Разбирам.

— Ще завиете наляво по пътя, който води за Каранси, ще пресечете реката, а като стигнете до Камблен, ще завиете надясно и ще излезете от Монсентелоазкия път, който води за Арас.

— Само че е вече тъмно и сигурно ще сбъркам пътя.

— Не сте ли от този край?

— Не.

— А всички тия пътища са преки и зле поддържани. Чуйте, господине, искате ли да ви дам един съвет? Конят ви е уморен. Върнете се в Тенк. Там има хубав хан. Пренощувайте и утре ще отидете в Арас.

— Трябва да бъда там тази вечер.

— Това е вече друго. Идете тогава все пак в хана и вземете още един кон. А конярчето ще ви преведе през тия преки пътища.

Той последва съвета на работника по пътищата, върна се назад и половин час по-късно мина през същото място, но вече в силен тръс, с два коня. Конярчето, което си беше присвоило титлата пощальон, седеше на капрата.

Мъжът обаче чувствуваше, че губи време.

Съвсем се беше смрачило.

— Карай все в тръс и ще получиш двойно по-голям бакшиш!

Но при едно по-силно тръсване кобилицата се счупи.

— Господине — каза пощальонът, — ето че кобилицата се счупи. Няма как да впрегна коня. Пътят е много лош нощем. Ако се съгласите да се върнем в Тенк, утре заран рано ще можем да пристигнем в Арас.

— Имаш ли връв и нож? — запита в отговор мъжът.

— Да, господине.

Той отряза един клон и направи кобилица.

Загубиха още двадесет минути. Но поеха в галоп.

Равнината тъмнееше. Ниски, черни мъгли пълзяха по хълмовете и се издигаха над тях като дим. Сред облаците изплуваха белезникави светли петна. Силен вятър духаше откъм морето и беснееше като хала навред околовръст, сякаш някой местеше тежки блокове. Всичко наоколо като че ли бе застинало в уплаха. Колко много трепет под исполинското дихание на нощта.

Часовникът на далечна камбанария прозвъни.

— Колко е часът?

— Седем, господине. В осем ще бъдем в Арас. Остават ни още само три левги.

В този миг за пръв път му се мярна мисълта — и се учуди, че не се е сетил по-рано за това, — че може би целият този труд е напразен. Та той не знаеше дори в колко, часа ще се гледа делото. Можеше поне да се осведоми. Съвсем налудничаво беше да препуска така, без да знае ще има ли полза от пътуването му, или не. После се опита да изчисли мислено: обикновено съдебните заседания започваха в девет часа сутринта. Това дело едва ли би продължило дълго. Кражбата на ябълки щеше да се разгледа набързо. После оставаше само въпросът за установяване на самоличността. Четири-пет свидетелски показания, оскъден материал за адвокатите. Той щеше да пристигне, когато всичко бъде свършено!

Пощальонът шибаше конете. Прекосиха реката и оставиха зад себе си Мон-Сент-Елоа.

Нощта ставаше все по-дълбока.

VI
Сестра Симплиция на изпитание

А в същото време Фантин ликуваше.

Тя беше прекарала много тежка нощ. Ужасна кашлица, двойно по-силна треска. Мъчителни сънища. Сутринта по време на лекарската визитация тя бълнуваше. Лекарят се разтревожи и поръча да му обадят, щом господин Мадлен дойде.

Цялата сутрин Фантин беше унила, разговаряше малко и диплеше чаршафа, шепнейки тихичко разни цифри, като че ли изчисляваше разстояния. Очите й бяха хлътнали и гледаха втренчено. Понякога почти угасваха, после внезапно блясваха и заискряха като звезди. Когато наближава тайнственият час, небесна светлина изпълва сякаш тия, които не виждат вече земните зари.

Всеки път, когато сестра Симплиция я запитваше как е, тя отвръщаше неизменно:

— Добре. Бих желала да видя господин Мадлен.

Няколко месеца преди това, когато Фантин бе загубила последния си свян, последния си срам и последната си радост, тя се бе превърнала в собствената си сянка. Сега беше заприличала на привидение. Физическото страдание довърши делото на душевното терзание. Това двадесет и пет годишно създание беше с набръчкано чело, отпуснати бузи, прищипнати ноздри, оголени венци, оловносив тен, мършава шия, изпъкнали ключици, хилави ръце, пръстеносива кожа, а русите й коси бяха вече прошарени. Уви! Болестта имитира толкова изкусно пораженията на старостта!

На обед лекарят дойде повторно и предписа разни лекарства. Той се осведоми дали господин кметът е идвал в болницата и пак поклати глава.

Господин кметът идваше обикновено да види болната към три часа. Понеже в случая точността му беше равносилна на милосърдие, той беше точен.

Към два и половина Фантин започна да се вълнува. В продължение на двадесет минути тя попита повече от десет пъти монахинята:

— Колко е часът, сестро?

Часовникът удари три. При третия удар Фантин седна в леглото, макар че обикновено с мъка помръдваше. Тя сключи конвулсивно мършавите си жълти ръце и монахинята долови дълбока въздишка, сподавяща сякаш тежка мъка.

Никой не влезе. Вратата не се отвори.

Фантин остана така четвърт час, вперила поглед във вратата, неподвижна, сдържаща сякаш дъха си. Монахинята не смееше да я заговори. Часовникът на църквата удари три и четвърт. Болната се отпусна върху възглавницата си.

Тя не каза нищо и пак почна да дипли чаршафа си.

Половин час измина, после цял час. Никой не дойде. При всяко прозвъняване на часовника Фантин се изправяше и поглеждаше към вратата, после пак се отпускаше в леглото си.

Мислите й се четяха ясно, но тя не казваше нищо, не се оплакваше, не обвиняваше. Само кашляше зловещо. Като че някакво черно и тежко бреме я потискаше и душеше. Тя беше мъртвешки бледа, устните й бяха посинели. Сегиз-тогиз се усмихваше.

Удари пет часът. Тогава сестрата я чу да шепне тихо и примирено:

— Но нали аз утре си отивам, не е хубаво от негова страна, че не идва днес.

Самата сестра Симплиция беше изненадана от закъснението на господин Мадлен.

Междувременно Фантин се беше загледала в балдахина на леглото си. Тя като че ли се мъчеше да си припомни нещо. Изведнъж запя със слаб като дихание глас. Монахинята се вслуша. Ето какво пееше Фантин:

Ще купим чудесни подаръци, с вкус украсени,

догдето кръстосваме ние квартала ни нов.

Синчецът е син, а пък розите — яркочервени,

синчецът е син, и съм вярна на мойта любов.

Света Богородица в къта пред мен се явява

и тихо ми казва със поглед от лъч озарен:

— Погледай — воала си щом като вдигна, тогава

ще видиш детето, което поиска от мен.

— Платно ми купете, но бързо, че малко остава,

че вече настъпи отдавна желания ден.

Ще купим чудесни подаръци, с вкус украсени,

догдето кръстосваме ние квартала ни нов.

Света Богородице, вече стъкмих край леглото

и люлката — с панделки пъстри покрита е тя.

Не искам от Бога подаръци други, защото

да имам детенце бе моя едничка мечта.

— Госпожо, какво да направим сега от платното?

— За моето бебенце дрешки, обшити с цветя.

Синчецът е син, а пък розите — яркочервени,

синчецът е син, и съм вярна на мойта любов.

— Платното добре изперете. — Къде? — Във реката.

А после ушийте — когато платът е изпран —

поличка и ризка с бродерия фина, богата,

която сама ще стъкмя по модела избран.

— Детето го няма, какво да направим с платната?

— За мен пригответе веднага мъртвешки саван.

Ще купим чудесни подаръци, с вкус украсени,

догдето кръстосваме ние квартала ни нов.

Синчецът е син, а пък розите — яркочервени,

синчецът е син, и съм вярна на мойта любов.

Това беше стара приспивна песен, която тя пееше някога на своята малка Козет и която нито веднъж не беше изплувала в паметта й през целите пет години, откакто живееше разделена от детето си. Тя я пееше сега така тъжно и нежно, че можеше да затрогне всекиго до сълзи, дори притъпилите човешките си чувства монахини. Претръпналата на мъчителни гледки милосърдна сестра почувствува как очите й се наливат със сълзи.

Часовникът прозвъни шест часа. Фантин като че ли не го чу. Тя като че ли не обръщаше вече внимание на нищо край себе си.

Сестра Симплиция изпрати една прислужница да пита портиерката на фабриката дали господин кметът се е върнал и дали скоро ще дойде в болницата. Момичето се върна след няколко минути.

Фантин продължаваше да лежи неподвижно, унесена в мислите си.

Прислужницата разказа тихичко на сестра Симплиция, че господин кметът заминал още сутринта в шест часа с едно малко тилбюри, впрегнато в бяло конче; въпреки студа тръгнал сам, дори без кочияш, и не знаели накъде е отпътувал; някои казвали, че го видели да завива към Арас, а други твърдели, че го срещнали по пътя за Париж. Когато се разделял с портиерката, бил приветлив както винаги и й казал само да не го чака тази нощ.

Докато двете жени разговаряха шепнешком, обърнали гръб на Фантин, като сестрата задаваше въпроси, а прислужницата изказваше различни догадки, Фантин се беше изправила на колене в леглото с присъщата на някои болести трескава енергия, при която характерната за здравия човек свобода на движенията се съчетава със зловещата костеливост на смъртта; тя бе опряла сгърчените си ръце на възглавницата и подала глава между завесите на леглото, се вслушваше внимателно. Изведнъж извика:

— За господин Мадлен ли говорите? Защо си шепнете така? Какво става с него? Защо не идва?

Пресипналият й глас прозвуча така грубо, че двете жени помислиха, че говори мъж. Те се обърнаха уплашено.

— Но защо не ми отговаряте! — извика Фантин.

Прислужницата се запъна:

— Портиерката ми каза, че нямало да дойде днес.

— Стойте спокойно, дете мое — каза сестрата. — Легнете си.

Все още застанала на колене, Фантин продължи гръмко, с властен и в същото време сърцераздирателен тон:

— Няма да може да дойде ли? Защо? Вие знаете причината. Ей сега си шушукахте помежду си. И аз искам да я зная.

Прислужницата пошепна бързо на ухото на монахинята:

— Кажете й, че е зает в общината.

Сестра Симплиция леко поруменя. Прислужницата я съветваше да излъже. От друга страна, самата тя намираше, че ако каже истината на болната, имаше опасност да й нанесе страшен удар, който можеше да се окаже пагубен при нейното тежко състояние. Но сестрата бързо овладя смущението си. Тя погледна скръбно, но спокойно Фантин и каза:

— Господин кметът е заминал.

Фантин се надигна и приседна в леглото си. Очите й заискриха. Невиждана радост озари измъченото й лице.

— Заминал! — извика тя. — Той е отишъл да доведе Козет!

После простря двете си ръце към небето с неизразимо вълнение. Устните й замърдаха беззвучно. Фантин се молеше мислено.

Когато свърши молитвата си, тя се обърна към сестрата:

— Аз ще си легна сега, сестро, ще правя всичко, каквото пожелаете. Преди малко се държах лошо, простете ми, че ви говорих на висок глас, никак не е хубаво да се говори високо, зная, но нали разбирате, сестро, много съм радостна. Дядо Господ е добър и господин Мадлен е добър. Представете си, той е отишъл да вземе моята малка Козет от Монфермей.

Тя си легна, помогна на монахинята да нагласи възглавницата й и целуна малкото сребърно кръстче, окачено на шията й, което сестра Симплиция й беше дала.

— А сега, опитайте се да заспите, мило дете, и не говорете повече — каза сестрата.

Фантин улови във влажните си ръце ръката на сестрата, която усети с наболяло сърце тази коварна пот.

— Той е заминал сигурно и е отишъл в Париж. Всъщност няма нужда да ходи чак в Париж. Монфермей се пада малко вляво, като се идва насам. Спомняте ли си какво ми каза той вчера, когато му заговорих за Козет! „Скоро, скоро!“ Иска да ме изненада… Знаете ли? Беше ме накарал да му подпиша едно писмо, за да може да я вземе от Тенардие. Те не могат да се противят, нали? Ще пуснат Козет. Властите няма да им позволят да задържат детето, след като им е платено. Сестрице, не ми правете знак да не говоря. Толкова съм щастлива! Много ми е добре, нищо вече не ме боли, нали ще видя Козет! Дори ми се появи апетит! Пет години ще станат скоро, откакто не съм я виждала. Не знам дали можете да си представите колко е силна обичта към детето. Кой знае колко сладка е станала, ще видите. Да знаете само какви хубави розови пръстчета има! Сигурно един ден ръцете й ще бъдат много красиви! А на една година бяха такива смешни! Ей толкова големи! Сигурно е пораснала вече. Седем години, не е шега! Цяла госпожичка. Аз си я наричам Козет, но името й е Евфразия. Да ви кажа ли, тази сутрин, както се бях загледала в прашинките над камината, внезапно нещо ми каза, че скоро ще видя Козет. Божичко, колко съм била глупава с години да не видя детето си! Човек би трябвало да помни, че животът не е вечен. О, колко е добър господин кметът, че е отишъл да я доведе! Вярно ли, че навън е много студено? Дано поне си е взел балтона! Утре ще се върне, нали? Какъв празник ще бъде утре за мене. Утре заран, сестрице, ме подсетете да си сложа малката дантелена шапчица. Монфермей е село. На времето извървях целия този път пеш. Толкова далече ми се стори тогава. Но дилижансите пътуват бързо! Утре той ще бъде тук заедно с Козет! Колко ли има оттук до Монфермей?

Сестрата, която нямаше никаква представа за разстоянията, отговори наслуки:

— О, аз също мисля, че може да пристигне утре.

— Утре! Утре! — възкликна Фантин. — Утре ще видя Козет! Нали виждате, добра ми сестрице, аз вече не съм болна! Луда съм от радост! Бих се разтанцувала, ако пожелаете!

Ако някой беше видял тази нещастница четвърт час преди това, не би могъл да проумее рязката промяна. Сега тя беше порозовяла, говореше живо и непринудено, лицето й грееше в усмивка. От време на време избухваше във весел смях, шепнейки си нещо. Майчина радост, невъздържана като детската радост.

— А, добре — поде монахинята, — нали сега сте щастлива? Хайде, бъдете послушна и престанете да говорите вече.

Фантин сложи глава на възглавницата си и промълви полугласно:

— Да, легни си, бъди послушна, защото детето ти скоро ще бъде при тебе. Сестра Симплиция е права. Всички тук са прави.

После се отпусна неподвижно, без да смее да обърне дори главата си, загледа предметите в стаята с широко отворени, радостни очи и не каза повече нито дума.

Сестрата дръпна завесите, надявайки се, че тя ще задреме. Между седем и осем часа дойде лекарят. Понеже не чу никакъв, шум, той помисли, че Фантин спи. Влезе безшумно и се приближи на пръсти до леглото. Повдигна завесата и на светлината на нощната лампичка видя спокойно отворените очи на Фантин, устремени към него.

— Господин докторе, нали ще разрешите да я сложа да спи до мене в едно малко креватче? — попита тя.

Лекарят помисли, че бълнува. Но Фантин добави:

— Вижте, сам. Има достатъчно място.

Лекарят извика настрана сестра Симплиция и тя му обясни всичко: че господин Мадлен отсъствува за един-два дни и тъй като не им е известно какви са намеренията му, не са сметнали за необходимо да разубедят болната, която си въобразява, че господин кметът е заминал за Монфермей. Всъщност не било изключено тя да е отгатнала правилно. Лекарят одобри тази тактика.

Той се приближи до леглото на Фантин и тя пак заговори:

— Тогава, нали разбирате, всяка сутрин, щом моето бедно пиленце се събуди, аз ще му казвам добро утро, а нощем, когато не спя, ще слушам как то спи. И от неговото сладко дишане ще ми става по-добре.

— Дайте ми ръката си — каза лекарят.

Тя му подаде ръката си и възкликна весело:

— Ох, вярно! Всъщност вие не знаете! Аз съм вече здрава! Козет пристига утре.

Лекарят беше изненадан. Тя действително беше по-добре. Дишането не беше така затруднено, пулсът се беше усилил. Внезапен прилив на живот съживяваше клетия изтощен организъм.

— Господин докторе — заговори Фантин отново, — каза ли ви сестрата, че господин кметът отиде да доведе моето мъничко пиленце?

Лекарят поръча да пазят тишина и да избягват всяко неприятно за болната вълнение. Той предписа чист хинин и успокоително лекарство в случай, че треската се усили през нощта. Когато си отиваше, каза на сестрата:

— Болната е по-добре. Ако имаме щастието господин кметът действително утре да се завърне с детето, кой знае? Понякога се наблюдават изумителни обрати. Случва се силната радост да пресече рязко болестта. При нея имаме наистина органическо заболяване, и то доста напреднало, но човешката природа крие толкова тайни! Може би ще я спасим.

VII
Едва пристигнал, пътникът се погрижва за връщането си

Беше почти осем часът вечерта, когато каручката, с която се разделихме на пътя, влезе през широката порта на пощенския хотел в Арас. Мъжът, чиито действия проследихме до този момент, слезе от нея, отговори разсеяно на любезните запитвания на прислугата, освободи допълнителния кон и отведе сам бялото конче в конюшнята. След това бутна вратата на билярдната зала в партера, седна и се облакъти на една от масите. Беше загубил четиринадесет часа за това пътуване, което възнамеряваше да извърши за шест. Не можеше да се упрекне: не беше по негова вина. При това дълбоко в себе си не беше особено огорчен от закъснението.

Влезе съдържателката на хотела.

— Тук ли ще преспи господинът и желае ли да вечеря?

Той поклати отрицателно глава.

— Конярят казва, че конят на господина е много уморен.

Пътникът наруши мълчанието си:

— Дали кончето няма да може да тръгне обратно утре сутринта?

— О, господине, трябват му поне два дни почивка.

— Тук ли е спирката на пощенските коли? — попита той.

— Да, господине.

Съдържателката го заведе в канцеларията. Той показа пропуска си и се осведоми дали не би могъл да се върне още същата нощ в Монтрьой-сюр-мер с пощенската кола. Мястото до пощальона се оказа свободно. Той го запази и го предплати.

— Господине — каза служащият, — гледайте да бъдете тук точно в един часа след полунощ.

След като се погрижи за връщането си, той излезе от хотела и тръгна из града.

Не познаваше Арас, улиците бяха тъмни и мъжът вървеше наслуки. Упорито се въздържаше обаче да пита минувачите за пътя. Пресече рекичката Креншон и се озова в лабиринт от тесни улички, където съвсем се обърка. Мина някакъв човек с фенер в ръка. Мъжът се поколеба малко, но после се реши да се обърне към минувача, като не пропусна да се огледа на всички страни, сякаш се боеше да не би някой да чуе въпроса, който щеше да зададе.

— Господине, бихте ли ми казали къде се намира съдът? — запита той.

— Не сте ли от града, господине? — отвърна гражданинът, доста възрастен мъж. — Елате с мене. Аз отивам точно нататък, към съда, тоест към префектурата. Защото понастоящем поправят сградата и съдиите заседават временно в префектурата.

— Там ли заседава и углавният съд?

— Сигурно, господине. Нали разбирате, префектурата сега се помещава в същото здание, в което преди революцията се помещаваше епископството. Господин дьо Конзие, който беше епископ през осемдесет и втора година, накара да построят една голяма зала. В нея именно стават сега съдебните заседания.

Като повървяха малко, гражданинът му каза:

— Ако искате да присъствувате на някое дело, малко е късничко вече. Обикновено заседанията се вдигат в шест часа.

Но когато излязоха на големия площад, гражданинът му посочи четири широки, осветени прозорци на фасадата на голяма тъмна сграда.

— Бога ми, върви ви. Идвате навреме. Виждате ли тези четири прозорци? Там се гледат углавните дела. Още свети. Значи, не са приключили. Изглежда, че делото се е проточило, затова са насрочили вечерно заседание. Интересува ли ви това дело? Углавно ли е? Да не сте свидетел по него?

— Не — отвърна пътникът. — Не идвам по никое дело, трябва само да се срещна с един адвокат.

— Е, това е вече друго — каза гражданинът. — Ето, господине, тук е входът. Дето стои постовият. Трябва само да се качите по голямото стълбище.

Той взе под внимание указанията на гражданина и след няколко минути се озова в зала, пълна с хора, които шушукаха на групички; тук-таме се виждаха адвокати в роби.

Сърцето винаги неволно се свива при вида на тези струпани мъже в черно, които разговарят шепнешком помежду си пред прага на съдебните зали. Разменените между тях думи рядко водят до милосърдни и състрадателни прояви. Те имат най-често за резултат предварително уговорена присъда. Замисленият наблюдател, който минава край тях, ги уподобява на тъмни кошери, в които бръмчащи духове осъществяват с общи усилия мрачни кроежи.

Обширната зала, осветена само от една лампа, беше някога приемна на епископа, а сега служеше за чакалня. Двукрила врата, в момента затворена, я делеше от голямата зала, където заседаваше углавният съд.

Беше толкова тъмно, че пътникът не се побоя да спре първия срещнат адвокат.

— Господине, докъде стигна делото?

— Свърши се — отвърна адвокатът.

— Свърши ли?

Той повтори с такъв тон тези думи, че адвокатът се обърна.

— Извинете, господине, да не би да сте роднина?

— Не, аз не познавам никого тук. Осъдиха ли обвиняемия?

— Разбира се. Друго не можеше и да се очаква.

— На каторжна работа?…

— Доживотна.

Мъжът зададе следния въпрос толкова тихо, че адвокатът едва го чу:

— Значи, установиха самоличността?

— Каква самоличност! — учуди се адвокатът. — Нямаше нужда да се установява самоличността. Случаят беше много ясен. Жената беше убила детето си. Детеубийството беше доказано, но съдебните заседатели отхвърлиха обвинението в предумишленост и я осъдиха до живот.

— Но нима обвиняемата беше жена?

— Разбира се. Девойката Лимозен. А вие за какво ме питате?

— Просто така. Но щом делото е свършило, защо залата е още осветена?

— За следващото дело, което започна преди около два часа.

— Кое следващо дело?

— О, и то е много просто. Някакъв си дрипльо, рецидивист, бивш каторжник, който извършил кражба. Не си спомням името му. Виж, той има наистина бандитска физиономия. Само заради лицето му бих го пратил в каторгата.

— Господине — попита мъжът, — може ли да се влезе в залата?…

— Не ми се вярва да може. Претъпкано е. Но сега има почивка. Някои хора са излезли и когато заседанието бъде подновено, можете да се опитате.

— Откъде се влиза?

— През онази голяма врата.

Адвокатът го остави. През тези няколко минути мъжът изпита почти едновременно всички възможни чувства, размесени в пълен безпорядък. Равнодушните отговори на адвоката пронизваха последователно сърцето му ту като ледени игли, ту като нажежени шишове. Когато разбра, че процесът не е още приключен, той си пое дъх. От задоволство или от отчаяние? Никой не би могъл да каже.

Той се приближи до няколко групи и се вслуша в разговорите. Понеже съдебната сесия била претоварена, председателят насрочил за един и същи ден две по-прости и кратки дела. Почнали били с детеубийцата, а сега бил дошъл редът на каторжника, на рецидивиста, на непоправимия престъпник. Този човек откраднал ябълки. Но това, изглежда, не било напълно доказано. Доказано било обаче, че е лежал вече в каторгата в Тулон. Това именно отегчавало положението му. Впрочем разпитът на обвиняемия бил вече приключил, както и показанията на свидетелите. Оставала защитната реч на адвоката и обвинителната реч на прокурора. Щяло да се проточи чак до полунощ. Прокурорът, остроумен млад човек, който пишел стихове, бил красноречив и „не изпускал жертвите си“.

Пред вратата на заседателната зала стоеше разсилен. Мъжът го попита:

— Господине, ще отворят ли скоро вратата?

— Изобщо няма да я отварят.

— Как? Нима няма да я отворят, когато подновят заседанието? Нали сега има почивка?

— Заседанието току-що започна — отвърна разсилният, — но няма да отварят вратата.

— Защо?

— Защото залата е претъпкана.

— Как? Нима няма нито едно място?

— Нито едно. Вратата е затворена и не пускат никого вече.

Разсилният помълча малко и добави:

— Има още две-три места зад председателя на съда, но той допуща там само длъжностни лица.

След тези думи разсилният му обърна гръб.

Мъжът се отдръпна с наведена глава, прекоси чакалнята и бавно заслиза по стълбището, като че ли се колебаеше на всяко стъпало. Може би се съветваше сам със себе си. Жестоката борба, която се водеше в него още от предната вечер, не беше приключила. Напротив, тя ежеминутно се усложняваше. Когато стигна до външната площадка, той се облегна със скръстени ръце на перилото. Внезапно разкопча редингота си, измъкна портфейла си, откъсна един лист, извади молив и написа бързо на светлината на уличния фенер следните думи: „Господин Мадлен, кмет на Монтрьой-сюр-мер“. После изкачи бързо стълбището, провря се през тълпата, запъти се право към разсилния, подаде му листчето и каза повелително:

— Предайте тази бележка на господин председателя.

Разсилният взе листчето, хвърли поглед върху написаното и се подчини.

VIII
Вход за привилегировани

Без да подозира, кметът на Монтрьой-сюр-мер си беше спечелил известност. През изтеклите седем години добродетелните му дела се бяха разчули в целия Долен Булоне и мълвата за тях беше преминала границите на околията и се беше разпространила в съседните департаменти. С възстановяването на стъкларската индустрия той беше направил много не само за Монтрьой-сюр-мер, но и от всичките сто четиридесет и една общини, спадащи към него, нямаше нито една, която да не му бе задължена за някакво благодеяние. Той беше съумял дори при нужда да се притече в помощ и да допринесе за разцвета на промишлените отрасли в други околии. Така например той подкрепи с кредит и средства фабриката за тюл в Булон, машинно-предачната фабрика за лен във Фреван и текстилната фабрика с водни двигатели в Бубер-сюр-Канш. Името на господин Мадлен се произнасяше навред с почит. Арас и Дуе облажаваха малкото градче Монтрьой-сюр-мер заради добрия му кмет.

И членът на кралския съд в Дуе, който председателствуваше тази углавна сесия в Арас, също знаеше това име, обкръжено с толкова дълбоко и всеобщо уважение. Когато разсилният, отваряйки безшумно вратата към заседателната зала, се наведе зад креслото на председателя и му подаде листа, чието, съдържание току-що прочетохме, като му пошепна: „Този господин желае да присъствува на делото“ — председателят тутакси кимна в знак на почтителна готовност, взе бързо едно перо, написа нещо в долния край на листа и го върна на разсилния с думите:

— Въведете господина!

Злочестият човек, чиято история разказваме, стоеше до вратата на залата на същото място и в същата поза, в която го беше оставил разсилният. Той чу през унеса си нечий глас:

— Ще благоволите ли да ме последвате?

Беше същият разсилен, който миг по-рано му беше обърнал гръб, а сега му се кланяше до земята, подавайки му същевременно листчето. Той го разгъна и понеже беше близо до лампата, можа да прочете съдържанието му.

„Председателят на углавния съд поднася почитанията си на господин Мадлен.“

Мъжът смачка листчето в ръката си, като че ли тия няколко думи го жегнаха необяснимо.

Той тръгна след разсилния.

Няколко минути по-късно се озова сам, сред строга зала с дървена ламперия по стените, осветена от две свещи, сложени върху покрита със зелено сукно маса. В ушите му още отекваха думите, които му бе казал разсилният, преди да си отиде:

— Господине, вие сте в съвещателната зала. Щом натиснете медната дръжка на онази врата, ще се намерите в заседателната зала, точно зад креслото на господин председателя.

Тези думи се смесваха в паметта му със смътния спомен за тесни коридори и тъмни стълбища, по които беше минал с разсилния.

Разсилният го остави сам. Настъпи върховният час. Мъжът се мъчеше да съсредоточи мислите си, но това не му се удаваше. Всички нишки на мисълта се скъсват в мозъка ни точно когато изпитваме най-голяма нужда да ги свържем с жестоката действителност на живота. Той се намираше в стаята, където съдиите се съвещават, преди да произнесат присъдата. Гледаше с тъпо безучастие тихата зловеща зала, където са били разбити толкова човешки съществувания, където след малко щеше да прокънти името му и където в този миг го бе довела съдбата му. Гледаше стените, поглеждаше и себе си и му се струваше удивително, че именно той, а не друг се намира тъкмо в тази стая.

Повече от двадесет и четири часа не беше хапвал нито залък; беше разнебитен от тръскането на каручката, но не усещаше нищо, като че ли беше станал безчувствен.

Приближи се до една черна рамка, закачена на стената: под стъклото беше сложено старо саморъчно писмо от Жан Никола Паш, кмет на Париж и министър, носещо навярно по погрешка датата 9 юни година втора, в което Паш изпращаше на общината списъка на министрите и депутатите, задържани под домашен арест.

Ако някой го видеше в този миг, навярно би помислил, че това писмо го интересува много, защото той не откъсваше поглед от него и го препрочете няколко пъти. Всъщност го четеше съвсем машинално и несъзнателно. Мислеше за Фантин и Козет.

Както се беше унесъл, той се извърна и погледът му попадна на топчестата медна дръжка на вратата, която го делеше от заседателната зала. Беше я почти забравил. Очите му се спряха отначало безизразно на тази дръжка, после се приковаха в нея, станаха напрегнати, тревожни и постепенно се изпълниха с ужас. Капки пот избиха под косите му и почнаха да се стичат по слепоочията му.

По едно време отметна властно и непокорно глава с неподдаващо се на описание изражение, с което като че ли искаше да каже, с което недвусмислено казваше: „По дяволите! Та нима някой ме принуждава!“ После се обърна рязко, погледна вратата, през която беше влязъл, приближи се до нея, отвори я и излезе. Не беше вече в залата, а вън, в коридора, тесен, дълъг коридор, пресечен от стълбички и вратички, с много чупки, осветен на равни разстояния от фенери, мъждукащи като свещи до болничен одър, коридора, през който беше дошъл. Той си отдъхна и се ослуша. Никакъв шум зад него, никакъв шум пред него. Започна да тича, като че ли някой го преследваше.

Когато отмина много завои по коридора, пак се ослуша. Същата тишина и полумрак. Залиташе, не можеше да си поеме дъх. Подпря се на стената. Камъкът беше студен, потта леденееше по челото му, той се изправи тръпен.

И тогава, сам в мрака, настръхнал от студ, а може би и от нещо друго, той се замисли.

Мислил беше цялата нощ, мислил беше целия ден, а чуваше в себе си само един глас, който шепнеше: „Уви!“

Така измина четвърт час. Най-сетне той наведе глава, въздъхна тежко, отпусна вяло ръце и се върна назад. Крачеше бавно, съвсем изнемощял. Като че някой го беше догонил и сега го връщаше назад.

Влезе повторно в съвещателната зала. Първото нещо, което се изпречи пред очите му, беше дръжката на вратата. Тази заоблена лъскава медна дръжка блестеше пред него като зловеща звезда. Той я гледаше, както овца би гледала в очите тигър.

Не можеше да откъсне взор от нея.

От време на време пристъпваше крачка напред, приближавайки се до вратата.

Ако се беше ослушал, щеше да долови неясен шепот, идващ от съседната зала. Но той не слушаше и не чуваше нищо.

Изведнъж, без сам да усети как, се оказа до самата врата. Улови с трепет дръжката и вратата се отвори.

Той се озова в заседателната зала.

IX
Място, където се оформят убеждения

Той пристъпи, затвори машинално вратата зад себе си и остана прав, оглеждайки залата.

Пред него се простираше обширно, зле осветено помещение, ту изпълвано с глъч, ту тънещо в тишина, където пред очите на тълпата се разгръщаше със свойствената й жалка и зловеща тържественост цялата процедура на углавните дела.

В дъното на залата — където се намираше и той — съдии с разсеяни погледи и изтъркани роби гризяха ноктите си или премижаваха с клепачи. На другия край — дрипава тълпа. Освен това адвокати във всевъзможни пози и войници с честни и сурови лица, стара замърсена дървена ламперия, опушен таван, маси, покрити с пожълтяло зелено сукно, потъмнели от пипане врати. На гвоздеи, забити в ламперията, бяха окачени кръчмарски лампи, които опушваха стените, вместо да осветяват помещението; по масите — лоени свещи в медни свещници; тъмно, неугледно, безрадостно. Но цялата обстановка излъчваше все пак строгост и величественост, защото в нея се чувствуваше присъствието на висшата човешка повеля, наречена закон, и на висшата Божия повеля, наречена правосъдие.

Никой сред тази тълпа не му обърна внимание. Всички погледи бяха устремени към една-единствена точка — дървена пейка, опряна до ниска вратичка на стената, вляво от председателя. На пейката, осветена от няколко лоени свещи, беше седнал между двама полицаи някакъв мъж.

Беше именно оня човек.

Нашият познайник нямаше нужда да го търси с очи, той сам се натрапи на взора му. Погледът му естествено се насочи натам, като че ли от преди знаеше мястото му.

Стори му се, че вижда себе си, остарял, не напълно еднакъв по лице, но с почти същия външен вид и със същото държание, същите щръкнали коси, същия див и неспокоен поглед, същата къса памучна дреха — такъв, какъвто беше, когато влезе в Дин, преизпълнен с омраза, затаил в душата си гнусната наслойка от страшни помисли, които беше натрупал в течение на деветнадесет години върху каменния под на каторгата.

Той си каза, потрепервайки: „О, боже! Нима пак ще стана такъв!“

Оня мъж изглеждаше най-малко шестдесетгодишен. Оставяше впечатление на тъп, груб и наплашен.

При скръцването на вратата хората се отдръпнаха, за да направят място на новодошлия. Председателят обърна глава и като разбра, че влезлият е господин кметът на Монтрьой-сюр-мер, го поздрави. Прокурорът, който беше виждал господин Мадлен в Монтрьой-сюр-мер, където беше ходил неведнъж служебно, го позна и също го поздрави. Той едва ги забеляза. Беше в плен на халюцинация; гледаше с широко отворени очи.

Съдии, писар, полицаи, сбирщина жестоки любопитни лица, та той беше виждал вече всичко това по-рано, преди двадесет и седем години. Различи отново тези зловещи призраци. Те изникваха пред него, те се движеха, те съществуваха. Не бяха плод на напрегнатата му памет, не бяха мираж на мисълта му, не. Истински полицаи, истински съдии, истинска тълпа от истински хора от плът и кръв. Свършено беше.

Около него се възправяха и оживяваха със страшната сила на действителността чудовищните сенки от неговото минало.

То бе раззинало отново паст пред него.

Изпита ужас. Затвори очи и възкликна в съкровените дълбини на душата си: „Никога!“

А поради кой знае каква прищявка на съдбата, която всяваше трепет в мислите му и го довеждаше до полуда, някакво второ негово „аз“ беше седнало на подсъдимата скамейка. И всички наричаха този подсъдим Жан Валжан!

Пред очите му — небивало зрелище! — се разиграваше повторно най-страшният час от живота му и собственият му призрак играеше неговата роля!

Нищо не липсваше: същата процедура, същият късен нощен час, почти същите лица на съдии, войници и зрители. Само че над главата на председателя сега висеше разпятие, каквото не можеше да се види в съдилищата по времето на неговото осъждане. Когато бяха произнесли присъдата над него, Бог отсъствуваше.

Зад него имаше стол. Той се отпусна, ужасен при мисълта, че биха могли да го видят. Върху съдийската маса имаше купчина папки; той седна зад тях така, че да скрие лицето си от залата. Сега можеше да вижда всичко, без да го видят. Малко по малко се окопити. Доби реална представа за действителността. Успокои се дотолкова, че вече беше в състояние да слуша.

Господин Баматабоа беше между съдебните заседатели.

Потърси с поглед Жавер, но не го видя. Масата на писаря скриваше скамейката на свидетелите. Освен това, както вече казахме, залата беше оскъдно осветена.

Когато той влезе, защитникът на обвиняемия тъкмо довършваше защитната си реч. Вниманието на присъствуващите беше възбудено до крайна степен. Делото беше започнало преди повече от три часа. Три часа вече тълпата гледаше как се огъва под тежестта на една съдбоносна прилика този човек, този непознат, това жалко създание, което беше или безкрайно тъпо, или безкрайно ловко. Както знаем, подсъдимият беше скитник, уловен на полето с отрупан от зрели ябълки клон, откъснат от едно дръвче в съседна градина, собственост на Пиерон. Кой беше той? Следствието беше завършено. Показанията на свидетелите бяха изслушани преди малко. Те бяха единодушни. Пренията изясниха напълно случая. Обвинението гласеше: „Ние държим в ръцете си не обикновен крадец на ябълки, не обикновен мародер, а непоправим престъпник, който се е изплъзнал от принудителното местожителство, бивш каторжник, най-опасен злодей на име Жан Валжан, когото полицията търси отдавна и който преди осем години, непосредствено след излизането си от Тулонската каторга, е извършил въоръжено нападение с цел за обир на едно савойче на име Малкия Жерве, престъпление, което е подсъдно по член 383 от углавния кодекс и за което си запазваме правото да го съдим впоследствие, когато самоличността му бъде установена по съдебен ред. Той току-що е извършил нова кражба. Значи, се явява рецидивист. Осъдете го за последното му провинение, а по-късно ще го подведем под отговорност за старото.“ Обвиняемият изглеждаше по-скоро учуден от това обвинение, както и от единодушните показания на свидетелите. Той клатеше глава и ръкомахаше отрицателно или пък гледаше тавана. Говореше със запъване, отговаряше объркано, но целият, от глава до пети, въплъщаваше отрицанието. Изглеждаше като малоумен между всички тия разумни същества, опълчени срещу него, съвсем чужд на обществото, което го беше сграбчило в ръцете си. А между това грозеше го най-страшно бъдеще, правдоподобността на обвинението нарастваше ежеминутно и публиката гледаше по-тревожно от него самия пагубната присъда, която надвисваше все по-ниско над него. Можеше да се очаква не само каторга, но и смъртно наказание, в случай, че бъдеше доказана самоличността и ако получеше допълнителна присъда заради обира на Малкия Жерве. Що за човек беше той? На какво се дължеше неговото безучастие? Слабоумие или хитруване? Дали си даваше премного добре сметка за положението си, или въобще не си даваше сметка за него? Тези въпроси раздвояваха слушателите, а и самите съдебни заседатели, както личеше по всичко. Този процес беше наситен със страшни и същевременно загадъчни положения. Драмата беше не само трагична, но и неуяснена.

Защитникът говори доста добре, с провинциално красноречие, което дълго време се считаше за образец на адвокатските пледоарии и с което си служеха до неотдавна не само адвокатите в Роморантен или Монбризон, но и в Париж, и което днес, станало вече класическо, се употребява само от официалните представители на правосъдието. То впрочем им подхожда с приповдигнатия си тон и с тържествената поза. На този език мъжът се нарича съпруг, а жената — съпруга, Париж — център на изкуството и цивилизацията, кралят — монарх, негово преосвещенство епископът — свет прелат, прокурорът — красноречив изразител на обвинението, защитата — думите, които току-що чухме, векът на Людовик XIV — велик век, театърът — храм на Мелпомена, царското семейство — височайша кръв на нашите крале, концертът — музикално празненство, началникът на военното окръжие — изтъкнат воин, който… учащите се в семинарията — тези крехки левити, грешките, приписвани на вестниците — лъжата, която излива отровата си от колоните на ежедневниците, и прочее и прочее.

И така, адвокатът започна речта си с разяснения относно не особено поддаващата се на висок стил кражба на ябълки, но и самият Бенин Босюе е бил принуден да намекне за една кокошка тъкмо посред надгробното си слово и се е справил бляскаво с тази задача. Адвокатът установи, че кражбата на ябълките не е напълно доказана и че клиентът му, когото той в качеството си на негов защитник упорито наричаше Шанматийо, не е бил видян от никого да прескача стената и да откъсва клона. Арестували го с вейката в ръка (адвокатът предпочиташе да нарича клона вейка), но той твърди, че я намерил на земята и я е взел. Къде е доказателството за противното? По всяка вероятност клонът е бил откършен и отмъкнат от някого другиго, който се е прехвърлил през зида, а после го захвърлил в уплахата си. Естествено в случая имаше крадец. Но какво доказваше, че именно Шанматийо е крадецът? Само едно нещо. Бившето му битие на каторжник. Адвокатът не отричаше, че привидно това обстоятелство е като че ли за нещастие неопровержимо. Обвиняемият е живял във Фаврол. Обвиняемият е бил там именно кастрач. Името Шанматийо наистина може да произхожда от Жан Матийо. Всичко това е така. Най-сетне четирима свидетели разпознават решително и без капка колебание в Шанматийо каторжника Жан Валжан. На всички тия доводи и свидетелски показания защитникът противопоставяше само отричането на своя клиент, отричане на заинтересовано лице. Но дори и да се допусне, че е каторжникът Жан Валжан, нима това е достатъчно доказателство, че именно той е откраднал ябълките? В най-добрия случай предположение, но не и доказателство. Вярно е, че обвиняемият — и защитникът в желанието си „да бъде безпристрастен“ беше принуден да признае това — бил избрал „лоша система за самозащита“. Той отричал упорито всичко: и сегашната кражба, и миналото си на каторжник. Ако признаел последното обстоятелство, щяло да бъде по-добре за него и той можел да измоли снизходителността на съдиите. Адвокатът го бил посъветвал в такъв дух. Но обвиняемият не щял и да чуе, въобразявайки си навярно, че ще се спаси напълно, като не признава абсолютно нищо. Той грешал. Но не трябвало ли съдът да вземе под внимание ограничените умствени способности на обвиняемия? Та той е явно слабоумен. Продължителното мизеруване в каторгата, продължителното мизеруване извън нея го видиотили напълно и прочее и прочее. Защищава се зле, но нима трябвало да го осъдят за това? Колкото до случката с Малкия Жерве, адвокатът не смятал за необходимо да се изказва по нея, защото тя нямала връзка с този процес. В заключение защитникът замоли съдебните заседатели и съда, в случай, че нямат съмнения относно самоличността на Жан Валжан, да му наложат наказателните мерки, предвидени от закона за самоотлъчване от принудително местожителство, а не ужасното наказание, което грози каторжника-рецидивист.

Прокурорът отговори на защитника. Речта му беше пламенна и цветиста, както подобава на прокурор.

Той поздрави защитника за неговата „лоялност“, но я използува много ловко. Атакува обвиняемия с всички отстъпки, направени от защитника. Адвокатът като че ли приемаше, че обвиняемият е Жан Валжан. Прокурорът не пропусна да вземе под внимание думите му. Той направо заключи, че подсъдимият е Жан Валжан. Тази точка от обвинението беше призната и не подлежеше вече на оспорване. Тук, служейки си с ловка метонимия, прокурорът се върна към източниците и първопричините на престъпността и заговори гръмко против безнравствеността на романтичната школа, която тогава се намираше в своята зора и се наричаше „сатанинска школа“, име, отредено й от критиците, сътрудничещи в списанията „Орифлам“ и „Котидиен“. Не без известна доза истина той приписа на влиянието на тази извратена литература провинението на Шанматийо или по-право казано, на Жан Валжан. След като изчерпа тази тема, той премина на самия Жан Валжан. Кой беше всъщност този Жан Валжан? Последва описание на Жан Валжан. Извергнато чудовище и прочее. Образецът на подобен род описания може да се намери в разказа на Расиновия Терамен, който не допринася особено за развоя на самата трагедия, но оказва ежедневно големи услуги на съдебното красноречие. Аудиторията и съдебните заседатели „изтръпнаха“. Когато завърши описанието си, прокурорът продължи с ораторски патос, предназначен да възбуди възможно най-силен възторг на следващия ден у читателите на вестника, издаван от префектурата.

— И такава една личност и прочее, и прочее, скитник, просяк, без средства за препитание и прочее, и прочее, привикнал от предишния си живот на престъпни деяния и взел твърде малко поука от престоя си в каторгата, както това се доказва от престъплението, извършено спрямо Малкия Жерве, и прочее, и прочее, подобен човек, уловен на пътя, на самото местопрестъпление, на няколко крачки от прескочения зид, държащ все още в ръка откраднатата вещ, отрича очевидната кражба, отрича прескачането на зида, отрича всичко, дори и името си, дори и самоличността си! Освен толкова много други доказателства, на които няма да се връщаме отново, четирима свидетели го разпознават: Жавер, неподкупният полицейски инспектор Жавер, както и трима негови бивши другари по безчестие, каторжниците Брьове, Шьонилдийо и Кошпай. Какво противопоставя той на това поразително единодушие? Само своя отказ. Каква закоравялост! Вие ще му отдадете заслуженото, господа съдебни заседатели, и прочее, и прочее.

Докато прокурорът говореше, обвиняемият го слушаше зяпнал от удивление, примесено с известно възхищение. Той очевидно беше изненадан, че някой може да говори така красноречиво. Сегиз-тогиз на „най-патетичните“ места от обвинителната реч, когато красноречието, излязло извън бреговете, се изливаше в поток заклеймяващи епитети и повличаше обвиняемия като бурен ураган, той поклащаше бавно глава отдясно наляво и отляво надясно в знак на скръбен и безмълвен протест, единственото нещо, което си позволяваше, откакто бяха започнали разискванията. На два-три пъти застаналите близо до него зрители го чуха, като мълвеше полугласно:

— Ето какво стана, като не питаха господин Балу!

Прокурорът привлече вниманието на съда върху явно малоумното държане на обвиняемия, което издаваше не тъпота, а ловкост и хитрост, навик да мами правосъдието, и което хвърляше обилна светлина върху „дълбоката извратеност“ на този тип. Той завърши с уговорката, че ще се занимае по-късно със случката с Малкия Жерве и поиска сурова присъда.

В дадения момент исканото наказание беше, както вече споменахме, доживотна каторжна работа.

Защитникът стана, поздрави „господин прокурора“ за „блестящото му изказване“ и му отговори криво-ляво, но без предишната убедителност. Почвата явно се изплъзваше изпод краката му.

X
Системата на отричане

Настана време да се прекратят пренията, на страните. Председателят заповяда на подсъдимия да стане и му зададе обичайния въпрос:

— Имате ли да прибавите нещо в своя защита?

Мъжът стана прав, мачкайки мръсното си кепе, и като че не го чу.

Председателят повтори въпроса си.

Този път мъжът чу. Той като че ли разбра какво го питат, трепна, сякаш се пробуждаше от сън, огледа се наоколо, погледна публиката, полицаите, защитника си, съдебните заседатели, съдиите, опря огромния си юмрук върху дървената преграда пред пейката, огледа се още веднъж, после внезапно втренчи поглед в прокурора и заговори. Същинско изригване. Думите излитаха из устата му несвързано, спонтанно, буйно, в безпорядък, като че ли се блъскаха една в друга и се стараеха да излязат всички наведнъж. Той каза:

— Имам да кажа това: че бях майстор-колар в Париж и работех при господин Балу. Тежък занаят. Като си майстор-колар, работиш все на открито, по дворовете, най-много под навесите на добрите господари, но никога на закрито, защото, нали разбирате, нужно е място. Зиме ти е толкова студено, че си удряш ръцете една в друга, за да се постоплиш. Но господарят не ти позволява и това, губело се време. Мъчно се работи с желязо, когато дърво и камък се пукат от студ. Бързо се разсипваш. С този занаят съвсем млад остаряваш. На четиридесет години си вече свършен. А пък аз бях на петдесет и три и много се мъчех. И после другите са такива проклети. Като остарееш, за всичко ти подвикват: „Стар глупак, дърто магаре!“ Изкарвах само тридесет су на ден, плащаха ми най-малко, господарите се възползуваха от възрастта ми. Вярно, имах дъщеря, която переше на реката. Но и тя изкарваше съвсем малко. Стигаше горе-долу колкото за двама ни. Много се мъчеше, горката. Да киснеш цял ден до кръста в качето, под дъжда, под снега, а вятърът ти шиба лицето. Дори в мразовити дни пак трябва да переш. Някои хора нямат много бельо и не могат да чакат. А ако не им опереш, ще си загубиш клиентелата. Дъските не са добре споени и отвсякъде влиза вода. Целите й поли се мокреха: и отгоре, и отдолу. Цяла прогизваше. Работи известно време и в пералнята на „Червените деца“, където водата тече от кранове. Там не переш в каче. Переш пред себе си под крана, а плакнеш отзад в басейна. Понеже е на закрито, не ти студенее така на тялото, но пък има топла пара, която е ужасна и ти съсипва очите. Връщаше се в седем часа вечерта и веднага си лягаше. Страшно се изморяваше. А мъжът й я биеше. Тя умря. Никак не ни провървя. Добро момиче беше, не скитореше, съвсем прибрана беше. Спомням си я как си беше легнала един вторник по заговезни в осем часа вечерта. Това е то. Казвам ви истината. Можете да питате, когото искате. Че тъй де, питайте! Колко съм глупав! Та Париж да не е село? Кой ще ти познава там чичо Шанматийо! Но нали ви казвам, работих при господин Балу. Попитайте господин Балу. А колкото за другото, хич не разбирам какво искате от мене.

Мъжът млъкна и остана прав. Беше издумал всичко това с висок, припрян и пресипнал глас, който прозвуча грубо и дрезгаво и в който се долавяше диво и наивно раздразнение. По едно време прекъсна излиянието си, за да поздрави някого в тълпата. Твърденията, които сякаш подхвърляше наслуки пред себе си, се изтръгваха като хрипове и той подчертаваше всяко едно от тях, замахвайки силно с ръце, като дървар, който цепи дърва.

Когато свърши, слушателите избухнаха в смях. Той погледна публиката и като видя, че всички се смеят, а не му беше ясно защо, и сам се захили.

Зловеща гледка.

Председателят, настроен благосклонно и съчувствено, повиши глас. Той припомни на „господа съдебните заседатели“, че „господин Балу“, бивш майстор-колар, при когото обвиняемият твърди, че е работил, бил „призован“, но не се явил. Той бил фалирал и „не го намерили“. После се обърна към обвиняемия, подкани го да изслуша това, което щеше да му каже, и добави:

— Положението ви е такова, че трябва добре да си помислите. Най-сериозни обвинения тежат над вас и те могат да доведат до пагубни последици. Обвиняеми, във ваш интерес ви питам за последен път. Отговорете ясно с „да“ или „не“ на тези два въпроса: първо, прескочили ли сте зида на градината на Пиерон, счупили ли сте клона и откраднали ли сте ябълките, тоест извършили ли сте престъплението кражба с прескачане на зид? И, второ, вие ли сте освободеният каторжник Жан Валжан?

Обвиняемият поклати глава като разумен човек, който е разбрал добре въпросите и знае какво да отговори. Отвори уста, обърна се към председателя и започна:

— Най-напред…

После се загледа в кепето си, вдигна очи към тавана и млъкна.

— Обвиняеми — заговори прокурорът строго, — внимавайте. Вие не отговаряте на нито един въпрос. Вашето смущение ви осъжда. Явно е, че вие не се казвате Шанматийо, а сте каторжникът Жан Валжан, прикрил се най-напред под името Жан Матийо, моминското име на майка ви. Безспорно е, че сте били в Оверн, че сте роден във Фаврол, където сте били кастрач. Явно е, че сте откраднал, прескачайки зида, ябълки от градината на Пиерон. Господа съдебните заседатели ще преценят тези факти.

Докато прокурорът говореше, обвиняемият беше седнал. Но щом той свърши, подсъдимият скочи и изрика:

— Лош човек сте вие и толкоз. Това исках да кажа. Не ми дойде изведнъж на ума. Нищо не съм откраднал. Аз съм от тия, дето нямат всеки ден какво да ядат. Идвах от Айѝ. Вървях из къра, а беше валяло проливен дъжд и всичко се беше жлътнало от тиня, а блатата се бяха разлели и само покрай пътя стърчеше над пясъка по някоя трева. Намерих на земята един откъртен клон с ябълки и го взех. Де да съм знаел, че ще ми навлече такава беля! Три месеца вече съм в дранголника и ме разкарват по съдилища. И после какво да ви кажа? Все ме нахокват, все ми викат: „Отговаряй!“ И стражарят, той барем е добър, но и той току ме бута по лакътя и ми вика: „Отговори де!“ Аз не умея да обяснявам, че съм учил, аз съм беден човек. Защо не видите това? Не съм крал, взех само, каквото беше на земята. Споменавате Жан Валжан, Жан Матийо! Не ги познавам нито единия, нито другия! Сигурно са селяни. А аз работих при господин Балу, на булевард Опитал. Казвам се Шанматийо. Много ви сече акълът, щом знаете къде съм роден. Самият аз го не знам! Не всеки има дом да се роди в него. Много удобно щеше да бъде. Мисля, че баща ми и майка ми са скитали по пътищата. Но отде да знам. Когато бях дете, ми викаха „Дечко“, сега ми викат „Дъртия“. Това са кръщелните ми имена. Ако щете, вярвайте, ако не щете, недейте. Бил съм в Оверн, бил съм и във Фаврол, дявол да го вземе! Мигар не може да съм бил в Оверн и във Фаврол, без да съм бил в каторгата? Казвам ви, че не съм откраднал нищо и че съм Шанматийо. Работих при господин Балу и живеех у тях. До гуша ми дойдохте с вашите щуротии най-сетне! Защо всичко живо се е юрнало така против мене?

Прокурорът го беше изслушал прав. Той се обърна към председателя:

— Господин председателю, при наличие на неясните, но доста ловки отричания на обвиняемия, който много иска да мине за малоумен, но който няма да успее — предупреждаваме го за това! — ние ви молим, както вас, така и почитаемия съд, да благоволите да призовете отново в залата арестантите Брьове, Шьонилдийо и Кошпай, както и полицейския инспектор Жавер, за да установят за последен път, че обвиняемият и каторжникът Жан Валжан са едно и също лице.

— Трябва да забележа на господин прокурора — каза председателят, — че полицейският инспектор Жавер, призован от служебните си задължения в съседния околийски град, напусна заседанието и града веднага след като даде показанията си. Ние му разрешихме това със съгласието на господин прокурора и на защитника на обвиняемия.

— Имате право, господин председателю — поде прокурорът. — Понеже господин Жавер отсъствува, считам за свой дълг да припомня на господа съдебните заседатели това, което той каза пред нас няколко часа по-рано. Жавер е уважаван човек, който със своята безукорна и неподкупна добросъвестност прави чест на скромната, но полезна служба, която заема. Ето какви показания даде той: „Нямам нужда от морални презумпции и веществени доказателства, които опровергават отричанията на обвиняемия. Аз го познавам отлично. Този човек не се казва Шанматийо. Той е бивш опасен и много зъл каторжник на име Жан Валжан. С голямо съжаление го освободиха, когато изтече срокът на наказанието му. Той изтърпя деветнадесет години каторжна работа заради кражба с взлом. Пет-шест пъти направи опит за бягство. Освен обира на Малкия Жерве и обира в градината на Пиерон аз го подозирам в още една кражба, извършена в дома на негово преосвещенство покойния дински епископ. Често го виждах, когато бях надзирател в каторгата в Тулон. Повтарям, че ми е напълно познат.“

Това така точно изявление като че ли оказа силно въздействие на съдебните заседатели и на публиката. Прокурорът завърши, като настоя, пред вид отсъствието на Жавер, да бъдат призовани отново тримата други свидетели — Брьове, Шьонилдийо и Кошпай, и да бъдат разпитани по установения ред.

Председателят даде нареждане на един разсилен и малко след това вратичката на стаята за свидетели се отвори. Разсилният, придружен от един полицай, готов да му се притече на помощ, ако се наложи, въведе арестанта Брьове. Публиката затаи дъх и всички сърца забиха като едно.

Бившият каторжник Брьове носеше дрехите на черни и сиви райета, въведени в централните затвори. Той беше шестдесетинагодишен мъж, който можеше да мине или за търговец, или за нехранимайко. Тези две неща често вървят заедно. Изпълняваше службата на ключар в затвора, където го бяха върнали за други злодеяния. Началството казваше за него: „Старае се да бъде полезен.“ Изповедниците свидетелствуваха за набожното му държане. Не бива да забравяме, че нашата история ставаше по време на Реставрацията.

— Брьове — каза председателят, — вие имате позорна присъда, затова нямате право да полагате клетва…

Брьове наведе очи.

— Но — продължи председателят — дори у човек, лишен от граждански права, чувството за чест и справедливост може да оцелее, ако това е угодно на Божието милосърдие. На това чувство се позовавам в този решителен час. Ако то все още съществува у вас, а аз се надявам, че е така, помислете, преди да ми отговорите. Преценете — от една страна, една ваша дума може да погуби този човек, от друга — една ваша дума може да осветли правосъдието. Това е тържествена минута и още не е късно да се откажете от показанията си, ако мислите, че сте се излъгали. Обвиняеми, станете! Брьове, погледнете хубавичко обвиняемия, напрегнете паметта си и ни кажете по съвест дали все още продължавате да твърдите, че този човек е бившият ваш другар от каторгата Жан Валжан.

Брьове погледна обвиняемия и се обърна към съда.

— Да, господин председателю. Аз го познах пръв и настоявам на думата си. Този човек е Жан Валжан. Постъпи в Тулонската каторга през 1796 година и излезе в 1815. Мене ме освободиха една година по-късно. Сега има глуповат вид, навярно с възрастта е оглупял, но в затвора беше тиха вода. Познавам го без сянка от съмнение.

— Седнете — каза председателят. — Вие, обвиняеми, останете прав.

Въведоха Шьонилдийо, осъден на доживотна каторжна работа, което си личеше по червената му рубашка и зеленото кепе. Той излежаваше наказанието си в Тулон, откъдето го бяха довели за това дело. Беше дребен мъж на около петдесетина години, подвижен, сбръчкан, мършав, блед, трескав, но безочлив. Цялата му външност издаваше болезнена слабост, но в погледа му гореше необикновена жизненост. Другарите му по каторга му бяха дали прякора Жьо-ни-Дийо[2].

Председателят се обърна към него с почти същите думи, както към Брьове. Когато му напомни, че позорното му наказание му отнемаше правото да положи клетва, той вдигна глава и изгледа дръзко публиката. Председателят го подкани да съсредоточи мислите си и го попита, както беше попитал и Брьове, дали продължава да твърди, че познава обвиняемия.

Шьонилдийо избухна в смях.

— Има си хас! Остава и да не го познавам! Та нали пет години бяхме приковани към една и съща верига! Цупиш ли ми се, старче?

— Седнете — каза председателят.

Разсилният въведе Кошпай. Този каторжник, осъден също до живот и облечен в червена рубашка като Шьонилдийо, беше селянин от Лурд, истински пиренейски мечок. Беше пасъл стада в планината и без сам да усети как, от говедар бе станал разбойник. Кошпай беше не по-малко див от обвиняемия и изглеждаше по-тъп и от него. Той принадлежеше към злочестите твари, замислени първоначално от природата като диви зверове и оформени от човешкото общество като каторжници.

Председателят се опита да го извади от вцепенението му с няколко вълнуващи и тържествени думи и го попита, както и другите двама, дали продължава да твърди, без колебание и съмнение, че познава човека, застанал пред него.

— Това е Жан Валжан — каза Кошпай. — Наричахме го даже Жан Крика, защото беше страшно як.

Всяко от показанията на тези трима мъже, говорещи несъмнено искрено и чистосърдечно, беше посрещнато с ропот от публиката, а това не предвещаваше нищо добро за обвиняемия; нарастващ ропот, който ставаше все по-продължителен при всяко ново потвърждение, идващо в подкрепа на предишните. Обвиняемият изслуша и тримата с все същото учудено изражение, което според прокурора беше главното му средство за защита. При показанията на първия свидетел полицаите, застанали близо до него, го чуха как процеди през зъби:

— Ха така! И тоя си го бива!

След показанията на втория той измърмори малко по-високо, с почти доволен вид:

— Много добре.

А след третия възкликна:

— Знаменито!

Председателят се обърна към него:

— Вие изслушахте свидетелите, обвиняеми. Какво ще кажете?

Той отвърна:

— Нали ви казвам, знаменито!

Силен ропот се разнесе сред слушателите и даже сред съдебните заседатели. Явно беше, че каузата на този човек беше загубена.

— Разсилни! — извика председателят. — Въдворете тишина. Приключвам пренията.

В този миг някой зад председателя се раздвижи. Нечий глас извика:

— Брьове, Шьонилдийо, Кошпай! Погледнете насам!

Всички присъствуващи се вледениха от този скръбен и страшен глас. Очите се извърнаха натам, откъдето идваше той. Един мъж, седнал зад съдиите между привилегированите посетители, беше станал преди малко, бутнал беше ниската вратичка, която разделя съдийската трибуна от публиката, и беше застанал посред залата. Председателят, прокурорът, господин Баматабоа и още двадесетина души го познаха и възкликнаха едновременно:

— Господин Мадлен!

XI
Шанматийо не знае вече на какво да се чуди

Това беше действително той. Лампата на писаря осветяваше лицето му. Той държеше шапката си в ръка, облеклото му беше в пълна изправност, рединготът — грижливо закопчан. Беше много блед и леко трепереше. Косите му, все още сиви при пристигането му в Арас, сега бяха съвсем бели. Побелели бяха за един час, откакто се намираше в залата.

Всички вдигнаха глави. Неописуема сензация. В първата минута присъствуващите останаха озадачени. Гласът беше прозвучал тъй покъртително, а застаналият пред тях мъж изглеждаше толкова спокоен, че хората изпаднаха в недоумение. Питаха се кой ли може да е извикал. Не можеха да повярват, че този невъзмутим мъж беше възкликнал така злокобно.

Колебанието им трая само няколко секунди. Преди председателят и прокурорът да успеят да кажат каквото и да било, преди полицаите и разсилните да се опомнят, човекът, когото всички наричаха още господин Мадлен, се приближи до свидетелите Кошпай, Брьове и Шьонилдийо.

— Не ме ли познавате? — попита той.

И тримата го гледаха изумени, поклащайки само отрицателно глава. Кошпай, втрещен, му отдаде чест по военному. Господин Мадлен се обърна към съдебните заседатели и към съдиите и каза тихо:

— Господа съдебни заседатели, заповядайте да пуснат обвиняемия. Господин председателю, наредете да ме задържат. Човекът, когото търсите, не е той, а аз. Аз съм Жан Валжан.

Всички замряха. Гробно мълчание последва надигналите се в първата минута възклицания. В залата пробягна онзи едва ли не благоговеен трепет, който обхваща тълпата, когато тя стане свидетелка на възвишена постъпка.

По лицето на председателя обаче, се изписа съчувствие и съжаление. Той размени бърз поглед с прокурора и пошепна нещо на заседателите. После се обърна към публиката и попита с тон, който не оставяше съмнение у никого:

— Няма ли някой лекар тук?

Прокурорът взе думата:

— Господа съдебни заседатели, странното и неочаквано произшествие, което развълнува всички слушатели, извиква у нас, както и у вас, само едно чувство, което не е нужно да назоваваме. Всички познавате, макар и само по име, господин Мадлен, уважавания кмет на Монтрьой-сюр-мер. Ако в залата има лекар, ние се присъединяваме към молбата на господин председателя да окаже помощ на господин Мадлен и да го придружи до дома му.

Господин Мадлен не остави прокурора да довърши. Той го прекъсна с кротък, но нетърпящ възражение глас. Ето думите, които каза, предадени буквално, така, както ги бе записал веднага след заседанието един очевидец на тази сцена. Така, както звучат още в ушите на всички, които ги чуха преди близо четиридесет години.

— Благодаря ви, господин прокурор, но аз съм напълно с ума си. Ще видите. Преди малко щяхте да извършите голяма грешка. Пуснете този човек, аз изпълнявам дълга си. Аз съм тоя окаян каторжник. Единствено на мене ми е съвсем ясно какво става тук и аз ви казвам самата истина. Бог вижда свише това, което правя, и за мене това е достатъчно. Арестувайте ме, нали съм в ръцете ви. А сторих всичко, което беше по силите ми; укрил се бях под друго име, забогатях, станах кмет. Пожелах да си намеря място сред почтените люде. Изглежда, че е било невъзможно. С една дума, случиха ми се много неща, за които не мога да говоря сега. Нямам намерение да ви разказвам целия си живот, все един ден ще го узнаете. Вярно е, че аз обрах епископа, вярно е, че обрах Малкия Жерве. Ненапразно ви казаха, че Жан Валжан е опасен злодей. Но може би не само той е виновен за това. Чуйте, господа съдии, когато човек падне така ниско като мене, няма право да упреква провидението, нито да дава съвети на обществото, но знаете ли, безчестието, от което аз се опитах да се изтръгна, е пагубно. Каторгата създава каторжника. Размислете малко върху това, ако ви е угодно. Преди каторгата аз бях беден селянин, много слабо развит, почти малоумен. Каторгата ме промени. Бях тъп, станах зъл, бях дърво, станах главня. По-късно благостта и добросърдечието спасиха душата ми, както суровостта я беше погубила. Простете, вие едва ли разбирате думите ми. В стаята ми, в пепелта на камината, ще намерите монетата от четиридесет су, която откраднах преди седем години от Малкия Жерве. Нямам какво друго да добавя. Арестувайте ме. Ах, боже мой! Господин прокурорът клати глава и си казва: „Господин Мадлен е полудял!“ Вие не ми вярвате. Това е тъжно. Но не осъждайте поне този човек! Как? Тези хора не ме познаха? Бих искал Жавер да е тук. Ето кой непременно щеше да ме познае!

Никой не би могъл да предаде мрачния и същевременно снизходително благ тон, с който той изговори последните думи.

После се обърна към тримата каторжници:

— А ето, аз веднага ви познах! Спомняте ли си, Брьове… — Той се запъна, поколеба се за миг и се поправи: — Спомняш ли си, Брьове, плетените презрамки на квадрати, които носеше в каторгата?

Брьове трепна изненадан и го изгледа изплашено от главата до петите. А мъжът продължи:

— Ами ти, Шьонилдийо, който сам се бе прекръстил Жьо-ни-Дийо, дясното ти рамо не е ли цялото обгорено, защото един ден го беше опрял до пълен с жарава мангал, за да заличиш трите букви ДКР[3], които обаче още личат? Кажи, не е ли вярно?

— Вярно е — промълви Шьонилдийо.

Мъжът се обърна към Кошпай:

— Кошпай, при свивката на лявата ръка ти имаш дата със сини цифри, написана с горен барут. Датата на дебаркирането на императора в Кан — 1 март 1815 година. Запретни ръкава си.

Кошпай вдигна ръкава си, всички, които се намираха близо до него, се наведоха над голата му ръка. Един полицай светна с лампа. Датата си личеше ясно.

Тогава нещастникът се обърна към слушателите и към съдиите с усмивка, която не могат да си спомнят без болка онези, които я видяха. Усмивка на тържество, но в същото време усмивка на отчаяние.

— Е, нали виждате сега — каза той, — аз съм Жан Валжан.

В залата нямаше вече нито съдии, нито обвинители, нито полицаи. Имаше само прехласнати погледи и развълнувани сърца. Никой не си спомняше вече задълженията, които трябваше да изпълнява. Прокурорът беше забравил, че трябва да обвинява, председателят — че трябва да председателствува, защитникът — че трябва да защищава. Удивително нещо! Никой не зададе нито един въпрос, никой не изяви правото си на власт. Възвишените зрелища притежават силата да сграбчват всички души и да превръщат всички свидетели в зрители. Едва ли някой съзнаваше ясно чувствата, които го вълнуваха. Навярно никой не си даваше сметка, че пред него избликва величествена светлина. Но дълбоко в душата си всички се чувствуваха заслепени от нея.

Явно беше, че пред тях стои Жан Валжан. Ясно като бял ден. Неговото появяване беше достатъчно, за да залее с обилна светлина това толкова мъгляво до преди малко дело. Без да има нужда от каквото и да било пояснение повече, всички присъствуващи бяха пронизани като от електрически ток от блесналата пред тях истина и мигом, от пръв поглед, разбраха простата и възхитителна история на този човек, който се предаваше на правосъдието, за да не бъде осъден друг един човек вместо него. Подробностите, колебанията, възникналите по всяка вероятност дребни задръжки се губеха в сиянието на тази постъпка.

Това впечатление се разсея бързо, но в момента всички му се поддадоха.

— Не искам повече да безпокоя съда — поде Жан Валжан. — Щом не ме арестувате, ще си отида. Имам толкова неща за уреждане. Господин прокурорът знае кой съм и къде отивам, може да нареди да ме арестуват, когато пожелае.

И той се отправи към изхода. Никой не вдигна глас, никой не протегна ръка, за да го спре. Всички се отдръпнаха, за да мине. В този миг той излъчваше нещо божествено, което кара тълпите да се отдръпват и да правят път. Той прекоси множеството с бавни крачки. Не се разбра кой отвори вратата, но едно е достоверно, че когато мъжът стигна до нея, вратата беше отворена. Преди да прекрачи прага, той се обърна и каза:

— Господин прокурор, оставам на ваше разположение. — После се обърна към присъствуващите: — Всички вие, които сте тук, ме намирате достоен за съжаление, нали? О боже! Като си помисля какво непоправимо нещо щях да извърша, аз се считам достоен за облажаване. И все пак бих предпочел, разбира се, изобщо да не се беше случвало всичко това.

Той излезе, вратата се затвори също така мистериозно, както се беше отворила, защото, когато някой извършва необикновен подвиг, винаги може да разчита, че в тълпата ще се намерят хора, готови да му помогнат.

След по-малко от един час вердиктът на съдебните заседатели освободи от всяко обвинение именуемия Шанматийо. И Шанматийо, освободен начаса, си отиде замаян, без да успее да разбере нещо от целия този кошмар, и уверен, че всички са полудели.

[1] Тази скоба е поставена от ръката на Жан Валжан. — Б.а. ↑

[2] Je-nie-Dieu — отричам, Бога (фр.) — Б.пр. ↑

[3] Доживотна каторжна работа. — Б.пр. ↑

Книга осма
Последици

I
В какво огледало вижда косите си господин Мадлен

Разсъмваше се. Фантин беше прекарала трескава и безсънна нощ, но въпреки всичко изпълнена с радостни картини. Призори тя заспа. Сестра Симплиция, която бдя неотлъчно над нея, се възползува от това, за да й приготви хининов сироп. Заслужаващата уважение сестра стоеше вече от няколко минути в лабораторията на болницата, наведена ниско над стъклениците и лекарствата, които едва се различаваха в сутрешния здрач. Изведнъж тя извърна глава и възкликна тихо. Пред нея бе застанал господин Мадлен. Той беше влязъл малко преди това съвсем безшумно.

— Вие ли сте, господин кмете? — извика тя.

Той отвърна тихо:

— Как е нещастната жена?

— Сравнително добре в момента. Но само да знаете каква тревога изживяхме!

И тя му разказа какво се беше случило: че Фантин се чувствувала много зле вечерта и че сега била по-добре, защото си въобразявала, че господин кметът е отишъл да доведе детето й от Монфермей. Сестрата не посмя да запита кмета, но по изражението му разбра, че той не идва оттам.

— Много хубаво — каза той, — добре сте сторили, че не сте я разубедили.

— Да — поде сестрата, — но сега, като ви види, господин кмете, и като не види детето си, какво ще й кажем?

Той помълча за миг замислен и отвърна:

— Бог ще ни научи.

— Не можем обаче да я излъжем — прошепна полугласно сестрата.

Междувременно в стаята се развидели напълно. Дневната светлина заля лицето на господин Мадлен. Сестрата случайно вдигна очи.

— Боже мой! — възкликна тя. — Какво ви се е случило, господине? Косите ви са съвсем бели!

— Бели! — повтори той.

Сестра Симплиция не употребяваше огледало. Тя бръкна в една лекарска чанта и извади малко огледалце, с помощта на което лекарят установяваше дали болният е издъхнал и не диша вече. Господин Мадлен го пое и погледна в него косите си.

— Гледай ти! — промълви той.

Тези думи бяха произнесени с такова безразличие, като че ли мисълта му беше заета другаде.

Сестра Симплиция долови в държането на темета нещо загадъчно, което я вледени.

— Мога ли да я видя? — попита той.

— Господин кметът няма ли да доведе детето й? — осмели се да го попита монахинята.

— Непременно, но ще ми са нужни поне два-три дни.

— Ако не й се покажете през това време — поде сестрата, — тя няма да знае, че сте се върнали, и ние лесно ще й внушим да потърпи още малко, а когато детето пристигне, тя естествено ще си помисли, че и вие сте дошли с него. По този начин няма да има нужда да я лъжем.

Господин Мадлен се замисли за малко, после каза с присъщия си спокоен и сериозен глас:

— Не, сестро, трябва да я видя. Може би няма да имам много време.

Монахинята като че ли не обърна внимание на думите „може би“, които придаваха странен и непонятен смисъл на отговора на господин кмета. Тя каза почтително, свеждайки поглед:

— В такъв случай господин кметът може да влезе, макар че тя си почива.

Той направи забележка за една врата, която скърцаше при отваряне и чийто шум можеше да събуди болната, после влезе в стаята на Фантин, приближи се до леглото и дръпна леко завесите. Фантин спеше. Дъхът й се изтръгваше от гърдите със зловещо хриптене, свойствено на белодробните болести, което довежда до отчаяние майките, бдящи нощем край заспалото си, обречено дете. Но това мъчително дишане почти не смущаваше неизразимата ведрина, която се излъчваше от лицето й и просто я преобразяваше в съня й. Бледостта й се беше превърнала в белота, бузите й бяха поруменели. Дългите й руси мигли, единственото хубаво нещо, останало от някогашната й младост и невинност, трепкаха леко, макар и спуснати. Някакъв невидим, но осезаем трепет на крила, готвещи се да се разгърнат и да я отнесат във висините, разтърсваше незабележимо цялото й тяло. Мъчно би могло да се допусне по външния й вид в този миг, че тя е безнадеждно болна. Напомняше по-скоро устремена за полет птица, отколкото умираща.

Когато ръката ви посегне да откъсне цвета, вейката потръпва и като че ли се отдръпва и едновременно се накланя към вас. И човешкото тяло понякога е обхванато от същия трепет, когато тайнствените пръсти на смъртта посегнат към душата.

Господин Мадлен постоя известно време неподвижен край леглото, местейки поглед от болната към разпятието, точно както преди два месеца, когато бе дошъл за пръв път да я види в болницата. И двамата бяха застинали отново в същата поза. Тя, потънала в сън, той — в молитва. Само че през тия два месеца нейните коси се прошариха, а неговите побеляха.

Сестрата не влезе заедно с нето. Той продължаваше да стои прав до леглото с пръст на уста, като че ли правеше знак на някого другиго в стаята да мълчи.

Фантин отвори очи и го запита, спокойно усмихната:

— Ами Козет?

II
Фантин щастлива

Фантин не направи нито едно движение на изненада или радост. Тя беше самата радост. Непринуденото й запитване „Ами Козет?“ издаваше такова дълбоко доверие и сигурност, такава пълна липса на тревога или съмнение, че той не намери думи да й отговори.

— Знаех, че сте тук — продължи тя. — Спях, но ви виждах. Отдавна ви виждам. Цяла нощ ви следих с погледа си. Вие бяхте обкръжен от небесно сияние и над вас летяха ангели.

Той вдиша поглед към разпятието.

— Но къде е Козет, кажете ми! Защо не я сложихте на леглото ми, за да я видя, щом се събудя?

Той отвърна машинално нещо, което никога по-късно не можа да си припомни.

За щастие в същия миг в стаята влезе лекарят, предупреден за завръщането на господин Мадлен. Той му се притече на помощ.

— Мило дете — каза той. — Успокойте се. Детето ви е тук.

Очите на Фантин се изпълниха със светлина и озариха цялото й лице. Тя сключи ръце в най-пламенна и покорна молба и извика:

— О, донесете ми я!

Трогателно майчино заблуждение! За нея Козет беше все още малкото детенце, което носят на ръце!

— Не веднага — отвърна лекарят. — Не точно сега. Вие сте все още трескава. Видът на детето ще ви развълнува и ще влоши състоянието ви. Най-напред трябва да оздравеете.

Тя го прекъсна буйно:

Но аз съм вече здрава! Уверявам ви, че нищо ми няма! Наистина има ли ум в главата си тоя доктор! И таз добра! Искам да видя детето си!

— Виждате ли как се горещите — каза лекарят. — Докато състоянието ви е такова, няма да позволя да доведат детето при вас. Не е достатъчно да го видите. Трябва да живеете за него. Когато се успокоите, аз сам ще ви го доведа.

Клетата майка наведе глава.

— Искам ви извинение, докторе, от все сърце ви моля да ми простите. Никога по-рано не бих си позволила да говоря с такъв тон, но изживях толкова горчивини, че от време на време не зная какво говоря. Разбирам, вие се плашите да не би да се развълнувам много, ще почакам колкото искате, но кълна ви се, че няма да ми навреди, ако видя дъщеря си. Аз и без това я виждам, не свалям очи от нея още от снощи. Знаете ли какво? Ако ми я донесете, аз само ще й поговоря тихичко. Не е ли естествено, че настоявам да видя детенцето си, което са отишли да ми доведат чак от Монфермей! Никак не ви се сърдя. Зная, че занапред ме очакват щастливи часове. Цяла нощ ми се присънваха бели поляни и усмихнати хора. Господин докторът може да ми доведе Козет, когато на него му е угодно, но аз нямам вече треска, понеже съм съвсем здрава. Чувствувам се добре и ми няма нищо. Но ще се правя на болна и няма да мърдам, за да не дразня сестрите. И като видят, че си лежа съвсем мирно, те ще кажат: „Трябва да доведем дъщеря й.“

Господин Мадлен се беше отпуснал на един стол до леглото. Фантин се извърна към него. Явно правеше усилие да изглежда спокойна и „мирна“, както казваше самата тя, държейки се като дете вследствие на болезненото си изтощение, та като я видят така разумна, да не се противопоставят на желанието й да види Козет. И все пак, колкото и да се мъчеше да се овладее, тя не можеше да не отрупа господин Мадлен е хиляди въпроси:

— Добре ли пътувахте, господин кмете? О, колко сте добър, че отидохте да ми я доведете! Кажете ми само как изглежда. Добре ли понесе пътуването? Уви! Тя няма да ме познае! Сигурно ме е забравила през всичките тия години! Децата не задържат нищо в паметта си. Също като птичките. Днес види едно, утре друго, а не мисли още за нищо. Изпрани ли й бяха поне ризките? Чистичка ли са я държали Тенардие? А как са я хранили? Ох, ако знаете как са ме мъчили тия въпроси, когато изнемогвах от нищета! Но сега всичко това мина. Колко се радвам! Ах, как ми се ще да я видя! Хареса ли ви дъщеричката ми, господин кмете? Нали е голяма хубавица? Трябва да сте намръзнали в тоя дилижанс! Не може ли да ми я доведете, макар и само за миг? После веднага пак ще я изведете. Моля ви се! Нали сте кмет, само ако пожелаете…

Той взе ръцете й в своите и каза:

— Козет е хубава. Козет е много добре и вие ще я видите много скоро, но успокойте се. Говорите много възбудено, изваждате час по час ръцете си изпод завивката и пак се разкашляхте.

Фантин действително избухваше в конвулсивна кашлица почти при всяка дума.

Тя не възрази. Уплаши се, че с прекалено горещите си молби е разколебала доверието, което се опитваше да им вдъхне, и заговори за безразлични неща.

— Хубаво селце е Монфермей, нали? Лете там отиват на разходка. Върви ли им работата на Тенардие? Едва ли минават много хора по техния край. То не е хан, а обикновена кръчма.

Господин Мадлен продължаваше да държи ръката й и я гледаше загрижено. Явно беше, че бе дошъл да й каже нещо, но се бе разколебал. Като провери състоянието на болната, лекарят се оттегли. Само сестра Симплиция остана в стаята.

Фантин внезапно възкликна сред настъпилото мълчание:

— Чувам я! Божичко! Чувам я!

И тя простря ръка, за да накара другите да замълчат, и се заслуша очарована, затаила дъх.

Нечие дете играеше на двора. Детето на портиерката или на някоя работничка. Подобни съвпадения се случват често. Те са сякаш неразделна част от тайнствените и злокобни драми, които разиграва съдбата. Детето — някакво момиченце, сновеше насам-натам, потичваше, за да се стопли, провикваше се и пееше с все гърло. Уви! Детските игри съпътствуват понякога толкова трагични изживявания! Това именно момиченце чу Фантин.

— Ах! — възкликна тя. — Козет е, познавам я по гласа!

Детето се отдалечи така бързо, както бе дошло, гласчето му заглъхна. Фантин се ослуша още известно време, после лицето й помръкна и господин Мадлен я чу да шепне:

— Какъв проклет доктор! Защо не ми дава да видя момиченцето си! И лицето му е едно такова зло!

Но радостните мисли наново изплуваха в съзнанието й. Тя пак започна да говори сама на себе си, отпуснала глава на възглавницата:

— Колко щастливи ще бъдем! Най-напред ще си имаме малка градинка. Нали господин Мадлен ми обеща! Дъщеричката ми ще си играе в градината. Навярно знае вече буквите. Ще я карам да срича. Ще гони пеперудки по тревата. А аз ще й се радвам. После ще иде на първо причастие. Вярно! Кога ли ще се причести за първи път тя?

Фантин започна да брои на пръсти.

— Една, две, три, четири… тя е вече на седем години. Значи, след пет години. Ще има бял воал и ажурни чорапи, също като малка госпожичка. Ох, сестрице, виждате ли колко съм глупава! Седнала съм да умувам за първото причастие на дъщеря си!

И тя избухна в смях.

Той пусна ръката й. Слушаше думите й, забил поглед в земята, потънал в бездънните си размишления. Внезапно Фантин млъкна и това го накара да повдигне машинално глава. Видът й то уплаши.

Тя не говореше вече, тя не дишаше вече. Приповдигнала се беше малко, мършавото й рамо се подаваше през свлечената й риза, лицето й, миг преди това лъчезарно, се беше покрило с мъртвешка бледност. Беше втренчила право пред себе си разширените си от ужас очи и сякаш виждаше нещо чудовищно на другия край на стаята.

— Господи! — възкликна той. — Какво ви стана, Фантин!

Тя не отвърна, все така загледана в това, което виждаше; после го докосна с едната си ръка, а с другата му направи знак да погледне зад себе си.

Той се обърна и видя Жавер.

III
Жавер доволен

Ето как се бяха развили събитията.

Господин Мадлен излезе от съдебната зала малко след като часовникът отзвъни дванадесет и половина часа през нощта. Той се прибра в хана точно навреме, за да може да си замине обратно с пощенската кола, в която, както си спомняте, си беше запазил място. Пристигна в Монтрьой-сюр-мер малко преди шест часа сутринта и първата му грижа беше да пусне в пощата писмото си до господин Лафит, а после да се отбие в болницата, за да види Фантин.

Междувременно, веднага след като той напусна залата на углавния съд, прокурорът взе думата, за да изкаже съжаленията си относно безумната постъпка на уважавания кмет на Монтрьой-сюр-мер и за да подчертае, че това произшествие, което несъмнено щеше да се изясни по-късно, ни най-малко не е разколебало увереността му във виновността на подсъдимия и затова той настоява Шанматийо да бъде осъден, тъй като очевидно той е истинският Жан Валжан. Настойчивото твърдение на прокурора противоречеше на всеобщото настроение — и на публиката, и на съдебните заседатели, и на самите съдии. Защитникът отхвърли без особена мъка голословното изказване на прокурора и установи, че пред вид разясненията на господин Мадлен, тоест на истинския Жан Валжан, делото взема съвсем друг обрат и пред очите на съдебните заседатели е изправен един невинен човек. Той извлече от този случай няколко поучителни, но за съжаление доста изтъркани заключения във връзка със съдебните грешки и прочие, и прочие. В заключителната си реч председателят на съда се присъедини към изказаното от защитата мнение и след няколкоминутно съвещание заседателите обявиха Шанматийо за невинен.

Но на прокурора бе необходим някакъв Жан Валжан и понеже Шанматийо му се изплъзна, той се хвана за Мадлен.

Непосредствено след освобождаването на Шанматийо прокурорът се затвори в съвещателната зала с председателя. Те обсъдиха „необходимостта от задържане на личността на господин кмета на Монтрьой-сюр-мер“. Това изречение с многократно повторение на предлога „на“ беше творба на господин прокурора, написана собственоръчно от него на черновката от доклада му до главния прокурор. Когато първоначалното вълнение се уталожи, председателят оказа слаба съпротива. Нямаше как, правосъдието не може да се спре по средата на пътя. А освен това, ако трябва да кажем цялата истина, макар че председателят беше добросърдечен и умен човек, той беше същевременно предан роялист, почти фанатик, затова остана неприятно засегнат, когато кметът на Монтрьой-сюр-мер, говорейки за дебаркирането в Кан, употреби думата императора, а не Буонапарте.

И така те съставиха набързо заповед за арестуването му. Прокурорът я изпрати с нарочен пратеник, който да я отнесе в галоп до Монтрьой-сюр-мер и да я връчи на полицейския инспектор Жавер, натоварен с изпълнението й.

Знаем, че Жавер се върна в Монтрьой-сюр-мер веднага след като даде показанията си. Той тъкмо ставаше от сън, когато нарочният пратеник му връчи заповедта за арестуването на господин Мадлен и нареждането той да бъде предаден на съда.

Нарочният пратеник беше вещ агент: с две думи той постави Жавер в течение на случилото се в Арас. Заповедта за задържането, подписана от прокурора, гласеше:

„Инспекторът Жавер да задържи лично господин Мадлен, кмет на Монтрьой-сюр-мер, в чието лице на днешното заседание на съда беше разпознат освободеният каторжник Жан Валжан.“

Ако някой не познаваше Жавер и го наблюдаваше в мига, когато влезе в антрето на болницата, никога не би могъл да отгатне какво става вътре в него и не би забелязал нищо необичайно във външния му вид. Студен, спокоен, сдържан, с гладко вчесани на слепоочията сиви коси, той се беше качил малко преди това бавно, по стар навик, по стълбището. Но ако някой го познаваше основно и би се взрял внимателно в него, би потръпнал. Токичката на кожената му яка, която трябваше да бъде на тила му, се беше изместила под лявото му ухо, а това издаваше небивала възбуда.

Жавер беше праволинейна личност и не допущаше нито една нередност нито в изпълнение на обязаностите си, нито в униформата си. Безпощадно непримирим спрямо престъпниците, неотстъпно взискателен спрямо копчетата на куртката си.

За да закопчае накриво токата на яката си, трябва да беше изживял вълнение, равносилно на душевно земетресение.

Той се запъти, без да губи нито минута, към дома на господин Мадлен, поиска един старшина и четирима войници от най-близкия пост, остави войниците в двора и накара портиерката, която не подозираше нищо, защото беше свикнала въоръжени униформени лица да търсят господин кмета, да му посочи стаята на Фантин.

Когато дойде до вратата, той натисна ключалката предпазливо, като болногледач или детектив, и влезе.

Всъщност не може да се каже, че влезе. Той остана прав на прага на открехнатата врата, с шапка на глава, пъхнал лявата си ръка в закопчания догоре редингот. От свивката на лакътя му се подаваше кръглата дръжка на огромния му бастун, чийто връх оставаше скрит зад гърба му.

Той постоя така почти цяла минута, без никой да забележи присъствието му. Изведнъж Фантин вдигна очи и като го видя, накара и господин Мадлен да се обърне.

Когато погледът на господин Мадлен срещна погледа на полицая, без да мръдне от мястото си, без да направи нито едно движение, без да се приближи нито крачка, Жавер доби зловещо изражение. Никое човешко чувство не може да вдъхне по-голям ужас от злорадството.

Лице на демон, който се готви да сграбчи отново отскубналия му се грешник.

Сигурността, че най-сетне държи Жан Валжан в ръцете си, извади наяве всичко, което се таеше в душата му. Тинята изплува на повърхността. Пониженото самочувствие, задето беше загубил за малко вярната следа и макар и само за няколко минути се беше заблудил по отношение на Шанматийо, бледнееше пред гордостта, че още от самото начало беше проявил толкова верен нюх, че толкова отдавна беше инстинктивно на прав път. Доволството на Жавер бликаше от повелителната му стойка. Съзнанието за това грозно тържество покри с червенина тясното му чело. Чудовищно самодоволство разкриви чертите на лицето му.

В този миг Жавер се намираше на седмото небе. Без да съзнава напълно, той си даваше интуитивно сметка за своя успех и за значимостта си в обществото; той, Жавер, олицетворяваше правосъдието, светлината и истината в тяхното свещено предназначение на унищожители на злото. Около него и зад него, докъдето погледът му стигаше, се възправяха властта, здравият разум, съдебното решение, съвестта на закона, обществената мъст, греещи като звезди на неговия небосклон. Той се явяваше защитник на порядъка, той поразяваше, с мълнията на закона, отмъщаваше за обществото, оказваше подкрепа на абсолютната власт. Струваше му се, че се възвисява, обкръжен от ореол. В победата му се долавяха отсенки на предизвикателство и готовност за борба. Изправен, надменен, ликуващ, той явно се гордееше със свръхзверската си безчовечност на неумолим архангел. В заплашителната сянка, която хвърляше неговата постъпка, се открояваше десницата му, стиснала пламтящия меч на общественото правосъдие; на върха на щастието си, той тъпчеше с настървение престъплението, порока, бунта, греха, ада. Той сияеше — усмихнат изтребител на злото, и не можеше да се отрече, че този чудовищен свети Михаил не беше лишен от известно величие.

Защото Жавер вдъхваше ужас, но в него нямаше нищо долно.

Честността, прямотата, чистосърдечието, искреното убеждение, представата за дълг могат да избият в отвратителни крайности, ако изпаднат в заблуда, но дори и тогава те излъчват известно величие. Те запазват величието, свойствено на човешката съвест, дори когато ни изпълват с ужас. Тези добродетели имат един основен недостатък — заблуждението. Честната безпощадна радост на фанатика в разгара на изстъпленията му запазва все пак някакво мрачно сияние, достойно за уважение. Без да подозира, на върха на чудовищната си радост, Жавер беше достоен за съжаление подобно на всеки тържествуващ дивак. Едва ли би могло да има по-мъчителна и по-страшна гледка от това лице, върху което беше изписано всичкото зло, което се крие в доброто.

IV
Властта встъпва наново в законните си права

Фантин не беше виждала Жавер от деня, когато господин Мадлен я беше изтръгнал от лапите му. Болният й мозък не можеше да проумее каквото и да било, но тя нито за миг не се усъмни, че той може да идва за някого другиго, а не за нея. Не можа да издържи ужасното му изражение, почувствува, че й прималява, скри лице в ръцете си и нададе тревожен вик:

— Господин Мадлен, спасете ме!

Жан Валжан — ние вече ще го наричаме само така — стана. С най-нежен и овладян глас той каза на Фантин:

— Успокойте се. Той не идва за вас.

После се обърна към Жавер и му каза:

— Зная за какво сте дошъл.

Жавер отвърна:

— Хайде, без бавене!

Тези думи бяха казани в някакво диво изстъпление. Жавер не изрече отчетливо „Хайде, без бавене!“, а просто изсумтя: „Хайбезбаене!“ Никой правопис не би бил в състояние да предаде тези звуци. Не членоразделна човешка реч, а животинско изръмжаване!

Той не постъпи както при други случаи. Не спомена за целта на посещението си, нито счете за нужно да покаже заповедта за задържане. За него Жан Валжан беше тайнственият и неуловим враг, загадъчният борец, с когото беше в схватка от пет години, без да успее да го повали на земята. Това задържане се явяваше не начало, а завършек. Затова той изрече само: „Хайде, без бавене!“

Изръмжа тези думи, но не направи нито крачка. Метна само на Жан Валжан подобния си на кука поглед, с който обикновено грубо примъкваше към себе си злочестите си жертви.

Същият поглед, който два месеца по-рано беше пронизал Фантин до мозъка на костите й.

Когато Жавер изкряска, Фантин отвори широко очи. Но нали господин кметът беше тук. От какво можеше да се страхува?

Жавер пристъпи към средата на стаята и извика:

— Е какво? Тръгваш ли най-сетне?

Нещастницата се огледа. В стаята нямаше никого освен монахинята и кмета. Към кого можеше да се обръщат с това презрително второ лице? Само към нея. Тя се разтрепери.

Тогава пред очите й се разигра невероятна сцена, толкова невероятна, че дори най-страшните кошмари на треската бледнееха пред нея.

Полицаят Жавер сграбчи за яката господин кмета. Господин кметът наведе покорно глава. Стори й се, че целият свят рухва.

Жавер действително държеше Жан Валжан за яката на дрехата му.

— Господин кмете! — извика Фантин.

Жавер се изсмя гръмко — сатанински смях, който разголи зъбите и венците му.

— Няма вече никакъв господин кмет тук!

Жан Валжан се опита да се освободи от ръката, която беше хванала яката на редингота му. Той каза само:

— Жавер…

Жавер го прекъсна:

— Ще ми казваш господин инспекторе!

— Господине — поде Жан Валжан, — бих искал да ви кажа няколко думи насаме.

— Само високо! Говори високо! — отговори Жавер. — С мен се говори високо!

Жан Валжан продължи, снишавайки глас:

— Искам да ви помоля за нещо…

— Повтарям ти да говориш на висок глас!

— Но това е нещо, което трябва да чуете само вие.

— Не ме интересува! Не желая да слушам!

Жан Валжан се обърна към него и заговори бързо и шепнешком:

— Дайте ми три дни! Само три дни, за да доведа детето на тази нещастница! Ще платя колкото трябва. Придружете ме, ако искате.

— Ти какво, шегуваш ли се с мене? — изкрещя Жавер. — Я го гледай! Не те мислех толкова наивен! Да ти дам три дни, за да офейкаш, така ли? А ще ми разправяш, че си щял уж да отидеш да доведеш детето на тази никаквица! Ха-ха! Отлично! Наистина отлично!

Фантин трепна:

— Детето ми ли? Да отиде да доведе детето ми? Нима то не е тук? Сестрице, отговорете ми, къде е Козет? Искам си детенцето! Господин Мадлен! Господин Мадлен!

Жавер тропна с крак.

— Сега пък с тая трябва да се разправям! Ще млъкнеш ли най-сетне, мръснице! Що за гаден град, където каторжниците са представители на властта и където за уличниците се грижат като за графини! Охо, да имате да вземате! На всичко това ще се тури край! Крайно време е вече!

Той погледна Фантин право в очите и прибави натъртено, като сграбчи още по-здраво яката, връзката и ризата на Жан Валжан:

— Казвам ти, че тук няма никакъв господин Мадлен и никакъв кмет. Има само един крадец, един разбойник и каторжник на име Жан Валжан! Този тук, дето го държа! Разбра ли кой е тук?

Фантин се изправи рязко, подпирайки се на изтръпналите си ръце. Погледът й се спря на Жан Валжан, после на Жавер и на монахинята; тя отвори уста, понечи да каже нещо, но от гърлото й се изтръгна само хриптене, зъбите й затракаха, тя простря отчаяно напред ръце, сгърчила конвулсивно пръсти, огледа се наоколо си като давещ се, който търси опора, и се строполи на възглавницата. Главата й с отворена уста и изцъклени очи с угаснал взор се удари в металическия креват и се отпусна на гърдите.

Беше мъртва.

Жан Валжан сложи ръката си върху ръката на все още държащия го Жавер и я разтвори, както би разтворил детско юмруче. После му каза:

— Вие убихте тази жена!

— Стига приказки! — изкрещя Жавер вбесен. — Не съм дошъл тук, за да слушам вашите нравоучения. Ще мина и без тях. Стражата е долу. Тръгвай начаса, ако не искаш да ти сложа белезници!

В ъгъла имаше доста разнебитено старо желязно легло, което се използуваше като походно легло от сестрите, когато се наложеше да прекарат нощта край болната. Жан Валжан се приближи до него, разглоби с един замах горната част, която не се опря на мускулестите му ръце, сграбчи дебелия железен прът и се обърна към Жавер. Жавер отстъпи към вратата.

Без да изпуща железния прът, Жан Валжан пристъпи бавно към леглото на Фантин. Когато застана до него, той каза на Жавер с тих, едва доловим глас:

— Не ви съветвам да ме безпокоите в тази минута.

Жавер и без това цял се тресеше от страх.

Мина му през ум да повика стражата, но Жан Валжан можеше да се възползува от тези няколко секунди, за да избяга. Затова остана в стаята, улови бастуна си за долния му край и се облегна на едното крило на вратата, без да изпуща из очи Жан Валжан.

А Жан Валжан се подпря с лакът на кръглата медна топка в горната част на леглото и се загледа в проснатата неподвижно Фантин. Той стоя дълго така, погълнат в съзерцанието си, безмълвен и очевидно далеч в мислите си от всичко земно. Лицето и стойката му изразяваха безпределно състрадание. Постоя така няколко минути замечтан, после се наведе над Фантин и й зашепна нещо тихичко.

Какво й каза? Какво можеше да каже прокълнатият мъж на мъртвата жена? Какви бяха тези думи? Никой смъртен не ги чу. Дали ги чу мъртвата? Съществуват трогателни самоизмами, които са може би възвишена действителност. Вън от съмнение е само едно: сестра Симплиция, единствена свидетелка на тази сцена, често разказваше впоследствие, че когато Жан Валжан шепнел на ухото на Фантин, тя ясно видяла как на бледите устни и в замъглените, удивени пред тайната на гроба зеници трепнала чудна усмивка.

Жан Валжан улови с двете си ръце главата на Фантин, положи я удобно на възглавницата, както майка подрежда детето си, пристегна ширитчето на нощницата й и прибра косите й под шапчицата. После затвори очите й.

В този миг лицето на Фантин беше като че ли обляно от необяснимо сияние.

Та нали смъртта отваря път към вечната светлина?

Ръката на Фантин висеше извън леглото. Жан Валжан коленичи, повдигна нежно пръстите й и ги целуна.

После се изправи и се обърна към Жавер:

— Сега съм на ваше разположение.

V
Според мъртвеца и гроба

Жавер предаде Жан Валжан в градския затвор.

Задържането на господин Мадлен предизвика небивала сензация или по-право казано, необикновено вълнение в Монтрьой-сюр-мер. С прискърбие трябва да признаем, че при едничката дума бивш каторжник почти всички се отвърнаха от него. За по-малко от два часа всичкото добро, което беше извършил, беше забравено и той стана просто „бивш каторжник“. Справедливостта изисква да добавим, че никой не знаеше с подробности какво се беше случило в Арас. През целия ден навред из града се чуваха разговори от този род:

— Не знаете ли? Той бил освободен каторжник!

— Кой?

— Кметът.

— Не може да бъде! Господин Мадлен?

— Точно той.

— Не думайте!

— Не се казвал Мадлен, ами някакво ужасно име, Бежан, Божан, Бужан, не си спомням точно.

— Ах, божичко!

— Задържан е.

— Задържан!

— Да, в затвора, в градския затвор, докато го преведат в окръжния град.

— Докато го преведат другаде? Значи, ще го превеждат! Къде?

— Ще го съди углавният съд за един обир по пътя, който бил извършил преди години.

— Да ви кажа ли? И аз отдавна подозирах нещо такова. Беше премного добър, премного безупречен, премного прикрит. Отказа се от почетния кръст, даваше пари на всички дрипави момчетии, които срещаше. Все съм си мислил, че не му е чиста работата.

Особено усилено злорадствуваха в същия дух градските приемни.

Една стара дама, абонатка на „Драпо блан“, направи следната забележка, чиято дълбочина не се поддава на измерване:

— Никак не съжалявам. Това ще бъде хубав урок за буонапартистите!

Така се разся митът, който носеше някога в Монтрьой-сюр-мер името господин Мадлен.

Само трима-четирима души в целия град останаха верни на паметта му. Старата портиерка, която му прислужваше, спадаше към тях.

Същия ден вечерта тази достойна старица седеше в стаичката си, все още зашеметена от случилото се и потънала в нерадостни мисли. Фабриката беше затворена целия ден, голямата врата беше залостена, улицата — безлюдна. В къщата бяха останали само двете монахини, сестра Перпетю и сестра Симплиция, които бодърствуваха край тялото на мъртвата Фантин.

По времето, когато обикновено се връщаше господин Мадлен, добрата портиерка стана машинално, извади от едно чекмедже ключа от стаята му и свещника, с който той си служеше всяка вечер, за да се качи в стаята си, закачи ключа на гвоздея, откъдето той имаше обичай да си го взема, и сложи свещника настрани, сякаш го чакаше да се върне. После седна отново на стола си и се замисли. Бедната старица беше извършила всички тези действия съвсем несъзнателно.

Едва два часа по-късно тя се опомни и възкликна:

— Христе боже! Ами аз закачих ключа на пирона!

В същия миг стъклото на портиерската стаичка се открехна, една ръка се провря през отвора, взе ключа и свещника и запали свещта от нейната свещ, която гореше на масичката й.

Портиерката вдигна очи и замръзна с отворена уста, сдържайки надигналия се в гърдите й вик.

Тя познаваше ръката, китката и ръкава на редингота.

Те бяха на господин Мадлен.

Старицата занемя за няколко секунди, загубила ума и дума, както сама се изразяваше по-късно, разказвайки приключението си.

— Божичко, господин кмете — възкликна тя най-сетне, — а пък аз ви мислех…

Тя се запъна, защото краят на изречението щеше да бъде съвсем непочтителен в сравнение с началото. За нея Жан Валжан си оставаше все още господин кметът.

Той довърши мисълта й:

— В затвора, нали? Аз действително бях там. Счупих пречката на прозореца, скочих от един покрив и се озовах при вас. Качвам се сега в стаята си, извикайте сестра Симплиция. Тя трябва да е край злочестата жена.

Старицата се подчини тутакси.

Той не й поръча да мълчи. Беше сигурен, че ще го пази по-добре, отколкото би се пазил самият той.

Никога не можа да се изясни как беше успял да се вмъкне в двора, без да му отворят пътната врата. Той притежаваше един шперц, с който никога не се разделяше и който отваряше малката странична вратичка. Но навярно полицаите го бяха претърсили и му го бяха взели. Тази подробност изобщо остана неизяснена.

Той се изкачи по стълбата, която водеше към стаята му. Когато стигна до горната площадка, остави свещта на последните стъпала, отвори безшумно вратата, затвори пипнешком прозореца, залости и капака му и едва тогава се върна за свещта и се прибра в стаята си.

Тази предпазна мярка не беше излишна, защото, както вече споменахме, прозорецът се виждаше от улицата.

Той се огледа наоколо. Погледна писалищната си маса, стола, леглото, което не беше приготвено за сън от три дни.

Никаква следа от безпорядъка от предпоследната нощ. Портиерката „беше разтребила“ всичко. Само че тя беше извадила от пепелта и беше сложила почистени на масата двата железни края на подкованата тояга и монетата от четиридесет су, потъмняла от огъня.

Жан Валжан взе лист и написа: „Ето двата края на подкованата ми тояга и монетата от четиридесет су, открадната от Малкия Жерве, за която споменах пред углавния съд.“ После сложи върху листа монетата и късчетата желязо така, че да бият на очи при влизане в стаята. Извади от шкафа стара риза, разкъса я и уви с парчетата й двата сребърни свещника. В движенията му не личеше нито припряност, нито безпокойство и докато увиваше свещниците на епископа, той отхапваше от един черен комат — затворническия хляб навярно, който беше взел със себе си при бягството.

Това беше установено по трохите, които намериха върху плочките на пода, когато по-късно органите на правосъдието направиха обиск в стаята.

На вратата се потропа леко два пъти.

— Влезте — каза той.

Беше сестра Симплиция.

Тя беше бледа, очите й бяха зачервени, свещта в ръката й потреперваше. Безпощадното вмешателство на съдбата притежава това свойство — колкото и да сме се усъвършенствували и да сме станали хладнокръвни, то измъква из съкровените ни дълбини нашата човешка природа и я заставя да излезе на бял свят. Благодарение на вълненията през този ден монахинята беше станала отново жена. Тя беше плакала, а сега трепереше.

Жан Валжан написа няколко реда на един лист и го подаде на сестрата с думите:

— Сестро, предайте това на свещеника.

Листът не беше сгънат. Тя плъзна поглед по него.

— Можете да прочетете написаното — каза той.

Тя прочете:

„Моля господин свещеникът да се разпореди с моите вещи. Да заплати с получените срещу тях пари разноските по делото ми и погребението на починалата днес жена. Останалото да раздаде на бедните.“

Сестрата искаше да каже нещо, но успя да издаде само няколко несвързани звука. Най-сетне смотолеви със запъване:

— Господин кметът няма ли да види още веднъж тази клетница?

— Не — отвърна той. — Преследват ме, току-виж, ме арестували в стаята й, а това ще смути вечния й сън.

Едва изрекъл тези думи, и по стълбите се чу силен тропот, шум от стъпки и високият, пронизителен глас на портиерката, която викаше:

— Добри ми господине, кълна ви се в Божието име, че никой не е влизал тук през целия ден и през цялата вечер! Не съм мръднала от вратата!

Нечий мъжки глас отговори:

— Но в стаята свети.

Жан Валжан и сестрата познаха гласа на Жавер.

Вратата на стаята се отваряше така, че десният ъгъл на стената оставаше в сянка. Жан Валжан духна свещта и застана в този ъгъл.

Сестра Симплиция коленичи пред масата.

Влезе Жавер.

Откъм коридора долитаха заглушените гласове на неколцина мъже и възраженията на старицата.

Монахинята не вдигна глава. Тя се молеше.

Свещта беше поставена на камината и едва-едва гореше.

Жавер видя сестрата и се спря озадачен.

Спомняте си, че характерната особеност на Жавер, неговата основна черта, естествената му склонност беше преклонение пред всяка власт. Той беше праволинейна личност и не допускаше нито възражения, нито ограничения в това сляпо преклонение. Безспорно за него духовната власт стоеше по-високо от всичко друго. Самият той беше набожен, макар и само външно и педантично, какъвто беше във всичките си прояви. В неговите очи свещенослужителят беше дух, който не познава заблуда, а монахинята — създание, на което е чужд всеки помисъл за грях. Техните души бяха зазидани за външния свят, само една малка вратичка ги свързваше с него, която се открехваше, колкото да пропусне истината.

Съзирайки сестрата, Жавер инстинктивно понечи да се оттегли.

Но в същото време той беше подвластен на друг един дълг, който го тласкаше повелително в обратна посока. Вторият му подтик надделя и го накара да зададе поне един въпрос.

В стаята беше коленичила сестра Симплиция, която никога в живота си не беше лъгала. Жавер знаеше това и дълбоко я уважаваше.

— Сестро — попита я той, — сама ли сте в тази стая?

Настъпи ужасна минута, през която горката портиерка едва не припадна.

Сестрата вдигна очи и отговори:

— Да.

— Значи — поде Жавер, — извинете ме, че настоявам, но аз само изпълнявам дълга си, не сте виждали тази вечер едно лице, един мъж? Той е избягал и ние го търсим, става дума за именуемия Жан Валжан, не сте ли го виждали?

Сестрата отвърна:

— Не.

Тя излъга. Излъга два пъти едно след друго, без да се поколебае, без да забави отговора си, с бързия порив на саможертвата.

— Извинете — каза Жавер и се оттегли, покланяйки й се дълбоко.

О, света девица! Вие отдавна вече не принадлежите на тоя свят! Отдавна сте в света на вечната светлина ведно със сестрите си — деви, и братята си — ангели. Нека тази лъжа ви бъде зачетена в рая!

Думите на сестрата бяха от такова решаващо значение за Жавер, че той дори не забеляза една необяснима подробност — на масата димеше друга, преди малко духната свещ.

Час по-късно, крачейки между дърветата в мъглата, един мъж се отдалечаваше бързо от Монтрьой-сюр-мер по посока към Париж. Този мъж беше Жан Валжан. Установено бе от показанията на двама срещнали го колари, че носел пакет и бил облечен в работническа дреха. Откъде я беше взел? Никога не се узна. Един работник беше умрял няколко дни преди това в болницата на фабриката, като беше оставил само връхната си дреха. Може би беше същата.

Още една дума за Фантин.

Всички имаме една обща майка — земята. Върнаха Фантин на тази майка.

Свещеникът сметна, че постъпва добре, а може би и действително е постъпил правилно, като запази колкото се може повече пари за бедните от това, което беше оставил Жан Валжан. В края на краищата какви хора бяха това? Каторжник и уличница. Затова той опрости погребението на Фантин и го сведе до най-необходимото, тоест до общия гроб.

И така, Фантин беше погребана в безплатния парцел на гробището, който принадлежи на всички и на никой и където следите на бедните пропадат. За щастие бог знае къде да търси душите. Положиха Фантин в гробовния мрак сред първите случайно попаднали там кости. Прахът й се смеси с чужди тленни останки. Погребаха я в трап, достъпен за всички, както достъпно за всички беше и леглото й.

Втора част
Козет

Книга първа
Ватерло

I
Какво ще срещнеш по пътя, когато идваш от Нивел

Миналата година (1861) през една прекрасна майска утрин един пътник, идващ от Нивел, крачеше към Ла Юлп. Този пътник беше самият разказвач. Той вървеше пеш. Следваше обграденото от двете страни с дървета широко павирано шосе, което се вие по хълмистия терен и ту се качва, ту слиза като по гребена на огромни вълни. Пътникът отмина Лилоа и Боа-Сеньор-Изаак. На запад се възвисяваше покритата с плочи камбанария на Брен-л’Альо, напомняща обърната ваза. Той излезе от горичката върху билото на хълма и там, където шосето пресича пряката пътека, до прояден от червеи стълб с надпис „Стара бариера №4“, видя малка кръчмичка, на чиято фасада се люшкаше фирмата „Среща на ветровете. Ешабо, частно кафене“.

Като измина още четвърт левга, той навлезе в долчинка, в дъното на която течеше вада под свода на пътния насип. От едната страна на шосето долчинката беше обрасла с не много гъсти, но яркозелени дървета, които се пръсваха живописно и безредно по ливадите от другата страна чак до Брен л’Альо.

Вдясно от пътя се виждаше кръчма с четирикола каруца пред вратата, сноп пръти за хмел, плуг, купчина сухи храсти до жив плет, квадратна яма, в която димеше гасена вар, и стълба, подпряна до стар навес с плетени стени. Девойка плевеше в една нива, над която подхвръкваше голям жълт афиш, вероятно обява за панаирджийско зрелище, устройвано на някой селски събор.

Зад кръчмата, край голяма локва, в която плаваше ято патици, минаваше пътечка с неравен калдъръм, която се губеше в храстите. Пътникът зави по нея.

Като извървя стотина крачки и отмина старинна стена от петнадесети век, над която се подаваше островърха сграда, иззидана от разноцветни тухли, той се озова пред врата под каменен свод с напречен тимпан в строгия стил на Людовик XV, с два плоски герба от двете страни. Също така строга беше фасадата над вратата. Перпендикулярна на фасадата стена образуваше прав ъгъл с нея почти до самата врата. На ливадката отпред се търкаляха три брани, измежду чиито зъбци бяха покарали всички видове майски цветя. Вратата беше затворена. Тя имаше две посивели от времето крила, на които висеше стар ръждясал чук.

Слънцето топлеше приятно. По клоните пробягваше нежен пролетен трепет, причинен като че ли от гнездата, а не от вятъра. Дръзко птиче, навярно влюбено, извиваше пронизителни трели в кичесто дърво.

Пътникът се наведе и се загледа в камъка отляво до подпорния стълб на вратата: в него зееше широка дупка, напомняща кухо кълбо. Точно в този миг крилата на вратата се открехнаха и на прага се показа селянка.

Тя видя минувача и проследи погледа му.

— Издълба я френски снаряд — обясни тя и добави: — А тази дупка, която виждате по-горе на вратата, до гвоздея, е от гюлле. Само че не е могло да пробие дървото.

— Как се казва това място? — попита пътникът.

— Угомон — отвърна селянката.

Пътникът се изправи. Той се отдалечи и погледна над живите плетища. На хоризонта, през дърветата, съзря очертанията на могилка, а върху могилката нещо, което отдалеч приличаше на лъв.

Намираше се на бойното поле при Ватерло.

II
Угомон

Угомон — злокобно място, първата пречка, първата съпротива, която срещна във Ватерло великият дървар на Европа, носещ името Наполеон. Първият чеп, който се опря на неговата секира.

Някога това е било замък, а сега е обикновен чифлик. Угомон за любителя на старини е Югомон. Този замък е бил издигнат от Юго, сеньор дьо Сомрел, същия, който е обзавел шестото капеланство на абатството Вийе.

Минувачът бутна вратата, мина край стара каляска, подслонена под входната стряха, и влезе в двора.

Първото нещо, което му направи впечатление въз вътрешния двор, беше порта от шестнадесети век, напомняща арка, понеже всичко друго около нея беше разрушено. Развалините често придобиват монументален изглед. На стената до арката беше открехната друга врата под каменен свод от времето на Анри IV, през която се виждаха дърветата на овощна градина. Край тази врата — яма за тор, мотики, лопати, колички, стар кладенец с плоча и желязна ръчка, игриво жребче, наперен пуяк, параклисче с малка камбанария, цъфнала круша, виеща се край стената на параклиса, с една дума, дворът, чието завземане остана блян за Наполеон. Ако беше успял да завладее това парче земя, то може би щеше да му поднесе в дар целия свят. Кокошки вдигаха прах с човките си; чуваше се ръмжене: едно голямо куче се зъбеше и сякаш заместваше англичаните.

Англичаните проявиха тук изумителна храброст. Четирите гвардейски роти на Кук удържаха в продължение на осем часа ожесточения напор на цяла армия.

Изобразен хоризонтално на картата ведно с постройките и градините, Угомон представлява неправилен четириъгълник с един отрязан ъгъл. Тъкмо на мястото на този отрязан ъгъл се намира южната врата, защитена от стената, от която англичаните са можели да обстрелват в упор атакуващите. Угомон има две врати: южна, която води към замъка, и северна — към чифлика. Наполеон изпрати срещу Угомон брат си Жером. Тук удариха на камък трите дивизии на Гиймино, Фоа и Башлю. Почти целият корпус на Рей беше въвлечен в боя и загина. Келерман изхаби всичките си снаряди по тази героическа стена. Цялата бригада на Бодюен едва смогна да проникне в Угомон откъм север, а бригадата на Соа успя да направи пробив откъм южната страна, до не можа да го превземе.

Чифликчийски постройки ограждат двора от южната страна. Едно парче от северната врата, изкъртено от французите, още виси на стената. Четири дъски, заковани с две напречни летви, които и до днес носят следите от пристъпа.

В дъното на вътрешния двор зее северната врата, издънена от французите и закърпена с дъски на мястото на висящото на стената парче. Отворът й е издялан направо в стената, която е каменна в основата и тухлена в горната си част и прегражда двора откъм север. Обикновена врата за каруци, каквито можете да видите във всички чифлици — две широки крила от нерендосани дъски. Отвъд се простират ливади. Този вход е бил оспорван ожесточено. По страничните подпори дълго са личали отпечатъци от кървави ръце. Пред нея бе убит Бодюен.

Бурята на битката още отеква в този двор. Над него още витае ужасът. Ръкопашната схватка е сякаш застинала в своя разгар. Един оцелява, друг умира, като че ли вчера е било. Стените агонизират, камъните се рушат, пролуките стенат. Дупките зеят като рани, наведените тръпнещи дървета сякаш се опитват да избягат.

През 1815 година този двор е бил по-застроен, отколкото сега. Срутените по-късно постройки образували тогава укрепления, ъгли, чупки.

Англичаните се барикадирали зад тях. Французите се вмъкнали в двора, но не успели да се задържат. До параклисчето се издига порутено крило, изтърбушено като че ли и то — единственият оцелял спомен от замъка на Угомон.

Замъкът е бил използуван като крепост, а параклисът — като блокхаус. Безпощадно взаимно изтребление. Французите, обстрелвани от всички страни, иззад стени, от тавански прозорчета, от мазета, от всеки отвор и отдушник, през всяка цепнатина на камъните, домъкнали пръчки и запалили стените и хората. Отговорили им с картеч.

В порутеното крило през железните пречки на прозорците се виждат изпокъртени стаи от тухлената част на сградата. Английските гвардейци се били укрепили в тях. Витата стълба, пропукана от партера до тавана, има вид на строшена раковина. Тя е свързвала двата етажа. Обсадени по стълбището и струпани на горните стъпала, англичаните прекъснали връзката с долните. Тежките синкави плочи са захвърлени сред копривата. На стената се крепят още десетина стъпала. На първото е изрязан тризъбец. Недостъпните каменни блокове са споени здраво в леглата си. Останалата част от стълбата напомня беззъба челюст. На това място се издигат две стари дървета. Едното е изсъхнало, а другото, наранено в основата си, се раззеленява всеки април. След 1815 година то е пуснало издънки през стълбището.

В параклиса е станало жестоко клане. Вътрешността, днес отново спокойна, има особен изглед. След боя тук не е имало вече богослужение. Олтарът обаче е останал, груб дървен олтар в ниша от недялани камъни. Четири варосани стени, врата точно срещу олтара, два малки сводести прозореца, голямо дървено разпятие над вратата, а над него — четвъртито прозорче, запушено със стиска слама, на земята, в единия ъгъл — счупена рамка от прозорец, ето какво представлява днес параклисът. До олтара е закрепена дървена статуя на света Ана, датираща от петнадесети век. Един снаряд е отнесъл главата на младенеца Исус. Французите, които овладели за известно време параклиса, го запалили, когато били принудени да го напуснат. Пламъци изпълнили ниската сграда. Тя се превърнала в пещ. Изгоряла вратата, изгорял и подът. Само дървеният Христос оцелял. Огънят му изгризал краката, от които днес са останали само обгорени чуканчета, но не плъзнал по-нагоре. Чудо, по думите на местните хора. Обезглавеният младенец не е бил така щастлив, както разпнатият Христос.

Стените са покрити с подписи. До краката на Христос се чете името Енкинес, а малко по-далече: Конде де Рио Майор. Маркес и маркеса де Алмагро (Хавана). Срещат се и френски имена с удивителни знаци, говорещи за негодувание. През 1849 година варосаха стените. Нациите се оскърбяваха взаимно върху тях.

До вратата на параклиса бил намерен труп с брадва в ръка. Трупът на подпоручик Льогро.

Като се излезе от параклиса, вляво се вижда кладенец. В този двор има два кладенеца. Човек се пита: защо ли при единия няма ведро и чекрък? Защото вече никой не черпи вода от него. А защо не черпят вода от него? Защото е пълен със скелети.

Последен е вадил вода от този кладенец Гийом Ван Килсом. Той бил селянин и живеел в Угомон като градинар. На 18 юни 1815 година семейството му побягнало и се укрило в околните горички.

Гората около абатството Вийе приютила много дни и нощи пръснатите злочести бегълци. И днес още се виждат следи — обгорени дънери например, които сочат местата на жалките биваци, забутани вдън гъсталаците.

Гийом Ван Килсом останал в Угомон „да пази замъка“ и се скрил в мазето. Англичаните го намерили. Измъкнали го от скривалището му и заканвайки му се със сабите си, накарали изплашения до смърт градинар да им прислужва. Били жадни. И Гийом им носел вода. Черпел водата от този именно кладенец. За много от англичаните това било последната глътка. Кладенецът, от който пили толкова обречени на смърт хора, също бил обречен на гибел.

След сражението оставала една нетърпяща отлагане грижа: да погребат мъртвите. Смъртта по своеобразен начин тормози победителите, като праща след славата епидемията. Тифусът е неизбежна притурка към триумфа. Кладенецът бил дълбок, превърнали го в гроб. Хвърлили в него триста мъртъвци. Може би малко прибързано. Дали всички са били мъртви? Легендата гласи, че някои били живи. Разказват, че през нощта след погребението от кладенеца долитали задавени гласове, които зовели за помощ.

Кладенецът е разположен посред двора. Три зида, в долната половина от камъни, а в горната — от тухли, пречупени като стени на параван и наподобяващи четириъгълна куличка, го ограждат от трите страни. Четвъртата е свободна. Оттам именно идвали да черпят вода. На стената в дъното зее безформено кръгло прозорче — може би дупка от някой снаряд. Тази куличка някога е имала покрив, от който днес са останали само гредите. Желязната подпора на дясната стена очертава кръст. Наведете ли се над кладенеца, погледът ви се губи в дълбок, иззидан с тухли цилиндър, в чието дъно се е напластил мрак. Основите на зидовете около кладенеца са обрасли в коприва.

Синкавата широка плоча, която служи за предна стеничка на повечето кладенци в Белгия, липсва на този кладенец. На нейно място е закрепена хоризонтална греда, на която са подпрени пет-шест безформени, чепати и криви колчета, които приличат на големи кости. Няма вече нито ведро, нито верига, нито чекрък. Но каменното корито, което е служело за преливник, все още стои. Сега в него се събира дъждовна вода и сегиз-тогиз някое птиче от съседните горички кацва на ръба му, за да пийне водица, и после отлита.

Само една къща сред всичките тия порутини е обитаема — чифликчийският дом. Вратата на тази къща извежда към двора. До красивата плочка на готическата ключалка е прикрепена на верев желязна дръжка във форма на детелина. Когато хановерският лейтенант Вилда хванал тази дръжка, желаейки да се скрие в чифликчийския дом, един френски сапьор му отсякъл ръката със секирата си.

Семейството, което живее сега в тази къща, е потомството на отдавна починалия бивш градинар Ван Килсом. Една посивяла жена ще ви разкаже: „Аз бях тук тогава. Бях тригодишна. По-голямата ми сестричка плачеше от страх. Отнесоха ни в гората. Майка ми ме беше взела на ръце. Големите долепваха ухо до земята, за да се ослушват. А аз подражавах на оръдията и виках: «Бум! Бум!».“

Както казахме, една врата в двора вляво води към градината.

Тази градина навява ужас.

Тя включва три части или както би било по-правилно да се изразим, три действия на драмата. Първата част е цветна градина, втората — овощна, а третата — горичка. Трите части имат обща ограда: откъм входа — постройките на замъка и чифлика, вляво — жив плет, вдясно и в дъното — зид.

Вдясно зидът е тухлен, в дъното — каменен. Най-напред се влиза в цветната градина. Тя е разположена най-ниско, засадена е с френско грозде и е обрасла с диви растения: в горния край граничи с висока тераса, иззидана с дялани камъни и украсена с издути в средата стълбчета. Господарска градина в ранния френски стил, който предшествува Льонотр. Днес само тръни и развалини. Стълбовете са увенчани с кълба, които напомнят каменни гюллета. Четиридесет и три стълба са все още изправени върху кубическите си пиедестали, останалите се търкалят в тревата. Почти всички са изподраскани от оръдейния огън. Един от тях е залитнал, издаден напред като счупен крак.

В тази именно цветна градина, по-ниска от овощната, проникнали шестима стрелци от първия лек пехотен полк, които не могли вече да излязат от нея; уловени и заклещени като мечки в бърлогата им, те приели сражението с две хановерски роти, едната от които въоръжена с карабини. Хановерците ги обстрелвали отгоре, прикрити зад стълбовете. А неустрашимите френски стрелци отговаряли отдолу, шестима срещу двеста, прислонявайки се само зад храстчетата френско грозде, и въпреки всичко издържали цял четвърт час.

Като се изкачат няколко стъпала, се преминава в овощната градина. Тук, върху тези няколкостотин квадратни метра, за по-малко от час загинали хиляда и петстотин души. Стената като че ли и сега се готви да влезе в бой. Тридесет и осемте бойници, пробити на неравна височина от англичаните, все още си стоят. Пред шестнадесетата се виждат две английски гранитни надгробни плочи. Само на южната стена има бойници. Главното нападение е било съсредоточено там. Тази стена е прикрита отвън с жив плет. Французите се приближили, смятайки, че ще трябва да прехвърлят само живия плет, но когато го преминали, се озовали пред стената — препятствие и засада едновременно — и се натъкнали на английските гвардейци зад нея, на тридесет и осем бойници, бълващи огън като една, на ураган от картеч и куршуми. И бригадата на Соа бе разбита. Така започна Ватерло.

И все пак овощната градина била завзета. Нямало стълби, френските войници се катерели по стената, вкопчвайки се с нокти в нея. Под дърветата започнал ръкопашен бой. Тревата плувнала в кръв. Батальонът на Насау, седемстотин души, бил избит до човек. Външната страна на стената, срещу която били насочени двете батареи на Келерман, е цялата изпокъртена от снарядите.

Но както всяка друга градина, и тази овощна градина не остава безучастна към месец май. И в нея цъфват жълтурчета и парички, и в нея избуява висока трева и пасат впрегатни коне. Между дърветата са опънати конопени въжета, по които съхнат долни дрехи и които принуждават минувача да се навежда, за да се провре под тях. Кракът често пропада в къртичини дупки по неораната почва. Посред тревата стърчи изкоренен дънер с покарали по него зелени клонки. На него се облегнал някога майор Блекмен, преди да издъхне. Под съседното голямо дърво паднал немският генерал Дюпла, произхождащ от френско семейство, емигрирало при отменяването на Нантския едикт. Съвсем близо до това дърво е свела клони стара болна ябълка, превързана със слама и глина. Почти всички ябълкови дървета са грохнали от старост. Няма нито едно, в което да не е заседнал куршум или снаряд. Градината е пълна със скелети на мъртви дървета. В клоните им грачат гарвани, а в дъното се зеленее горичка, дъхаща на теменуги.

Бодюен убит, Фоа ранен, пожар, клане, сеч, буен поток от размесена английска, немска и френска кръв, кладенец, натъпкан с мъртъвци, полкът на Насау и полкът на Брауншвайг разгромени, Дюпла убит, Блекмен убит, английските гвардейци осакатени, двадесет френски батальона от четиридесетте батальона на корпуса на Рей обезглавени, три хиляди души съсечени, заклани, разстреляни, изгорели — ето равносметката на боя само в този порутен Угомон и всичкото това защо? За да може днес някой местен жител да каже на странника:

— Ако искате, ще ви разкажа само срещу три франка, господине, как протече битката при Ватерло!

III
18 юни 1815 година

Нека се върнем назад — това е право на всеки разказвач — и да се пренесем в 1815 година малко преди епохата, когато започват събитията, предмет на първата част на нашата книга.

Ако през нощта на 17 срещу 18 юни 1815 година не беше валяло, бъдещето на Европа можеше да бъде друго. Няколко капки вода в повече и Наполеон се видя принуден да се преклони. На провидението беше нужно само малко дъжд, за да превърне Ватерло в завършек на Аустерлиц. Достатъчно беше един облак да се появи на небето в необичайно за сезона време, за да бъде разгромен цял свят.

Битката при Ватерло можа да започне едва в единадесет и половина часа и през тия ценни часове Блюхер успя да се придвижи. Защо тя започна толкова късно? Защото земята беше мокра. Трябваше да изчакат да поизсъхне, за да пуснат в ход артилерията.

Наполеон беше артилерийски офицер и това обстоятелство не можеше да не окаже влияние. Основната черта на този изумителен пълководец личи в доклада му до Директорията по повод Абукир[1]: „Един от нашите снаряди уби шест човека.“ Всички негови военни планове бяха нагодени за артилерията. Да съсредоточи действието на оръдията си в една точка — това беше за него ключът към победата. Стратегията на вражеския генерал беше за него крепост и той извършваше пробив в нея. Смазваше слабото място с картеч. Започваше и завършваше сраженията с оръдия. Неговият гений се свеждаше до голяма степен до точна стрелба. Да се врязва в каретата, да прави на пух и прах полковете, да разкъсва редиците, да унищожава и да разпръсква струпаните войскови части, всичко това означаваше за него само едно: да нанася удари, да нанася удари, да нанася удари безспир, и той поверяваше тази задача на оръдието. Страшна тактика, която, съчетана с гениалността му, направи непобедим в продължение на петнадесет години този мрачен майстор на юмручния бой.

На 18 юни 1815 година той разчиташе повече от когато и да било на артилерията си, която имаше числено превъзходство над врага. Уелингтън имаше само сто петдесет и девет оръдия, а Наполеон — двеста и четиридесет.

Представете си, че земята беше суха: тогава артилерията можеше да се придвижи, атаката щеше да започне в шест часа сутринта, в два часа битката щеше да бъде завършена и спечелена, цели три часа преди намесата на прусаците.

До каква степен загубата на тази битка се дължи на грешка на Наполеон? Виновен ли е кормчията за корабокрушението?

Дали явният упадък на физическите сили на Наполеон по това време беше утежнен и от известен недостиг на нравствени сили? Нима двадесетте години непрекъснати войни бяха изхабили не само ножницата, а и острието, не само тялото, а и духа? Нима у пълководеца прозираше вече, колкото и да не ни се ще да признаем, остарелият воин? С една дума, дали в този момент неговият гений — както много изтъкнати историци смятат — е бил вече пред залез? Не се ли поддаваше на бурно възбуждение, за да скрие от самия себе си своето западане? Не залиташе ли, заблуден от приключенски устрем? Престанал ли беше — толкова важно качество за пълководеца — да съзнава опасността? Нима и за тези велики реалисти, които бихме могли да наречем исполини на действието, настъпва възраст, когато гениалността става късогледа? Старостта е безсилна да накърни духовното съвършенство. За дантевци и микеланджеловци старостта означава нов растеж. Нима за ханибаловци и бонапартовци тя означава упадък? Нима Наполеон беше загубил верния усет за победата? Нима беше стигнал дотам, че да не може да разпознае подводната скала, да не може да предугади клопката, да не може да различи ронливия бряг на пропастта? Не предусещаше ли той катастрофата? Нима този, който до неотдавна познаваше всички пътища на победата и стъпил на светкавичната си колесница ги сочеше с властната си десница, днес, жертва на злокобно заслепление, тласкаше към гибел неудържимите покорни легиони? Нима на четиридесет и шест години беше поразен от върховно умопомрачение? Нима този кочияш-титан на съдбата се беше превърнал в луда глава, влачеща народа към пропаст?

Ние съвсем не сме на това мнение.

Общопризнато е, че планът на Наполеон за това сражение е бил същински шедьовър. Да се вреже право в центъра на съюзническите войски, да направи пробив, да разкъса неприятелските редици на две, да изтика англичаните към Хал, а прусаците към Тонгр, да обезвреди Уелингтън и Блюхер, като ги раздели, да отнеме Мон-Сен-Жан, да завземе Брюксел, да натика немеца в Рейн, а англичанина в морето, ето какво очакваше Наполеон от тази битка. По-нататъшните ходове щяха да бъдат обмислени допълнително.

Естествено ние ни най-малко не възнамеряваме да излагаме тук историята на Ватерло. Част от развръзката на драмата, която разказваме, води началото си от това сражение. Но историята на самото сражение не е предмет на нашето повествование. Тя между другото вече е описана, и то с голямо майсторство, от самия Наполеон в една светлина и от цяла плеяда историци[2] — в друга. Колкото до нас, ние предоставяме на историците споровете и самите ние се задоволяваме да бъдем само косвен свидетел, случаен любознателен минувач по тия места, който се опитва да възстанови събитията, свел поглед над тази размесена с човешка плът пръст, и който може би приема привидното за действително. Ние нямаме и право да оборваме в името на науката съвкупността от факти — между които има може би и миражи, — ние не притежаваме военен опит, нито стратегическа компетентност, които обуславят всяко системно становище. Според нас двамата пълководци при Ватерло са подвластни на редица случайности. А става ли дума за провидението — този загадъчен обвиняем, — нашата присъда е еднаква с присъдата на най-простодушния съдия — народа.

IV
Буквата „А“

Ако искате да си представите ясно битката при Ватерло, достатъчно ще бъде да начертаете мислено върху земята едно главно А. Лявата наведена чертичка на буквата е пътят към Нивел, дясната — пътят към Женап, хоризонталната чертичка е вдлъбнатият път между Оен и Брен-л’Альо. Върхът на буквата А е Мон-Сен-Жан, там е заел позиция Уелингтън. Лявата долна точка е Угомон, там се намира Рей с Жером Бонапарт.

Дясната долна точка е Вел-Алианс, там е Наполеон. Малко под точката на пресичане между хоризонталната чертичка на А и дясната наклонена черта е разположена Ла Е-Сент. Точно в средата на хоризонталната чертичка се намира мястото, където се е решило сражението. Там именно са поставили лъва, неволен символ на върховния героизъм на императорската гвардия.

Горният триъгълник, включен в буквата А, е платото Мон-Сен-Жан. Цялото сражение се е водило главно за това плато. Фланговете на двете армии са били разположени отдясно и отляво на двата пътя за Нивел и за Женап: д’Ерлон е застанал срещу Пиктън, а Рей — срещу Хил. Зад връхната точка на А, зад платото Мон-Сен-Жан, се простира гората Соан.

Колкото до самата равнина, представете си ширнало се хълмисто поле, чиито дипли постепенно се възвишават към платото Мон-Сен-Жан, докато стигнат гората.

На бойното поле двете неприятелски войски са като двама борци, уловени през кръста. Всяка една от двете се опитва да катурне другата. Вкопчват се във всичко. Всеки храст служи за опорна точка. Всеки ъгъл на зид е щит. Цял полк понякога отстъпва само защото му липсва една колиба за прикритие на тила. Всяка долчинка в равнината, всяка неравност на терена, всяка навреме срещната напречна пътечка, горичка, дере могат да послужат за опора на петата на колоса, който носи името армия, и да спрат отстъплението му. Излезеш ли от бойното поле, ти си бит. Затова главнокомандуващият е длъжен да проучи всяка китка дървета, всяка издатина на терена.

Двамата пълководци бяха изучили внимателно равнината при Мон-Сен-Жан, наречена днес равнината при Ватерло. Още предишната година Уелингтън я беше изследвал с удивителна прозорливост в случай на голямо сражение. За този двубой на 18 юни Уелингтън имаше изгодната страна на терена, а Наполеон — неизгодната. Английската армия беше горе, а френската — долу.

Почти излишно е да се опитваме да изобразим в бегли щрихи Наполеон на кон, с далекоглед в ръка, застанал на височината Росом в утрото на 18 юни 1815 година. Още преди да сме почнали, всеки ще го види мислено. Невъзмутим профил под малката униформена шапка на Бриенското военно училище, зелен мундир с бели ревери, закриващи ордена, сив редингот, скриващ еполетите, крайчец на червена лента, подаваща се под жилетката, кожен брич, бял кон с пурпурно кадифено наметало и с извезана по ъглите буква „И“ с корона и орел, високи ботуши върху копринени чорапи, сребърни шпори, сабята на Маренго — този образ на последния цезар живее във въображението на всички, превъзнасян от едните, порицаван от другите.

Доскоро той беше обкръжен с ореол. Това се дължеше на легендарното заслепление, което мнозина подобни герои предизвикват и което години наред леко забулва истината. Но с течение на времето историята си казва думата и хвърля светлина върху делата им.

Историята е безпощадно ясна. Тя притежава една странна и възхитителна особеност: макар самата тя да е светлина или може би точно защото самата тя е светлина, често хвърля сянка там, където по-рано сме виждали сияние. Тя създава два илюзорни образа на един и същ човек — единият напада другия, и присъжда заслуженото: мракобесието на деспота се бори с обаянието на пълководеца. Така народите разполагат с по-вярно мерило за окончателната си преценка. Опозореният Вавилон засенчва славата на Александър, окованият във вериги Рим засенчва славата на Цезар, разрушеният Ерусалим засенчва славата на Тит. Тиранията надживява тиранина. Горко томува, който е оставил след себе си спомен, наситен с мрак.

V
Quid obscurum[3] в сраженията

На всички е известна първата фаза на това сражение. Неясно, несигурно и колебливо начало, заплашително и за двете армии, но в по-голяма степен за англичаните, отколкото за французите.

Цялата нощ бе валяло. Земята беше размекната от проливния дъжд. Тук-таме в падинките на равнината се бе насъбрала вода на големи локви. На някои места обозните коли бяха затънали чак до осите. От коланите на впрегнатите коне се стичаше рядка тиня. Ако житните и ръжени класове, повалени и смачкани от многочислените движещи се коли, не запълняха браздите по пътя и не образуваха своеобразна настилка под колелата, всяко движение щеше да бъде невъзможно особено в долчинките край Паплот.

Сражението започна късно. Както вече обяснихме, Наполеон беше свикнал да съсредоточава в свои ръце цялата артилерия и да обстрелва като с пистолет ту една, ту друга точка на бойното поле, затова пожела да изчака запрегнатите батареи да могат свободно да се движат и да препускат. За тази цел обаче беше необходимо да се покаже слънцето и да изсуши почвата. Но слънцето не се показа. То не се яви на уговорената среща, както в Аустерлиц. Когато изстреляха първия снаряд, английският генерал Колвил погледна часовника си и установи, че е единадесет часът и тридесет и пет минути.

Левият френски фланг нападна ожесточено Угомон, по-ожесточено може би, отколкото би желал Наполеон. Същевременно Наполеон нападна центъра с бригадата Кио, която устреми срещу Ла Е-Сент, а Ней насочи десния фланг срещу левия английски фланг, опрян на Паплот.

Нападението на Угомон преследваше вероломна цел: да привлече там Уелингтън, да го накара да се отклони наляво. Такъв беше планът на Наполеон. Този план щеше да успее, ако четирите роти английски гвардейци и храбрите белгийци от дивизията на Перпонше не бяха удържали здраво позицията и по такъв начин, вместо да струпа там войските си, Уелингтън се ограничи да изпрати четири гвардейски роти и един батальон на Брауншвайг.

Атаката на десния френски фланг срещу Паплот имаше за цел да отиде докрай: да смаже левия английски фланг, да пресече пътя към Брюксел, да прегради пътя на евентуалните пруски подкрепления, да превземе Мон-Сен-Жан, да отблъсне Уелингтън към Угомон, оттам към Брен-л’Альо, оттам към Хал — планът беше съвсем ясен. Като се изключат няколко произшествия, тази атака беше успешна. Паплот беше завзет. Ла Е-Сент също.

Трябва да отбележим една подробност. В английската пехота, по-специално в бригадата на Кемпт, имаше новобранци. Тези млади войници проявиха изненадваща храброст пред нашите страшни пехотинци. Тяхната неопитност се изрази в неустрашимост. Те се показаха блестящи стрелци. Войникът-стрелец е предоставен малко нещо на себе си, той е сам на себе си командир. Тези новобранци проявиха чисто френска изобретателност и пламенност. Новоизпечените пехотинци се сражаваха с въодушевление, което не беше по вкуса на Уелингтън.

След превземането на Ла Е-Сент везните се наклониха в полза на французите.

От пладне до четири часа на този ден има един неуяснен промеждутък. Разгарът на битката е почти неуловим и се губи в хаоса на ръкопашния бой. Спуска се здрач. В мрачевината се мяркат преливащи насам-натам маси, шеметни отблясъци, почти непознати вече днес военни доспехи — калпаци с пера, хусарски паласки, амуниции, торби за гранати, хусарски долмани, надиплени червени ботуши, тежки, украсени с акселбанти шакб, — едва ли не черната пехота на Брауншвайг, смесена с аленочервената английска пехота. Английските войници носеха вместо еполети бели плъстени кръгчета, а леката хановерска артилерия — продълговати кожени каски с медни ивици и с развяващи се като грива червени конски косми. Голите колена и карираните фустички на шотландците, високите бели гетри на нашите гренадири — всичко това бяха не бойни редици, а живописни картини, интересни по-скоро за Салватор Роса, отколкото за Грибовал.

Във всяка битка има и известна доза стихийност. Quid obscurum, quid divinum[4]. Всеки историк очертава само контурите на това объркано стълкновение, които е успял да долови. Независимо от плановете на пълководците сблъскването на въоръжените маси е придружено с непредвидени отливи. По време на сражението двата плана на двамата пълководци се врязват като клин един в друг и се видоизменят. Известна точка от бойното поле поглъща повече бойци от друга, както различните шуплести почви попиват тук по-бързо, там по-бавно разляната върху тях вода. Пълководецът е принуден да прати някъде повече войници, отколкото е предвидил. Неочакван преразход. Бойната линия лъкатуши и се увива като нишка, леят се безсмислено потоци кръв, фронтовете на армиите се колебаят, отстъпващите или настъпващи полкове образуват заливи или носове, скалите от човешки тела постоянно се разместват едни пред други. На мястото, където до преди малко е била пехотата, сега пристига артилерията; където е била артилерията, прибягва кавалерията. Батальоните напомнят облаци. На мястото, където до преди малко е имало нещо, като се взрете, не откривате вече нищо. Празните места се местят. Тъмните дипли напредват и отстъпват. Гробовен вятър подгонва напред, връща, раздува и разпръсква трагичните човешки пълчища. Какво представлява ръкопашният бой? Колебание. Неподвижността на математическия план изразява само една минута, а не цял ден. За да се нарисува битка, е необходим могъщ художник, който да подчини хаоса на четката си. Това би се удало по-добре на Рембранд, отколкото на Ван Дер Мьолен. Ако Ван Дер Мьолен е точен по пладне, в три часа следобед той вече ви лъже. Геометрията мами. Само ураганът е правдив. Това именно дава основание на Фолар да противоречи на Полибий. Нека добавим, че винаги настава един миг, когато сражението се изражда в отделни схватки, раздробява се, разбива се на безброй единични факти, които, за да си послужим с израза на самия Наполеон, „принадлежат по-скоро на биографията на полковете, отколкото на историята на армията“. В такива случаи историкът има право да направи само едно кратко и сбито изложение. Той може да схване само главните очертания на сражението и нито един разказвач, колкото и добросъвестен да е той, не би могъл да успее да определи с пълна точност очертанията на този ужасен облак, който се зове сражение.

Тази забележка, която е в сила за всички крупни въоръжени стълкновения, важи особено много за Ватерло.

И все пак следобед в известен момент изходът от сражението стана ясен.

VI
Четири часът следобед

Към четири часа положението на английската армия беше сериозно. Принц д’Ориндж командуваше центъра, Хил — десния фланг, Пиктън — левия. Принц д’Ориндж, объркан, но неустрашим, крещеше на холандско-белгийските полкове:

— Насау, Брауншвайг, ни крачка назад!

Хил, омаломощен, се беше облегнал на войската на Уелингтън, а Пиктън беше мъртъв. В същата минута, когато англичаните отнеха от французите знамето на 105-и строеви полк, генерал Пиктън падна прострелян в главата от френски куршум. За Уелингтън сражението имаше две опорни точки — Угомон и Ла Е-Сент. Угомон все още се държеше, макар и в пламъци, но Ла Е-Сент беше превзета. Само четиридесет и двама души от немския батальон, който я защищаваше, бяха оцелели. Всички офицери, с изключение на петима, бяха мъртви или пленени. В този плевник се бяха изклали взаимно три хиляди бойци. Един сержант от английската гвардия, пръв боксьор на Англия, известен сред другарите си като непобедим, падна убит от дребен френски барабанчик. Баринг беше принуден да отстъпи, съсякоха Олтън със сабя. Много знамена бяха загубени, между другото и знамето на дивизията на Олтън и на Люнебургския батальон, носено от един принц от рода Цвайбрюкен. От сивите шотландци не бе останала и следа. Широкоплещестите драгуни на Понсонби бяха изклани. Тези доблестни кавалеристи не устояха под напора на уланите на Бро и на кирасирите на Травер. От хиляда и двеста коня бяха уцелили само шестстотин. От тримата полковници двама лежаха на земята — Хамилтън ранен, а Матър — убит. Понсонби падна, пронизан на седем места от копие. Гордън беше мъртъв, Марч също. Две дивизии — петата и шестата — бяха унищожени.

Угомон — тежко засегнат, Ла Е-Сент — в ръцете на французите, само една твърдина се крепеше още — центърът. Уелингтън го подсили. Той извика Хил, който се намираше в Мерб-Брен, и Шасе, който беше в Брен л’Альо.

Центърът на английската армия, леко вдлъбнат, твърде плътен и сбит, беше силно укрепен. Той заемаше платото Мон-Сен-Жан, като зад него оставаше селото, а пред него — равнината, доста стръмна по онова време. Защитен беше откъм гърба от здравото каменно здание, държавен имот по онова време, зачислен на Нивелската община, построено на кръстопътя с толкова солидна зидария от шестнадесети век, че снарядите отскачаха, без да я рушат. Тук-таме около платото англичаните бяха изсекли храстите, направили бяха бойници в шипките, закрепили бяха дулата на оръдията между клоните, превръщайки храстите в крепостна стена. Артилерията им беше маскирана в храстите. Тази вероломна тактика, безспорно допустима във войната, която разрешава засадите, беше така успешно приложена, че Аксо, нарочно изпратен от императора в девет часа, за да разузнае месторазположението на вражеската артилерия, не успя да забележи каквото и да било и заяви на Наполеон при завръщането си, че няма никакво препятствие освен двете барикади, преграждащи пътищата към Нивел и Женап. Беше пред жътва, житата бяха високи. На края на платото цял един батальон, деветдесет и пети, от бригадата на Кемпт, беше налягал сред високите класове, въоръжен с карабини.

Укрепен и подсигурен по този начин, центърът на англо-холандската армия беше в изгодно положение.

При тази позиция само Соанската гора, съседна на фронта и пресечена от блатата Грьонендал и Боафор, представляваше опасност за съюзническите войски. Никоя армия не би могла да се оттегли в нея, без да се разпръсне. Полковете тутакси биха се разстроили, артилерията би затънала в тресавищата. Отстъплението в тази гора — по мнението на много специалисти, макар и оспорвано от други компетентни по въпроса хора — би се превърнало в поголовно бягство.

Уелингтън подсили центъра с една бригада на Шасе, взета от десния фланг, и с още една на Винке, взета от левия фланг, плюс дивизията на Клинтън. Той укрепи тила на своите англичани — полковете на Халкет, бригадата на Мичел и гвардейците на Мейдлънд — с пехотата на Брауншвайг, полковете на Насау, хановерците на Килмансеге и германците на Омптега. По този начин държеше под ръка двадесет и шест батальона.

Десният фланг — по думите на Шарас — бил сгънат зад центъра. Една многочислена батарея беше прикрита зад чували с пръст на мястото, където днес се намира така нареченият „Музей на Ватерло“. Освен това Уелингтън разполагаше с гвардейските драгуни на Съмърсет — хиляда и четиристотин коня, — скрити в една падина. Това беше другата с право прославена половина на английската конница. Понсонби беше разбит, но оставаше Съмърсет.

Батареята, която, ако беше окончателно завършена, щеше да представлява същински редут, бе разположена зад нисък градински зид, защитен набързо с плътно народени чували с пясък и широк земен насип. Съоръжението не беше довършено; не им бе останало време да издигнат дървената ограда пред него.

Неспокоен, по външно безучастен, яхнал коня си, Уелингтън остана целия ден, без да мръдне, пред старата мелница на Мон-Сен-Жан, съществуваща и до днес, под един бряст, който по-късно някакъв англичанин, запален патриот и вандал, купил за двеста франка и заповядал да го отсекат и отнесат в родината му. Уелингтън стоеше там хладнокръвен и неустрашим. Край него валяха снаряди. Адютантът Гордън падна до него. Показвайки му пръсналия се наблизо снаряд, лорд Хил му каза:

— Милорд, какви инструкции и нареждания ни оставяте в случай, че ви убият, както не се пазите?

— Да последвате примера ми — отвърна Уелингтън.

Той даде на Клинтън само това лаконично нареждане:

— Ще останете тук до последния човек.

Явно денят щеше да завърши зле. Уелингтън извика на бившите си бойни другари от Талавера, Витория и Саламанка:

— Boys[5]! Възможно ли е и през ум да ви мине мисълта за отстъпление? Спомнете си за нашата стара Англия!

Към четири часа английската войска се огъна назад. След малко по гребена на платото останаха само артилерията и стрелците, всичко останало изчезна. Полковете, подгонени от френските снаряди и гюллета, се отдръпнаха в дъното, където и днес минава пътеката за чифлика в Мон-Сен-Жан. Английските войски се придвижиха назад. Бойният им фронт се прикри, Уелингтън отстъпи.

— Отстъплението започва! — извика Наполеон.

VII
Наполеон в добро настроение

Макар неразположен и с мъка крепящ се на седлото, Наполеон никога не беше изпадал в толкова добро настроение, както този ден. Още от сутринта на лицето му, обикновено непроницаемо, грееше усмивка. На 18 юни 1815 година този затворен дълбоко в себе си човек, който криеше чувствата си под мраморна студенина, ликуваше заслепен. Мрачен при Аустерлиц, той беше весел при Ватерло. И най-великите избраници на съдбата изпадат в заблуждение. Човешките радости често са мираж. Бог се смее последен.

— Ridet Caesar, Pompeius flebit[6] — казваха някога легионерите от легиона Фулминатрикс[7]. Този път обаче Помпей нямаше да плаче, макар че Цезар действително се смееше.

Още предната вечер, в един часа през нощта, докато проучваше на кон, придружен от Бертран, хълмовете около Росом, той бе изказал задоволството си пред вида на дългата линя на английските огньове, озаряващи хоризонта от Фришмон до Брен л’Альо, смятайки, че съдбата, призована на среща с него на бойното поле при Ватерло, е дошла навреме. Той спря коня си и остана известно време неподвижен, загледан в светкавиците, заслушан в гръмотевиците, и спътникът му чу следните загадъчни думи, отронени в мрака от императора-фаталист:

— Все още сме сговорни.

Но Наполеон се лъжеше. Те не бяха вече сговорни. Той не беше мигнал нито за секунда. Всеки миг от тази нощ му беше донесъл някакво радостно изживяване. Беше обиколил цялата линия на кавалерийските застави, спирайки се тук-таме, за да разговаря с часовоите. В два и половина, край гората на Угомон, му се стори, че чува стъпките на вражеска колона. Помисли за миг, че Уелингтън отстъпва и каза на Бертран:

— Това сигурно е английският ариергард, който напуща позициите си. Ще пленя шестте хиляди англичани, които току-що са пристигнали в Остенде.

Той говореше възбудено. Възвърнал си беше въодушевлението, което го беше обзело при дебаркирането на 1 март, когато беше възкликнал, показвайки на маршала един възторжен селянин от Жуанския залив:

— Е, какво ще кажеш, Бертран, това вече се казва подкрепление, нали?

През нощта на 17 срещу 18 юни Наполеон се подиграваше на Уелингтън:

— Трябва да дадем хубав урок на този дребничък англичанин!

Дъждът се усилваше и гръмотевицата пригласяше на думите на императора.

В три и половина часа сутринта той беше загубил една от илюзиите си: изпратените на разузнаване офицери му докладваха, че врагът не е мръднал от позициите си. Нито един бивак не беше загасил огъня си. Английската армия спеше. На земята цареше дълбока тишина. Само небето трещеше. В четири часа разузнавачите му доведоха един селянин. Той беше превел някаква английска кавалерийска бригада, по всяка вероятност бригадата на Вивиън, която отиваше да заеме позиция в селцето Оен, в най-отстранената точка на левия фланг. В пет часа двама белгийски дезертьори му докладваха, че току-що са избягали от полка си и че английската армия очаква сражението.

— Толкова по-добре! — възкликна Наполеон. — Предпочитам да я сразя, отколкото да я гоня.

Сутринта той слезе от коня в калта на крайпътния насип при завоя за Плансноа, накара да му донесат от Росомския чифлик прост дървен стол, кухненска маса и малко слама под нозете му вместо килим, разгърна картата на бойното поле и каза на Султ:

— Каква чудесна шахматна дъска!

Поради проливния дъжд през нощта продоволствените обози, затънали в разкаляните пътища, не можаха да дойдат навреме. Войниците не бяха спали, те бяха гладни и измокрени до кости. Но въпреки това Наполеон възкликна весело, обръщайки се към Ней:

— Деветдесет на сто от шансовете са на наша страна!

В осем часа донесоха закуската на императора. Той покани неколцина генерали при себе си. Докато закусваха, някой разказа, че преди два дни Уелингтън бил на бал в Брюксел у херцогиня дьо Ричмонд, а Султ, суров воин с лице на духовник, забеляза:

— Истинският бал ще бъде днес.

Императорът се присмя на Ней, който каза:

— Уелингтън не е толкова прост, че да чака ваше величество.

Впрочем това беше в привичките на Наполеон. „Той обичаше да се шегува“ — казва Фльори дьо Шабулон. „Всъщност той имаше весел нрав“ — заявява Гурго. „Неговите шеги нямаха край. Те бяха не толкова остроумни, колкото своеобразни“ — твърди Бенжамен Констан. Шеговитите закачки на исполина заслужават да се спрем на тях. Та нали той наричаше гренадирите „мърморковци“ и обичаше да им дърпа ушите или мустаците.

Един от тях си спомня:

— Императорът постоянно се закачаше с нас.

По време на тайното прехвърляне от остров Елба във Франция на 27 февруари, в открито море, когато френският военен двумачтов кораб „Зефир“ се разминал с двумачтовия кораб „Непостоянни“, на който бил укрит Наполеон, и попитал дали знаят нещо за Наполеон, императорът, все още с шапката с бяла кокарда, осеяна с пчели, която носел на остров Елба, взел смеешком тръбата и отговорил лично:

— Императорът се чувствува отлично!

Само хора, които смятат, че съдбата е благосклонна към тях, могат да си, позволят подобни шеги. По време на закуската във Ватерло Наполеон много пъти пущаше такива закачки. След закуската той се съсредоточи четвърт час в мислите си, после двама генерали седнаха върху сламата с пера в ръка, опрели листовете на коляното си, и императорът им продиктува плана на сражението.

Когато в девет часа френската армия потегли строена в пет колони и се разгърна пред него, с подредени в две редици дивизии, с артилерията между бригадите, начело с музиката, свиреща бойни маршове сред биенето на барабаните и звуците на тръбите, мощна, необхватна, възторжена, цяло море от каски, саби и щикове, разлюляно на хоризонта, императорът възкликна на два пъти, дълбоко развълнуван:

— Великолепно! Великолепно!

От девет часа до десет и половина — макар и да изглежда невероятно, цялата армия зае вече позиция и се подреди в шест бойни линии, образуващи, за да си послужим с думите на императора, „шест пъти римската цифра V“. Малко след очертаването на бойния фронт, сред дълбоката тишина, предшествуваща битките, която напомня затишие пред буря, любувайки се на дефилиращите три батареи с по дванадесет оръдия, отделени по негова заповед от трите корпуса на Ерлон, Рей и Лобау, за да започнат нападението, обстрелвайки Мон-Сен-Жан там, където се пресичат пътищата към Нивел и Женап, императорът потупа Аксо по рамото и му каза:

— Ето ви двадесет и четири пленителни девойки, генерале!

Сигурен в изхода, той насърчи с усмивка минаващата пред него сапьорска рота от първи корпус, която трябваше да се барикадира в Мон-Сен-Жан, щом селото бъде отнето от врага. Ведрото му настроение беше помрачено само за миг от пристъп на надменно състрадание. Когато видя вляво от себе си, там, където днес се издига висока братска могила, струпаните доблестни шотландци в сиви фустички, яхнали прекрасните си коне, той забеляза:

— Жалко за тях!

После се метна на коня си, излезе в галоп от Росом и избра за наблюдателен пункт тясната тревиста издатина вдясно от пътя, водещ от Женап към Брюксел. Това беше втората му наблюдателница по време на боя. Третата, в седем часа вечерта — между Бел-Алианс и Ла Е-Сент, беше много опасна. Това е едно доста високо възвишение, което съществува още. В падината зад него е била струпана гвардията. Падащите по каменната настилка снаряди отскачаха чак до Наполеон. Както в Бриен над главата му свистяха куршуми и картечи.

Почти на мястото, където беше стъпил конят му, намериха проядени от червеи снаряди, стари саби и обезформени гранати, разядени от ръжда. Scabra Rubigine. Само преди няколко години изровиха изпод земята един шестдесетмилиметров снаряд, все още зареден, със счупена в основата запалка. На тази именно последна спирка императорът каза на водача си Лакост, подплашен и враждебно настроен селянин, който се дърпаше при всяко изтрещяване на оръдие, мъчейки се да се скрие зад хусаря, за чието седло бе вързан:

— Глупак! Не те ли е срам! Ще ти забият куршума в гърба!

Пишещият тези редове сам намери заровени в пясъка в рохкавия наклон на възвишението остатъци от шийка на бомба, разядени от четиридесет и шест годишна ръжда, и стари късове желязо, които се чупеха в ръцете, крехки като бъзови пръчки.

Както е общоизвестно, своеобразно нагънатата хълмиста равнина, където се състоя срещата между Наполеон и Уелингтън, не е вече същата, каквато е била на 18 юни 1815 година. Когато разкопаваха това зловещо поле, за да вземат пръст за паметника, първоначалният му релеф се измени и историята, озадачена, не може вече да се ориентира в него. В желанието си да го прославят, го направиха неузнаваемо. Когато две години по-късно Уелингтън видя отново Ватерло, възкликна:

— Сменили са бойното ми поле!

Там, където днес се издига огромната пирамида от пръст, увенчана с лъв, се простираше хребет, който се спущаше доста полегато към нивелския път и почти отвесно към женапския. За височината на този хребет може да се добие представа днес по двете надгробни могили, които обграждат пътя от Женап за Брюксел. Английската се издига вляво, немската — вдясно от пътя. Няма френска надгробна могила. За Франция цялата тази равнина е гробница. Благодарение на хилядите и хиляди колички пръст, употребени за пирамидата с височина сто и петдесет стъпки и с обиколка в основата си половин миля, платото Мон-Сен-Жан днес е достъпно и се свързва с пътя с лек наклон. Но в деня на битката, особено откъм Ла Е-Сент, то се е спускало стръмно и непристъпно. Склонът бил толкова отвесен, че английските артилеристи не виждали под себе си чифлика, разположен в дъното на долината, където беше центърът на сражението. На 18 юни 1815 година поройните дъждове бяха подронили още повече стръмния рид, тинята пречеше на изкачването, защото при всяка крачка се затъваше в кал. Успоредно с гребена на платото имаше ров, невидим отдалеч за наблюдателя.

Какъв беше този ров? Ще поясним. Брен-л’Альо е белгийско селце. Оен е друго белгийско селце. Тези две селца, сгушени в гънките на хълмистата равнина, са свързани помежду си с път, дълъг около левга и половина, който пресича неравния терен и често се врязва в хълмовете като бразда, затова на много места е вкопан дълбоко. В 1815 година, както и днес, този път прекосяваше гребена на платото Мон-Сен-Жан между женапския и нивелския път. Само че днес този път е на нивото на полето, а по онова време беше издълбан. Двата му странични насипа бяха свлечени, за да построят пирамидата. Този път представляваше, а и сега в по-голямата си част все още е истински изкоп, дълбок на места дванадесетина стъпки, чиито брегове се свличаха тук-таме, особено зиме, след поройните дъждове. Ставали и нещастни случаи. Пътят бил толкова тесен в горния край на Брен-л’Альо, че един минувач бил прегазен от кола; това личи по каменния кръст над гроба, върху който е написано името на пострадалия: „Бернар Дебри, търговец от, Брюксел“, както и датата на произшествието „февруари 1637 година“[8]. Пътят върху платото Мон-Сен-Жан беше толкова дълбок, че един селянин, Матийо Никез, бил затиснат в 1783 година от свлеклия се насип, както личеше от друг каменен кръст, чийто връх е затрупан от разкопаната пръст, но обърнатият му пиедестал още се търкаля по моравата вляво от пътя между Ла Е-Сент и чифлика на Мон-Сен-Жан.

В деня на сражението този вдлъбнат път, за чието съществуване нямаше никакви указания, този ров, ограждащ гребена на платото Мон-Сен-Жан, този скрит сред нивята коловоз не се виждаше и затова беше много опасен.

VIII
Императорът пита нещо водача Лакост

И така, в утрото на Ватерло Наполеон беше доволен.

С основание: замисленият от него план за сражението беше действително достоен за възхищение, както вече видяхме…

Когато започна битката с нейните най-разнообразни перипетии — съпротивата на Угомон, упоритата отбрана на Ла Е-Сент, убиването на Бодюен, обезвредяването на Фоа, неочакваната стена, в която се разби Соа, Съдбоносната разсеяност на Гиймино, който не се беше запасил нито с барут, нито със сигнални ракети, загъването на батареите в калта; останалите без прикритие петнадесет оръдия, прекатурени от Аксбридж в един издълбан път; слабото въздействие на падащите сред вражите редове бомби, които потъваха в размекнатата от дъждовете почва и изригваха само вулкани от кал, така че оръдейният огън се превръщаше в пръски; ненужната маневра на Пире срещу Брен л’Альо, по време на която бе унищожена почти цялата му кавалерия — петнадесет ескадрона, — пропадналата атака срещу десния английски фланг, неудалият се пробив в левия фланг, необяснимата грешка на Ней, който струпа на едно място, вместо да ги разреди, четирите дивизии на първия корпус и по този начин обрече на картеч плътните им двадесет и седем редици по двеста човека; страшните пролуки, които образуваха снарядите в гъсто строените войници; разединените атакуващи колони, внезапно изникналата на техния фланг батарея с коса стрелба, неуспехът на Буржоа, Донзо и Дюрют, отбитият пристъп на Кио; нараняването на лейтенант Вийо, този Херкулес, питомец на Военното училище, улучен точно когато издънвал с брадвата си вратата на Ла Е-Сент под куршумите на защитниците на английската барикада, построена при завоя на пътя от Женап за Брюксел; фаталното затъкване на място на седемте оръдия на дивизията Марконе, заклещена между кавалерията и пехотата, обстрелвана от упор сред житата от Бест и Пек и покосена от гвардейците на Понсонби; издръжливостта на принц Сакс-Ваймарски, който продължаваше да държи в ръцете си и да отбранява, въпреки усилията на граф д’Ерлон, Фришмон и Смоен; завземането на знамената на 105-ия и 45-ия полк, обезпокоителните сведения, дадени от черния пруски хусар, задържан от разузнавачите от летящата колона — триста стрелци, пръснати по възвишенията между Вавр и Плансноа; закъснението на Груши, избиването за по-малко от час в овощната градина на Угомон на хиляда и петстотин души, унищожаването за още по-малко време в околностите на Ла Е-Сент на хиляда и осемстотин войника — всички тези бурни събития, преминаващи като тъмни облаци на сражението пред погледа на Наполеон, твърде малко го бяха смутили и не бяха успели да хвърлят сянка върху властното му, самоуверено лице. Наполеон беше свикнал да гледа войната трезво. Той никога не изчисляваше цифра по цифра покъртителния сбор на отделните човешки загуби. Цифрите нямаха значение за него, стига само общият им сбор да дадеше победа. Той не се тревожеше, че началните стъпки не са много сполучливи, защото смяташе, че е господар на боя и ще има последната дума. Умееше да изчаква, уверен, че нищо не го застрашава, и се отнасяше към съдбата като с равен. Той сякаш й казваше: „Няма да дръзнеш!…“

Изтъкан от светлина и мрак, Наполеон си въобразяваше, че се радва на закрила, когато върши добро, и на търпимост, когато върши зло. Той беше сключил или си въобразяваше, че е сключил някакво споразумение или дори, бихме могли да кажем, заговор със съдбата, равносилен на неуязвимостта на античните герои.

И все пак, когато някой има зад себе си Березина, Лайпциг и Фонтенбло, не би трябвало да бъде така доверчив при Ватерло. Защото явно небето беше почнало да смръщва необяснимо вежди над него.

Когато Уелингтън се отдръпна от платото, Наполеон трепна. Той забеляза веднага, че платото Мон-Сен-Жан опустява и фронтът на английската армия изчезва от очите му. Тя се прибираше към центъра, като същевременно се прикриваше. Императорът се приповдигна на стремената. В очите му проблесна победна светкавица.

Ако заставеше Уелингтън да отстъпи в Соанската гора и го разбиеше, Франция щеше окончателно да разгроми Англия, той щеше да си отмъсти за Креси, Поатие, Малплаке и Рамийѝ. Победителят при Маренго[9] щеше да заличи от историята Азенкур[10].

Тогава императорът, обмисляйки страхотния удар, проучи за последен път с бинокъла си всички точки на бойното поле. Застанала зад него, с пушки при нозе, гвардията му го гледаше едва ли не благоговейно. Той размишляваше. Измерваше с поглед ридовете, изчисляваше наклона на стръмнините, вглеждаше се внимателно във всяка китка дървета, в квадратите на ръжените ниви, във всяка пътечка. Като че ли преброяваше всички храсти. Огледа обстойно английските барикади върху двата пътя, широки прегради от повалени дървета: барикадата на женапския път над Ла Е-Сент, снабдена с две оръдия, единствените от цялата английска артилерия, в чийто обсег попадаше цялото бойно поле, и барикадата на нивелския път, където проблясваха щиковете на холандците от бригадата на Шасе. Той забеляза в съседство с тази барикада варосания параклис „Сен-Никола“, който се намира на пресечката на пътя за Брен л’Альо. Наведе се и запита нещо полугласно водача Лакост. Водачът поклати отрицателно глава, може би с коварен умисъл.

Императорът се изправи и се углъби в себе си.

Уелингтън се беше отдръпнал. Оставаше само да довърши оттеглянето му, като го смаже.

Наполеон се извърна рязко и изпрати нарочен куриер, който да препусне с пълна скорост към Париж и да извести, че битката е спечелена.

Наполеон беше гений-гръмовержец.

Този път той запрати мълнията по самия себе си.

Заповяда кирасирите на Мило да превземат платото Мон-Сен-Жан.

IX
Изневиделица неслука

Те бяха три хиляди и петстотин конници, разгърнати на фронт, дълъг четвърт левга. Мъже-исполини на исполински коне. Двадесет и шест ескадрона. А зад тях в подкрепление стоеше дивизионът Льофевр-Денует, съставен от сто и шест елитни жандармеристи, хиляда сто деветдесет и седем гвардейски разузнавачи, осемстотин и осемдесет гвардейски улани-копиеносци. Те носеха шлемове без гриви и брони от ковано желязо, пистолети в кобурите на седлата, а в ръцете си — дълги саби. Цялата армия им се любуваше сутринта в девет часа, когато под звуците на тръбите и под екота на химна „Да бдим за спасението на империята!“ се зададоха в гъста колона с двете си батареи: едната встрани, а другата — в средата, разгърнаха се в две редици между женапското шосе и Фришмон и заеха бойната си позиция в така умело замислената от Наполеон втора линия, снабдена с две стоманени крила — кирасирите на Келерман в левия край и кирасирите на Мило — в десния.

Адютантът Бернар им занесе заповедта на императора. Ней изтегли сабята си и застана начело. Многочислените ескадрони се люшнаха напред.

Пред очите се разкри страхотна гледка.

Цялата кавалерия, строена в колони по дивизиони, с извадени саби, с вдигнати тръби и развени знамена, се устреми наведнъж, като един-единствен човек, сплотена и точна като бронзова стенобитна машина, по хълма Бел-Алианс, потъна в страшния дол, където бяха загинали толкова много хора, изчезна в дима, после изплува из хаоса и се появи на другия склон на дола, все още в плътни редици, изкачваща в силен тръс сред град от пръскащи се над нея снаряди опасната разкаляна стръмнина на платото Мон-Сен-Жан. Тя напредваше невъзмутима, заплашителна, тържествена и в промеждутъците между пушечната и оръдейната стрелба се чуваше исполинското тъпчене на копитата. Понеже бе съставена от два дивизиона, кавалерията се изкачваше на две колони: дивизионът Вати е вдясно, дивизионът Дьолор вляво. Отдалеч те приличаха на два огромни стоманени гущера, пълзящи към гребена на платото. Те прекосиха бойното поле невредими като по чудо.

Подобно нещо не беше виждано от времето, когато тежката кавалерия превзе големия редут при Москва река. Мюра[11] липсваше сега, но Ней беше отново на линия. Цялото това множество се беше превърнало като че ли в митологично чудовище с една-единствена душа. Всеки ескадрон се гърчеше и издуваше като прешлен на полип, забулен в огромен, разкъсан на места облак от дим. Хаотично размесени каски, викове, саби, буйно подскачащи конски задници сред топовни гърмежи и фанфари, страшна врява, в която все пак се чувствуваше военна дисциплина. А над всичко това се открояваха броните, подобни на люспи на ламя.

Това описание напомня съвсем далечни времена. Езическите епопеи, в които се възпяват подвизите на хората-полуконе, на древните кентаври, тези страшни, неуязвими, великолепни исполини с човешки образ и конско туловище, чийто галоп отеквал по Олимп, навярно извикват подобни представи.

Странно числено съвпадение: двадесет и шест батареи щяха да посрещнат двадесет и шестте ескадрона. Зад гребена на платото, строена в тринадесет карета от до две роти — седем на първата редица и шест на втората, готова за стрелба, с пръст на спусъка, английската пехота чакаше невъзмутима, безмълвна и неподвижна, защитена от маскираната артилерия. Тя не виждаше кирасирите и кирасирите не я виждаха. Тя чуваше само изкачването на човешката вълна. Чуваше нарастващия шум от непрестанното и равномерно чаткане на три хиляди коне, подкарани в силен тръс, звъна на сабите, дрънченето на броните, някакво яростно могъщо дихание. Настъпи страшна тишина и внезапно над гребена изникна най-напред дълга редица ръце с вдигнати саби, после каски, тръби, знамена и три хиляди глави, напрашени мустаци и уста, от които се изтръгна вик:

— Да живее императорът!

Цялата кавалерия заля платото, което потрепера като пред земетресение.

Но изведнъж — трагична минута! — вляво от англичаните и вдясно от нас конете на челната колона кирасири се изправиха на задните си крака сред ужасяващи вопли. Стигнали до върха на хребета, необуздани, погълнати от бойното си настървение и жадуващи да налетят на вражите карета и оръдия, кирасирите се стъписаха, съзрели в краката си между себе си и англичаните някакъв ров, някакъв дълбок изкоп: вдлъбнатия път за Оен.

Ужасен миг. Ровът се раззина непредвидено пред тях точно под краката на конете с отвесния си бряг, дълбок два тоаза от едната и от другата страна. Втората редица бутна в него първата, третата бутна втората. Конете се изправяха на задните си крака, отскачаха назад, падаха на задниците си, плъзваха се по гръб, преобръщаха се и смазваха ездачите. Никаква възможност за отдръпване, защото колоната се беше превърнала в снаряд; засилени да смажат англичаните, французите смазваха сънародниците си; безпощадният ров не можеше да се преодолее, без да се запълни, и коне, и конници се търкаляха презглава вътре в него, премазващи се едни други, превърнати в грамада месо; едва когато трапът се напълни с живи човешки тела, другите минаха, стъпвайки по тях. Една трета от бригадата на Дюбоа беше погълната от тази паст.

Това беше първата пагубна стъпка в сражението. Според едно местно предание, което по всяка вероятност преувеличава, две хиляди коня и хиляда и петстотин конници оставили костите си във вдлъбнатия път за Оен. Тази цифра включва навярно и всички трупове, които са били нахвърлени в рова на следващия ден.

Нека отбележим мимоходом, че това се случи със същата бригада на Дюбоа, която само един час по-рано беше подложена на жестоко изпитание по време на самостоятелната си атака срещу Люнебургския батальон, чието знаме успя да отнеме.

Наполеон беше разгледал внимателно терена, преди да даде на кирасирския дивизион на Мило заповед за пристъп, но не беше успял да различи вдлъбнатия път, който не образуваше ни най-малка гънка на повърхността на платото. Предупреден обаче и усъмнил се навярно поради малкото бяло параклисче, разположено на пресечката с нивелския път, той беше запитал водача Лакост да не би случайно да срещнат някакво препятствие. Водачът беше отговорил отрицателно. Бихме могли да кажем, че на този отрицателен жест на селянина се дължи едва ли не цялата катастрофа на Наполеон.

И други съдбоносни случайности щяха да се намесят впоследствие.

Възможно ли беше Наполеон да спечели това сражение? Не, отговаряме ние. Защо? Заради Уелингтън? Заради Блюхер? Не. Защото това не беше угодно Богу.

Скрижалите на деветнадесетия век не предвиждаха Наполеон да излезе победител при Ватерло. Съдбата, беше приготвила друга поредица събития, където за него нямаше вече място. Злополучно стеклите се неуспехи отдавна вече го предупреждаваха.

Време беше да падне този исполин. Той беше натежал прекомерно в съдбините на народите и беше нарушил равновесието. Беше взел превес той, едничък, над цялото останало човечество. Гибелно щеше да бъде за човешката цивилизация, ако този прилив на всички жизнени сили продължаваше да се съсредоточава само в една глава, ако целият мислещ свят продължаваше да се свежда до мозъка на един-единствен човек. Настъпил беше час върховната, неподкупна справедливост да вземе мерки. Навярно основните начала и стихиите, от които зависят правилните взаимоотношения както от духовно, така и от материално естество, бяха почнали да роптаят. Димящата кръв, препълнените гробища, разплаканите майки са страшни обвинители. Когато земята се измъчва под тежестта на непосилно бреме, тайнствени вопли ехтят в нощта и бездната се вслушва.

Наполеон беше разобличен във вечността и неговото падане беше предрешено.

Той пречеше на Бога.

Ватерло не е сражение, а кръговрат на вселената.

X
Платото Мон-Сен-Жан

Едновременно с рова и вражеската батарея издаде присъствието си. Шестдесетте оръдия и тринадесетте карета откриха огън в упор по кирасирите. Неустрашимият генерал Дьолор отдаде чест на английската батарея.

Цялата английска конна батарея се върна в галоп в каретата си. Кирасирите не се спряха нито за миг. Бедствието при вдлъбнатия път обезглави много техни редици, но не понижи духа им. Те спадаха към воините, чието мъжество нараства с намаляване на броя.

Само колоната Ватие беше пострадала от нещастието. Колоната Дьолор, отклонена вляво от Ней, който сякаш предчувствуваше клопката, се изкачи горе незасегната.

Кирасирите се спуснаха върху английската пехота.

Те се носеха устремно, пуснали поводи, със саби между зъбите и с пистолети в ръка. Такава беше тази атака.

В сраженията настъпват минути, когато душата става така сурова, че превръща войника в статуя, а войнишката кръв — в гранит. Английските батальони не трепнаха пред това вихрено настъпление.

Тогава стана нещо небивало.

Цялата челна страна на английските карета беше атакувана наведнъж. Бясна хала налетя върху редовете им. Хладнокръвните пехотинци останаха невъзмутимо по местата си. Първата редица, на колене за стрелба, посрещаше кирасирите с щиковете си, втората ги обстрелваше с куршуми. Зад нея артилеристите пълнеха оръдията, фронтът на карето се отваряше, за да пропусне струя картеч, и пак се затваряше. Кирасирите отговаряха, смазвайки всичко живо под себе си. Едрите им коне се повдигаха на задните си крака, прескачаха редиците и падаха като исполини сред четирите живи стени. Снарядите оставяха празни дири сред редовете на кирасирите, кирасирите оставяха празни дири сред редовете на английските карета. Цели войнишки редици изчезваха, смачкани под конските копита. Щиковете се забиваха в коремите на кентаврите. Чудовищни рани, невиждани никъде другаде. Каретата се смаляваха, сякаш проядени от бясната кавалерия, но не отстъпваха от мястото си. Запасите им с картечи бяха неизчерпаеми, взривовете им непрестанно избухваха сред нападателите. Този бой представляваше ужасна гледка. Каретата бяха сякаш не батальони, а кратери. Кирасирите не бяха кавалерия, а ураган. Всяко каре се беше превърнало във вулкан, над който бушуваше буреносен вихър. Лавата се сражаваше с мълнията.

Крайното каре отдясно, най-уязвимото, понеже беше открито от две страни, беше почти напълно унищожено още при първия напор. То беше съставено от седемдесетия планински шотландски полк. Докато околовръст кипеше настървен бой, навел напълно безучастно печален поглед, в който се отразяваха родните гори и езера, гайдарят на полка, седнал посред карето върху един барабан, с гайдата под мишница, свиреше планински напеви. Шотландците умираха, представяйки си Бен Лотиан[12], както гърците загиваха някога, виждайки мислено Аргос. Сабята на един кирасир разсече гайдата ведно с държащата я ръка и прекъсна песента, убивайки свирача.

Кирасирите, сравнително малко на брой, особено след злополучния ров, трябваше да се сражават с почти цялата английска армия, но те сякаш се умножаваха, защото всеки един от тях струваше колкото десет. Междувременно няколко хановерски батальона се огънаха. Уелингтън забеляза това и се сети за кавалерията си. Ако Наполеон в същото време се беше сетил за пехотата си, той щеше да спечели сражението. Неговата голяма, съдбоносна грешка беше, че я забрави.

Изведнъж от нападатели кирасирите се оказаха нападнати. Английската кавалерия се озова в тила им. Пред тях каретата, зад тях Съмърсет. А Съмърсет означаваше хиляда и четиристотин гвардейски драгуни. Вдясно от Съмърсет се намираше Дорнберг с немската лека кавалерия, а вляво Трип с белгийските карабинери. Кирасирите, атакуващи и във фланг, и във фронт, отпред и отзад, трябваше да се бият на всички страни. Но нима това имаше значение за тях? Те бяха вихър. Храбростта им надмина всички граници.

При това зад тях продължаваше да гърми батареята. Само при такива условия подобни мъже можеха да бъдат ранени в гръб. Една тяхна броня, продупчена на лявото рамо от едрокалибрен куршум, е изложена още в колекцията, носеща името „Музей на Ватерло“.

Срещу такива французи можеха да устоят само еднакво доблестни англичани.

Това не беше вече ръкопашен бой, а буря, фурия, шеметен устрем на душите към мъжество, ураган от светкавични саби. Само за миг хиляда и четиристотинте гвардейски драгуни се стопиха на осемстотин. Командирът им, полковник Фюлър, падна мъртъв. Ней долетя със стрелците и уланите на Льофевр-Денует. Платото Мон-Сен-Жан беше превзето, отстъпено, повторно завзето. Кирасирите оставяха кавалерията, за да се обърнат към пехотата, или по-право казано, цялото това страхотно множество се сблъскваше гърди в гърди, до смърт. Каретата все още се държаха. Дванадесет пъти настъпиха кирасирите. Четири коня бяха убити под Ней. Половината кирасири загинаха на платото. Борбата траеше вече два часа.

Английската армия беше дълбоко разстроена. Не ще съмнение, че ако кирасирите не бяха понесли съдбоносните загуби при вдлъбнатия път, те щяха да сразят центъра и да удържат победата. Тази невероятна кавалерия стъписа Клинтън, който беше видял Талавера и Бадахос. Уелингтън, загубил три четвърти от шансовете за успех, им се любуваше като истински воин. Той казваше полугласно: „Величествено!“[13].

Кирасирите унищожиха седемте от тринадесетте карета, взеха или извадиха от строя шестдесет оръдия и отнеха от английските полкове шест знамена, които трима кирасири и трима гвардейски стрелци отнесоха на императора при чифлика в Бел-Алианс.

Положението на Уелингтън се влоши. Тази необикновена битка напомняше двубой между двама ожесточени ранени, всеки от които, продължавайки да напада и да отбива ударите, губи постепенно и последната си капка кръв. Кой от двамата ще падне пръв?

Борбата за платото продължаваше.

Докъде бяха стигнали кирасирите? Никой не знае точно. Едно е достоверно, че на следващия ден един кирасир бил намерен мъртъв заедно с коня си под навеса на кантара за теглене на коли в Мон-Сен-Жан, точно там, където се пресичат четирите пътя — нивелският, женапският, брюкселският и лаюлпският. Този конник беше преминал английските бойни линии. Един от мъжете, които открили трупа, е още жив и обитава Мон-Сен-Жан. Казва се Дьоаз. Тогава бил осемнадесетгодишен.

Уелингтън чувствуваше, че не ще може да устои на напора. Критичният миг наближаваше.

Кирасирите не бяха постигнали напълно желаната цел, в смисъл центърът стоеше още непокътнат. Платото беше и на едните, и на другите, тоест нито на едните, нито на другите, но все пак в по-голямата си част то беше още в ръцете на англичаните. Уелингтън държеше селото и горната част на платото. Ней беше завладял гребена и склоновете. И от двете страни бойците бяха сякаш пуснали корени в тази злополучна почва.

Но изтощението на англичаните изглеждаше неминуемо. Английската армия беше изгубила страшно много кръв. Кемпт искаше подкрепления на левия фланг.

— Няма — отвърна Уелингтън. — Да стои, докато го убият!

Почти в същата минута, странно съвпадение, което дава представа за омаломощението и на двете армии, Ней иска пехота от Наполеон, който възкликва:

— Пехота! Отде да му я взема? Да не би да иска да му я изкопая от земята!

Но английската армия беше понесла повече жертви. Бесните пристъпи на исполинските ескадрони с железни брони и стоманени гърди бяха смазали пехотата й. Неколцина мъже около едно знаме бележеха мястото на цял изчезнал полк. Някои батальони бяха командувани вече само от капитани или лейтенанти. Дивизията Олтън, силно пострадала при Ла Е-Сент, сега беше почти изцяло унищожена. Неустрашимите белгийци от бригадата на Ван Клюз застилаха с труповете си ръжта по пътя за Нивел. Нито един войник почти от холандските гренадири, които през 1811 година се сражаваха в Испания рамо до рамо с нашите войски срещу Уелингтън и които в 1815 година, в съюз с Уелингтън, се биеха против Наполеон, не беше оцелял. Коляното на лорд Аксбридж, който на другия ден заповяда да погребат отрязания му крак, беше раздробено. Ако от френска страна по време на нападението на кирасирите бяха извадени вън от строя Дьолор, Леритие, Колбер, Дноп, Траве и Бланкар, от английска страна бяха ранени Олтън и Бърн, Деленсей убит, Ван Меерлен убит, Омптеда убит, целият генерален щаб на Уелингтън беше обезглавен и в тази кървава равносметка Англия беше понесла по-тежки щети. Вторият гвардейски пехотински полк беше загубил петима полковници, четирима капитани и трима знаменосци. Първият батальон на тридесети пехотински полк беше загубил двадесет и четири офицери и сто и дванадесет войници. Седемдесет и деветият планински полк се беше лишил от двадесет и четирима офицери, които бяха ранени, от осемнадесет офицери, които бяха убити, и беше загубил четиристотин и петдесет войници. Хановерските хусари на Къмбърланд, цял полк, начело с полковник Хеке, който по-късно бе съден и разжалван, бяха дръпнали поводите на конете си и уплашени от ръкопашния бой, бяха побягнали в Соанската гора, всявайки смут чак до Брюксел. Виждайки, че французите напредват и се приближават до гората, обозите, колите за фураж и фургоните, пълни с ранени, също се втурнаха към гората. Холандците, покосявани от сабите на френската кавалерия, крещяха: — Тревога!

Според думите на очевидците, които са още живи, пътят от Вер-Куку до Грьонендал, по протежение на две левги в посока към Брюксел, бил задръстен от бегълци. Паниката беше толкова неудържима, че зарази и принц Конде в Малин, и Людовик XVIII в Ганд[14]. С изключение на малобройния резерв, построен в ешелони зад лазарета в чифлика Мон-Сен-Жан, и бригадите на Вивиън и Венделиър, прикриващи левия фланг, Уелингтън беше останал вече без кавалерия. Цели батареи се търкаляха обезвредени.

Сибърн потвърждава тези факти, а Прингл, преувеличавайки загубите, казва дори, че англо-холандската армия била сведена до тридесет и четири хиляди души. Железният херцог оставаше невъзмутим, но устните му бяха побледнели. Австрийският военен наблюдател Венсан, както и испанският военен наблюдател Алава, които се намираха по време на сражението в английския генерален щаб, смятаха херцога за загубен. В пет часа Уелингтън извади часовника си и стоящите около него чуха как той прошепна мрачните думи:

— Блюхер или нощта!

Почти по същото време на височините откъм Фришмон блеснаха редица щикове.

Именно това доведе обрата в тази исполинска драма.

XI
Лош водач на Наполеон, добър водач на Бюлов

На всички е известно печалното заблуждение на Наполеон; той очакваше Груши, а пристигна Блюхер — смърт вместо живот.

На съдбата са присъщи такива остри завои. Да се надяваш на световния трон, а да ти се мерне остров Света Елена.

Ако говедарчето, което служеше за водач на Бюлов, лейтенанта на Блюхер, го беше посъветвало да излезе от гората над Фришмон, а не под Плансноа, деветнадесети век може би щеше да изглежда другояче. Наполеон щеше да спечели битката при Ватерло. По който и друг път да беше вървяла пруската армия, тя щеше да стигне до едно дере, откъдето артилерията нямаше да може да мине, и Бюлов нямаше да дойде.

Само час по-късно — както признава пруският генерал Муфлинг — Блюхер щеше да намери Уелингтън, повален. „Сражението при Ватерло щеше да бъде загубено.“

Крайно време беше Бюлов да дойде. Той между другото много закъсня. Беше прекарал нощта в Дион-льо-Мон и беше тръгнал рано призори. Но пътищата бяха непроходими и дивизиите му бяха затънали в калта. Оръдията потъваха до главините на колелата. Освен това трябваше да минат река Дил по тесния вавърски мост. Улицата, водеща към моста, беше запалена от французите: сандъците и раклите на артилерията не можеха да минат между два реда горящи къщи, затова трябваше да изчакат пожарът да бъде угасен. По пладне авангардът на Бюлов не беше стигнал още Шапел-Сен-Ламбер.

Ако битката беше почнала два часа по-рано, тя щеше да свърши в четири часа и Блюхер щеше да пристигне след победата на Наполеон. Има случайности, които не сме в състояние да проумеем, защото са съразмерни само с безконечното, което е недостъпно за човешкия ум.

Още по пладне императорът пръв беше забелязал с далекогледа си далеч на хоризонта нещо, което беше привлякло вниманието му. Той бе казал:

— Струва ми се, че виждам там облак, който ми прилича на войска.

После се обърнал към далматинския херцог:

— Султ, какво виждате в посока на Шапел-Сен-Ламбер?

— Четири-пет хиляди души, ваше величество — отвърнал маршалът, насочвайки натам далекогледа си. — Вероятно Груши.

Но тъмните точки оставаха неподвижни в мъглата. Всички далекогледи на генералния щаб се бяха насочили към забелязания от императора „облак“. Някои казаха:

— Войскови колони, които си почиват.

Повечето заключиха:

— Дървета.

Истината бе обаче, че облакът не се помръдваше. Императорът изпрати на разузнаване към това тъмно петно лекия дивизион на Домон.

Бюлов действително се беше спрял. Авангардът му беше малоброен и той не можеше да предприеме нищо. Трябваше да чака главните сили на корпуса, а той имаше заповед да съсредоточи войската, преди да я построи в бойна линия. Но в пет часа, виждайки опасността, застрашаваща Уелингтън, Блюхер заповяда на Бюлов да атакува, произнасяйки историческите думи:

— Трябва да вкараме малко кислород на английската армия.

Малко след това дивизиите на Лостин, Хилър, Хеке и Рисел се разгърнаха пред корпуса на Лобау, кавалерията на принц Вилхелм Пруски изскочи от Парижката гора, Плансноа бе обхванат от пламъци и пруските снаряди се посипаха чак сред редовете на резервната гвардия, строена зад Наполеон.

XII
Гвардията

Останалото е известно. Намесата в боя на една трета армия, изместването на сражението, осемдесет и шестте внезапно блъвнали оръдейни гърла, появяването на първия полк на Пирх заедно с Бюлов, кавалерията на Цитен, предвождана от самия Блюхер, отблъсването на французите, помитането на Марконе от платото на Оен, изгонването на Дюрют от Паплот, изтикването на Донзло и Кио, обкръжаването на Лобау, новият пристъп, развихрен на свечеряване срещу нашите оголени от защита полкове, минаването в офанзива и придвижването напред на цялата английска армия, огромният пробив на френския фронт, взаимоподпомагането на английските и пруските артилерии, изтреблението, разгромът на фронта, разгромът на фланговете и вливането в боя на императорската гвардия в самия разгар на чудовищния погром.

Уверена, че отива на смърт, гвардията извика:

— Да живее императорът!

Историята не познава по-вълнуваща минута от този изблик на възторжени приветствия пред прага на смъртта.

Небето беше начумерено целия ден. Изведнъж, точно в този миг, осем часа вечерта, облаците на хоризонта се разкъсаха и през брястовете край нивелския път се плъзнаха зловещите червени отблясъци на залязващото слънце. То изгряваше при Аустерлиц.

За тази трагична развръзка начело на всеки батальон от гвардията застана генерал. Фриан, Мишел, Роге, Арле, Мале, Поре дьо Морван бяха на поста си. Когато сред дима на боя се появиха високите гугли с широки кокарди с изображението на Наполеоновия орел на гвардейските гренадири, строени в симетрични редици, спокойни, величествени, врагът изпита уважение към Франция. Като че ли двадесет богини на победата нахлуха на бойното поле с разперени криле и победителите, почувствували се внезапно победени, отстъпиха. Но Уелингтън извика:

— На крак, гвардейци, и точна стрелба!

Червеният полк на английските гвардейци, залегнал зад живия плет, се изправи, залп от картеч надупчи трицветното знаме, развяващо се край нашите орли; всички се втурнаха и върховната сеч настана. Императорската гвардия усети как в мрака около нея френската войска се разколебава, обхваната от неудържимия порив за отстъпление; тя чу предателския вик: „Да се спасява кой както може!“ — последвал нейният възторжен възглас: „Да живее императорът!“

И докато зад нея отекваше тропотът на бягащите, тя продължи да напредва, обсипвана с мълниеносни снаряди, губеща с всяка крачка все повече и повече воини. Никой обаче не се поколеба, нито се уплаши. Еднакво героични и простият войник, и генералът. До един отидоха на явна смърт.

Ней, изпаднал в изстъпление, величав в своята готовност да приеме смъртта, се излагаше на най-опасните места в бурната битка. Пети поред кон падна убит под него. Плувнал в пот, с пламнал взор и разпенена уста, с разкопчан мундир и наполовина отнесен еполет от сабята на английски гвардеец-кавалерист, с продупчен от вражи куршум орден на „Големия орел“, цял в кърви, изкалян, внушителен, със счупена сабя в ръка, той призоваваше:

— Елате да видите как умира на бойното поле един френски маршал!

Но напразно. Той не умря. Не можеше да се побере в кожата си от възмущение.

— Ами ти? Нима не искаш да те убият? — питаше той Друе д’Ерлон.

И сред оръдейния огън, смазващ тази шепа мъже, той възкликна:

— Няма ли най-сетне нещо да ме улучи? О, какво не бих дал всички тия английски снаряди да се пръснат в корема ми!

Нещастнико, съдено ти бе да умреш от френски куршум![15]

XIII
Катастрофата

Главоломното отстъпление в тила на гвардията беше зловещо.

Армията се огъна внезапно от всички страни наведнъж, откъм Угомон, Ла Е-Сент, Паплот, Плансноа. Викът: „Измяна!“ беше последван от възгласа: „Да се спасява кой както може!“ Разпръсващата се армия извиква представата за размразяването на ледовете. Всичко се огъва, напуква, разцепва, пращи, плува, пада, сблъсква се, бърза, устремява се бурно. Невиждано разпадане. Ней се метна на нечий кон, без шапка, без връзка, без сабя, застана напреко на шосето за Брюксел, препречвайки едновременно пътя и на англичани, и на французи. Той се опитва да задържи армията, зове я, обсипва я с ругатни, вкопчва се в отстъпващите. Но не може да насмогне. Войниците се дърпат от него и викат:

— Да живее маршал Ней!

Два полка на Дюрют сноват напред-назад като зашеметени, подхвърляни като топки между сабите на уланите и стрелбата на бригадите на Кемпт, Бест, Пек и Райлънд. Най-гибелната схватка е отстъплението. Другарите се убиват един друг, за да могат да избягат, ескадроните и батальоните се сблъскват едни други и се разпръсват по бойното поле като пяна над морски вълни. Този поток повлича Лобау на единия край, а Рей — на другия. Наполеон напразно издига преградни стени с останалите гвардейци. Напразно жертвува личните си ескадрони в един последен напън. Кио отстъпва пред Вивиън, Келерман — пред Венделиър, Лобау — пред Бюлов, Моран — пред Пирх, Домон и Сюбервик — пред принц Вилхелм Пруски. Гийо, който застава начело на личните императорски ескадрони, пада, стъпкан от английските драгуни. Наполеон препуска край бегълците, уговаря ги, настоява, заплашва, умолява. Всички тия уста, които сутринта бяха викали: „Да живее императорът!“, сега са се раззинали безмълвно срещу него. Всъщност те едва ли го познават.

Току-що пристигналата пруска кавалерия се нахвърля, понася се шеметно, сече, реже, намушква, убива, изтребва. Впряговете се люшват назад, оръдията побягват конярите разпрягат товарите и яхват конете, за да се изплъзнат; прекатурени фургони препречват пътя и дават повод за нова сеч. Хората се повалят едни други, премазват се, тъпчат безразборно по живи и мъртви. Ръцете се движат безсвястно. Обърканото множество пъпли по пътища, пътеки, мостове, равнини, хълмове, долини, горички, всичко е задръстено от обърнатите в бягство четиридесет хиляди мъже. Вопли, отчаяние, захвърлени в ръжта пушки и раници, проправяне на път със сабя в ръка; няма вече другари, няма офицери, няма генерали, а само неподдаващ се на описание ужас. Цитен сече на воля Франция. Лъвовете са се превърнали в зайци. Такава страшна гледка представляваше това бягство.

В Женап френските войски направиха опит да се спрат, да образуват фронт, да дадат отпор на врага. Лобау събра към триста души. Преградиха входа към селото. Но при първия залп на пруската артилерия всичко живо удари отново на бяг и Лобау беше пленен. И днес личи отпечатъкът на този залп върху стената на старата тухлена сграда вдясно от пътя, на няколко минути от Женап. Прусаците се втурнаха в Женап, несъмнено ожесточени от лесната победа. Преследването взе чудовищни размери. Блюхер заповяда французите да бъдат избити до човек. Роге пръв беше дал този печален пример, като беше заплашил със смърт всеки френски гренадир, който му доведе жив пруски пленник. Блюхер надмина Роге. Генералът на младите гвардейци Дюем, притиснат до една странноприемница в Женап, предаде сабята си на един хусар на смъртта, който пое сабята и с нея уби пленника. Победата завърши, с клане на победените. Да накажем, защото въплътяваме историята. Старият Блюхер покри с безчестие името си. Тази жестокост беше върхът на бедствието. Отчаяната отстъпваща армия мина през Женап, мина през Катр-Бра, мина през Госли, през Фарн и Шарльороа, пресече Тюен и се спря едва на границата. Уви? Кой бягаше така поголовно? Великата армия.

Безпричинни ли бяха това изстъпление, този ужас, това разпадане на най-възхитителната, на най-величавата храброст? Не. Сянката на една страшна десница се простира над Ватерло. Този ден принадлежеше на съдбата. Свръхчовешка сила го предопредели. Затова главите се наведоха ужасени. Затова самоотвержените бойци сложиха оръжие. Победителите на Европа паднаха сразени, без да могат да предприемат или да кажат нещо, усещайки нечие страшно присъствие в мрака. Hoc erat in fatis.[16] В този ден се измени бъдещето на цялото човечество. Ватерло е оста, около която се завъртва деветнадесетият век. Необходимо беше да изчезне един велик човек, за да настъпи едно велико столетие. С това се беше нагърбил някой, комуто никой не може да противостои. Паниката на героите е обяснима. Не само облак забули битката при Ватерло, прекоси я метеор; над нея мина Бог.

По здрач, в една нива край Женап, Бернар и Бертран уловиха за полите на редингота му умисления злокобен призрак с блуждаещ поглед, който, повлечен дотук от потока на отстъпващите, беше слязъл от коня си и уловил под мишница юздата му, крачеше сам назад към Ватерло. Този човек беше Наполеон, опитващ се все още да върви напред, величав сомнамбул, воден от рухналия си блян.

XIV
Последното каре

Няколко карета от императорската гвардия, неподвижни сред бурния поток на отстъпващите, подобни на канари сред водовъртеж, удържаха чак до нощта. И когато нощта се спусна ведно със смъртта, те дочакаха непоколебими двойния мрак и се оставиха да бъдат погълнати от него. Всеки полк, откъснат от другите, без никаква връзка с разбитата отвред армия, умираше поотделно. За да извършат този последен подвиг, те бяха заели позиция — едни на височините при Росом, други в равнината на Мон-Сен-Жан. Там, изоставени, сами, победени, сурови, мрачни, тези карета изживяваха жестока агония. В тях умираха Юлм, Ваграм, Йена, Фридланд[17].

Към девет часа вечерта, когато се здрачи, в подножието на платото Мон-Сен-Жан беше останало само едно каре. То се съпротивляваше в трагичния дол, в подножието на склона, по който се бяха изкачили кирасирите и който сега беше залян от английските войски, сражаваше се под съсредоточения огън на победната вража артилерия, под невъобразим град от снаряди. Неизвестен офицер на име Камброн го командуваше. При всеки залп карето се смаляваше, но продължаваше да се бори. То отвръщаше на оръдейния огън с пушечна стрелба, скъсявайки всеки миг четирите си страни. Бегълците, спирайки се сегиз-тогиз, за да си поемат дъх, слушаха мрачната пукотевица в далечината, която постепенно заглъхваше в тъмнината.

Когато от целия легион останаха само шепа мъже, когато знамето им се превърна в дрипа, когато пушките им, изстреляли всички патрони, се превърнаха в тояги, когато грамадата мъртъвци се извиси по-голяма от скупчените живи, победителите бяха обхванати от свещен ужас пред величието на тези самообрекли се на смърт бойци и английската артилерия млъкна, за да си поеме дъх. Сякаш искаше да им даде малко отдих. Френските бойци виждаха около себе си кръжащи призраци, силуети на конници, черни профили на оръдия и белезникаво небе в рамка от дула и колела. Чудовищната мъртвешка глава, която винаги се привижда на героите през дима на битката, се приближаваше, вперила поглед в тях. Те чуха в здрачната мъгла как отново зареждат оръдията, запалените фитили сключиха кръг над главите им като тигърски очи, пълначите на английските батареи се доближиха до оръдията и в този миг, забавяйки смъртоносната минута, надвиснала над тези мъже, един английски генерал, Колвил според едни, Мейдлънд според други, им извика дълбоко покъртен:

— Храбри французи, предайте се!

Камброн отвърна:

— Merde![18]

XV
Камброн

От уважение към френския читател най-хубавата дума, която може би е произнесъл някога французин, не трябва да се увековечава. Забранено е да се описват възвишени постъпки в историята.

На наш риск и отговорност ние престъпваме тази забрана. И така, между всички тия исполини имаше един титан — Камброн.

Да кажеш тази дума и после да умреш! Има ли нещо по-величаво от това? Защото желанието да умреш е равносилно на смърт и ако този човек живее още, макар и убит от оръдейния огън, това не е по негова вина.

Не обърнатият в бягство Наполеон спечели битката при Ватерло, не Уелингтън, отстъпващ в четири часа и отчаян в пет, не Блюхер, който изобщо не влезе в истински бой. Камброн спечели битката при Ватерло.

Не е ли равносилно на победа да сразиш с подобна дума гръмотевицата, която те убива?

Да дадеш този отговор на катастрофата, да хвърлиш тази дума в лицето на съдбата, да сложиш този пиедестал на бъдещия лъв, да противопоставиш този възмутен възклик на дъжда от предишната нощ, на предателската стена на Угомон, на вдлъбнатия път за Оен, на закъснението на Груши, на своевременното пристигане на Блюхер, да проявиш хумор в самия гроб, да останеш прав, макар че си повален, да удавиш в две срички европейската коалиция, да направиш непристойната дума свещена, вплитайки в нея блясъка на Франция, да приключиш безочливо Ватерло с карнавал, да допълниш Леонид с Рабле, да предадеш цялата тази победа с една възвишена дума, която не е прието да се произнася, да загубиш почва под краката си, но да стъпиш здраво в историята, да намериш сили след подобно клане пръв ти да покажеш чувство за комичното, това е действително неимоверно!

Все едно да оскърбиш мълнията. Този жест достига величието на Есхил.

Произнасянето на тази дума извиква представа за разтрошени кости. Гръдният кош на Камброн е изпращял под напора на презрението. Преливащата агония избликва. И така, кой победи? Уелингтън? Без Блюхер той беше загубен. Тогава Блюхер? Не. Ако Уелингтън не беше започнал, Блюхер нямаше да може да довърши. Само Камброн, който случайно се мярва в последния час, незнайният воин, нищожната пионка на войната, си дава сметка, че цялата тази сеч почива на измама, двойно по-покъртителна, защото е довела до катастрофа. И в мига, когато му иде да се пръсне от ожесточение, му предлагат тази жалка утеха — живота! Как да не излезе от кожата си!

Срещу него са всички европейски крале, успелите в боя генерали, юпитеровци-гръмовержци със своите сто хиляди победоносни воини и още цял милион зад тия сто хиляди със зиналите си оръдия със запалени фитили; императорската гвардия, цялата велика френска армия лежат в нозете им, Наполеон е сразен миг преди това, останал е единствен Камброн. Останал е само този нищожен земен червей, за да възроптае. И той ще възроптае. Търси само подходящата дума, както воинът търси сабя. Устата му се налива с гневна пяна и тази пяна е подходящата дума. Пред невероятно голямата и същевременно посредствена победа, пред тази победа без победители, отчаяният воин се изправя. Той чувствува на плещите си чудовищната й тежест, но същевременно си дава сметка, че тя е нищожна. И не само плюе на нея. Смазан от гнета на численото превъзходство, на грубата материална сила, той намира отдушник за душата си в думата merde. Ние я повтаряме. Да кажеш такава дума, да проявиш такова мъжество, да намериш такъв отдушник, това именно значи да си победител.

В този съдбоносен миг духът на великите дни говори в неизвестния воин. Камброн намери думата, която подхожда на Ватерло, както Роже дьо л’Ил, осенен от неземно вдъхновение, съчини „Марсилезата“. Една светкавица от божествения ураган достига до тия мъже и прониква в тях, те изтръпват и единият запява свещен химн, другият надава възмутен вик. Този изблик на титаническо презрение на Камброн е насочен не само срещу Европа от името на империята; това би било много слабо. Той е насочен срещу миналото от името на революцията. В гласа на Камброн отеква и оживява духът на исполините от близкото минало. Чрез него сякаш говори Дантон или яростно се заканва Клебер.

В отговор на този вопъл на Камброн гласът на англичанина изкомандува:

— Огън!

Батареите блеснаха, хълмът се разтресе, всички медни дула изригнаха последния злокобен залп, кълба гъст дим, посребрен от изгряващата луна, запъпли над дола и когато се разнесе, в него не беше останало вече нищо. Шепата неустрашими воини бяха унищожени. Императорската гвардия беше мъртва. Четирите стени на живия редут лежаха повалени, само тук-таме сред труповете се забелязваха леки гърчения. Така издъхнаха на Мон-Сен-Жан върху пропитата от дъжд и кръв земя френските легиони, по-велики и от римските. Те паднаха сред почернелите жита там, където сега в четири часа сутринта минава, подсвирквайки с уста и шибайки весело кончето си, нивелският пощальон Жозеф.

XVI
Quod libras in duce?[19]

Битката при Ватерло си остава загадка. Тя е еднакво непонятна както за тия, които я спечелиха, така и за този, който я загуби. Наполеон я обяснява с паниката.[20] Блюхер вижда в нея само оръдеен огън. Уелингтън е в пълно неведение. Прегледайте докладите. Сведенията са неясни, обяснителните бележки — объркани. Едни се запъват, други сричат. Жомини разделя битката при Ватерло на четири етапа. Муфлинг я разчленява на три фази. Шарас — макар че в известно отношение ние не споделяме преценката му — единствен е схванал с надменния си поглед най-същественото: разгромяването на човешкия гений, встъпил в двубой с провидението. Всички други историци са като че ли заслепени и търсят пипнешком истината. Безспорно светкавичен ден, ден на гибел за военната монархия, която повлече при рухването си — за голямо смайване на кралете — всички кралства. Ден на крушение на силата, на поражение на войната.

Участието на хората е без всякакво значение в това събитие, предопределено от висша необходимост.

Ако отнемем Ватерло от Уелингтън и Блюхер, ще отнемем ли нещо от Англия и Германия? Не. Съдбата на прославена Англия и на величествена Германия не е поставена на карта при Ватерло. Благодарение на небето народите са велики независимо от смъртоносните подвизи на сабята. Нито Германия, нито Англия, нито Франция могат да се поберат в една ножница. В епохата, когато Ватерло е само звън на саби, Германия притежава Гьоте, който стои над Блюхер, а Англия — Байрон, който стои над Уелингтън. Нашият век се характеризира с пищния изгрев на идеи и Англия и Германия имат голям дял в блясъка на тази зора. Те се възвисяват благодарение на идеите си. Тяхно вродено свойство е да предизвикват повишение на равнището на цивилизацията; то не зависи от случая, а произтича от самата им същност. Техният възход в деветнадесети век не се дължи на Ватерло. Само варварските народи израстват внезапно след някоя победа. Временно тщеславие на придошли след буря потоци. Цивилизованите народи, особено в нашата епоха, не дължат разцвета или упадъка си на добрата или лоша слука на един пълководец. Тяхното самостоятелно значение в човешкия род е резултат на нещо по-съществено, отколкото една обикновена битка. За щастие тяхната чест, тяхното достойнство, тяхната просветеност, техният гений не са номера на билети, които героите и завоевателите — необикновени играчи — могат да проиграят в лотарията на сраженията. Често битката е загубена, но затова пък е спечелен напредък. По-малко слава, но повече свобода. Барабаните млъкват, но заговорва разумът. Това е игра на който губи, печели. Нека разгледаме впрочем хладнокръвно Ватерло от двете гледища. Да отдадем на случая това, което се дължи на случая, и на Бога това, което е дял на Божията Воля. Какво представлява Ватерло? Победа? Не. Квинта при покер.

Квинта, спечелена от Европа и заплатена от Франция.

Не си заслужаваше всъщност да се издига лъв на това място.

Ватерло е между другото най-необикновената среща, която историята познава. Наполеон и Уелингтън. Не врагове, а антиподи. Никога Бог, който обича антитезите, не е създавал по-поразителен контраст и не е изправял по-изненадващо двама души един срещу друг. От едната страна — точност, предвидливост, строг ред, благоразумие, осигурено отстъпление, грижливо пазени резерви, упорито хладнокръвие, невъзмутима методичност, стратегия, използуваща сполучливо терена, тактика на съгласуване действията на батальоните, сеч по всички правила на изкуството, воюване с часовник в ръка, никакво разчитане на случайността, изпитано, класическо мъжество, съвършена безпогрешност. От другата — интуиция, откровение, оригиналност във военното изкуство, свръхестествен усет, огнен взор, проницателен като поглед на орел и поразяващ като мълния, невероятна военна дарба, съчетана с надменна неудържимост, тайнствени пориви на много сложна натура, съюз със съдбата, с реката, равнината, рида и гората, събрани на едно и принудени да се покоряват, деспотичност, стигаща дотам, че дори бойното поле й се подчинява, вяра в щастливата звезда, която допълва тънкото владеене, на стратегията, като насочва и същевременно обърква. Уелингтън беше Барем[21] на войната, а Наполеон — Микеланджело. И този път геният беше победен от пресметливостта.

И двамата очакваха нечие идване. Точният изчислител победи. Наполеон очакваше Груши. Той не дойде. Уелингтън очакваше Блюхер. Той пристигна.

Уелингтън е класическата война, която си отмъщава за неотдавнашния провал. Бонапарт в зората на военната си мощ бе срещнал тази война в Италия и гордо я бе сразил. Тогава старата кукумявка побягна пред младия ястреб. Някогашната тактика беше не само разбита, но и скандализирана. Кой беше този двадесет и шест годишен корсиканец, какво представляваше този блестящ невежа, срещу когото се беше опълчило всичко живо, който нямаше нищо, нито провизии, нито боеприпаси, нито оръдия, нито обувки, нито дори армия и който, застанал с шепа мъже срещу многочислени пълчища, се втурваше срещу обединена Европа и по необясним начин печелеше победа след победа при най-невъзможни условия? Откъде беше изникнал този светкавично бърз безумец, който почти без да си поеме дъх, с едни и същи карти в ръка, превръщаше на прах и пепел една след друга петте армии на германския император, поваляйки Болийо след Алвинци, Вюрмсер след Болийо, Мелас след Вюрмсер, Мак след Мелас? Отде се бе взел този новак във войната, дързък като небесно светило? Военната академия го отричаше, като същевременно отстъпваше пред него. Там беше източникът на неукротимата ненавист на стария цезаризъм срещу новия, на дисциплинираната сабя срещу огнения меч, на шахматната дъска срещу гения. На 18 юни 1815 година последната дума се падна на тази ненавист и тя вписа под Лоди, Монтебелло, Монтеноте, Мантуа, Маренго и Арколе името Ватерло. Тържество на посредствеността, което радва превъзхождащите числено. Съдбата допусна тази лоша шега. При залеза си Наполеон срещна наново Вюрмсер подмладен.

Защото действително само белите коси отличаваха Вюрмсер от Уелингтън.

Ватерло е първостепенно сражение, спечелено от второстепенен пълководец.

Ако в битката при Ватерло има нещо, достойно за възхищение, безспорно то е английската твърдост, английската решителност, английското хладнокръвие. Нека не ни се сърди Англия, но най-прекрасното нещо в тази битка беше самата тя. Не пълководецът, а армията й.

Уелингтън, невероятно непризнателен, заявява в едно свое писмо до лорд Батърст, че армията, която е водила сражението на 18 юли 1815 година, била „отвратителна“. Какво ли мисли за тия негови думи зловещата грамада човешки кости, погребана под браздите на Ватерло?

Англия прояви премного скромност спрямо Уелингтън. Като възвеличава прекомерно Уелингтън, тя смалява себе си. Уелингтън е най-обикновен герой, както всеки друг. Сивите шотландци, конните гвардейци, полковете на Мейдлънд и Мичел, пехотата на Пек и Кемпт, кавалерията на Понсонби и Съмърсет, планинците, свирещи на гайда под картеча, батальоните на Райлънд, току-що излюпени новобранци, които едва бяха научили да държат оръжието в ръка и удържаха позицията срещу изпечените юначаги от Еслинг и Риволи, ето кой е велик. Уелингтън беше упорит, това беше главната му заслуга и ние не му я оспорваме, но и най-незначителният негов пехотинец или кавалерист прояви не по-малка упоритост от него. Железните войници струваха не по-малко от железния херцог. Колкото до нас, ние отдаваме възхвала на английския воин, на английската армия, на английския народ. Ако някой е достоен за трофей, това е цяла Англия. По-справедливо щеше да бъде, ако върху колоната в памет на Ватерло, вместо статуята на един само човек, се възвисяваше в облаците статуята на цял един народ.

Но велика Англия ще се разгневи от тези наши думи. Тя все още пази, дори след своята 1688 и нашата 1789 година, феодалните си илюзии. Тя все още вярва в йерархията и наследствеността. Този ненадминат по мощ и слава народ цени себе си като нация, а не като народ. Като народ той се покорява драговолно и признава лорда за господар. Като работник безропотно понася презрението. Като войник безропотно понася физическото наказание. Нека си спомним, че в битката при Инкерман един сержант, който спасил, както разправят, цялата армия, не бил упоменат от лорд Реглън, защото английската военна йерархия не позволява да се споменават в докладите имена на герои без офицерски чин.

Най-изумителното при стълкновения от рода на битката при Ватерло е невероятно ловката намеса на случайността. Дъжд през нощта, стена при Угомон, вдлъбнат път за Оен, Груши, глух за оръдейните гърмежи, вероломен водач на Наполеон, добросъвестен водач на Бюлов; цялото това страхотно бедствие беше проведено с удивителна целенасоченост.

Общо взето, трябва да изтъкнем, че при Ватерло преобладаваше клането, а не боят.

От всички сражения с линейна тактика Ватерло се отличава с най-къс фронт в сравнение с броя на бойците. Фронтът на Наполеон беше разположен на три четвърти левга, а на Уелингтън — на половин левга. Седемдесет и две хиляди воини от едната и от другата страна. Тази именно сгъстеност обяснява клането.

От направените изчисления беше установено следното съотношение. Загуба на хора при Аустерлиц: французи — четиринадесет на сто, руси — тридесет на сто, австрийци — четиридесет и четири на сто. При Москва река: французи — тридесет и седем на сто, руси — четиридесет и четири. При Бауцен: французи — тринадесет на сто, руси и прусаци — четиринадесет. При Ватерло: французи — петдесет и шест на сто, съюзниците — тридесет и едно на сто. Общо за Ватерло: четиридесет и едно на сто. Сто четиридесет и четири хиляди бойци; шестдесет хиляди убити.

Днес полето на Ватерло прилича на коя да е друга равнина и от него лъха спокойствието, присъщо на земята, тази равнодушна носителка на човешкия род.

Нощем обаче то излъчва призрачен здрач и ако някой пътник броди по него, ако се вгледа и ослуша, ако се унесе в спомени подобно на Вергилий пред злокобната равнина край Филипи[22], пред него ще оживее паметното бедствие. Ще оживее страшният 18 юни. Изкуствената могила-паметник ще избледнее пред очите му, очертанията на лъва ще се разсеят, бойното поле ще придобие истинския си изглед. Редиците на пехотата се люшкат в равнината, конници в бесен галоп се носят на хоризонта: мечтателят вижда изтръпнал блесналите саби, искрящите щикове, пламтящите бомби, чудовищното кръстосване на оръдейните залпове. Той чува, подобно на гробовен стон, неясния ропот на призрачната битка. Сенките са гренадирите, проблясващите светлинки — кирасирите. Този скелет тук е Наполеон, а онзи — Уелингтън. Отдавна вече никой от тях не съществува, но те все още налитат един на друг и се сражават; и доловете още се обагрят в кръв, и дърветата тръпнат, и изстъплението се въззема чак до облаците, и гибелните възвишения Мон-Сен-Жан, Угомон, Фришмон, Паплот, Плансноа проблясват смътно в тъмата, увенчани с рояци взаимно изтребващи се призраци.

XVII
Трябва ли да оправдаем Ватерло

Съществува напълно заслужаваща уважение либерална школа, която съвсем не отрича Ватерло. Ние не спадаме към нея. За нас Ватерло е само изумителната рождена дата на свободата. Изненадващо е безспорно, че такава орлица се е излюпила от подобно яйце.

Според преобладаващото гледище Ватерло е по замисъл победа на контрареволюцията. Европа срещу Франция, Петербург, Виена и Берлин срещу Париж, статукво против дръзкия почин, щурмуване на 14 юли 1789 година[23] чрез 20 март 1815 година[24], боен зов на монархиите срещу неукротима метежна Франция. Европа бленуваше да угаси най-сетне народа-вулкан, бълващ лава вече цели двадесет и шест години. Солидарност на династиите Брауншвайг, Насау, Романовци, Хохенцолерни, Хабсбурги с Бурбоните. Свещеното право препускаше, яхнало Ватерло. Вярно е, че за голямо съжаление на победителите Ватерло породи против волята им конституционен порядък. Френската империя беше деспотична и като естествена реакция кралската власт трябваше непременно да бъде либерална. Защото революцията не може да бъде победена истински. Неизбежна и предопределена от провидението, тя възниква постоянно: преди Ватерло в лицето на Бонапарт, който прекатурва старите тронове, след Ватерло в лицето на Людовик XVIII, който издава хартата и й се подчинява. Бонапарт поставя един пощальон на неаполския трон и един сержант на шведския, служейки си с неравенството, за да докаже равенството. Людовик XVIII приподписва в Сент-Уен декларацията за правата на човека. Искате ли да си дадете ясна сметка какво представлява революцията? Наречете я прогрес. Искате ли да си дадете ясна сметка какво представлява прогресът? Наречете го утрешен ден. Утрешният ден гради непоколебимо своето дело, той го гради още от днес. И винаги постига своята цел, макар и по неочакван начин. Той използува Уелингтън, за да превърне довчерашния войник Фоа[25] в оратор. Фоа е повален при Угомон, за да се изправи на трибуната. Така действува прогресът. Няма негодно сечиво за този труженик. Той приспособява за своето божествено дело, без ни най-малко да се обърка, и човека, прекрачил Алпите, и залитащия добродушен старик. Той използува еднакво и болния от подагра, и завоевателя: завоевателя — вън от страната, а болния от подагра — вътре в нея. Преустановявайки рязко събарянето на европейските тронове с меч в ръка, Ватерло има само една последица — че делото на революцията продължи по друг път. Мечовете изиграха ролята си, дойде ред на мислителите. Ватерло пожела да спре победния ход на деветнадесети век, но той мина по него и продължи своя път. Свободата възтържествува над тази трагична победа.

Едно е безспорно: контрареволюцията тържествуваше при Ватерло, тя се усмихваше на Уелингтън, предлагаше му маршалските жезли на цяла Европа, включително и маршалския жезъл на Франция, както твърдяха някои, търкаляше радостно количките с пръст, размесена с човешки кости, за да издигне пирамидата на лъва, вписа победоносно на пиедестала му паметната дата 18 юни 1815 година, поощряваше Блюхер в клането на отстъпващите, навеждаше се хищно над Франция от платото Мон-Сен-Жан като над плячка. Контрареволюцията шепнеше позорната дума „разпокъсване“. Но когато стигна в Париж, тя видя отблизо кратера, почувствува палещата пепел под нозете си и се опомни. Задоволи се с недомлъвките на хартата.

Нека видим във Ватерло само това, което действително се крие в него. Свободата съвсем не беше предвидена. Контрареволюцията, без да иска, се оказа либерална, също както, благодарение на аналогично явление, Наполеон, без да иска, стана революционер. На 18 юни 1815 година този Робеспиер, възседнал кон, беше свален от седлото.

XVIII
Засилване властта на свещеното право

Край на диктатурата. Една европейска система рухна напълно.

Империята, се сгромоляса в мрак, подобен на мрака, който придружаваше агонията на римското владичество. Има възможност да се изплува от бездната, както това е станало по време на варварските нашествия. Само че варварското нашествие през 1815 година, чието малко име е контрареволюция, имаше тесни гърди, бързо се задъха и се спря. Трябва да признаем, че империята беше оплакана, и то оплакана от очи на мъже-герои. Ако славата е въплътена в превърнатия в скиптър меч, империята беше самата слава. Тя беше разпръснала по земята цялата светлина, на която е способна тиранията — мрачна светлина или нека кажем по-скоро, тъмна светлина. Сравнена с истинската дневна светлина, тя е нощ. Но когато тази нощ изчезна, като че ли настъпи затъмнение.

Людовик XVIII се върна в Париж. Народните танци на 8 юли изличиха от паметта възторга от 20 март. Корсиканецът стана антитеза на беарнеца[26]. Над купола на Тюйлери се развя бяло знаме. Изгнаниците завзеха властта. Масата от хартуълски чам[27] беше поставена пред извезаното с лилии кресло на Людовик XIV. Припомняха отдавнашните битки при Бувин и Фонтьоноа[28], запратили Аустерлиц в древността. Олтарът и тронът се побратимиха тържествено. Над Франция и над целия континент се установи една от най-неоспорваните форми на обществено благоденствие през деветнадесети век. Европа се накичи с бялата кокарда. Трестайон[29] се покри със слава. Девизът „Non plubiris impar“[30] пак се появи на фасадата на казармата на Ке д’Орсе сред каменни лъчи, изобразяващи слънце. Там, дето по-рано се помещаваше императорската гвардия, сега бяха настанени кралски мускетари. Триумфалната арка на площад Карусел, отрупана с нежелани победи, се чувствуваше неловко сред всички тия нововъведения, леко засрамена може би от Маренго и Арколе, и излезе от затрудненото си положение посредством една статуя на Ангулемския херцог.

Гробището Мадлен, страхотният общ гроб от деветдесет и трета година, се покри с мрамор и яспис, защото в неговата пръст бяха размесени тленните останки на Людовик XVI и на Мария-Антоанета. В рова във Венсенската гора изникна надгробна колона с пресечен връх, напомняща, че херцог д’Енгиен беше разстрелян в същия месец, когато беше коронясан Наполеон. Папа Пий VII, който го беше помазал малко след смъртта на херцога, благослови падането на императора също така невъзмутимо, както беше благословил възшествието му. В Шьонбрун живееше крехка сянка на четиригодишна възраст и ако някой я назовеше „италиански крал“, биваше обвинен в държавна измяна. Всички крале заеха отново троновете си, властелинът на Европа беше затворен в клетка, старият строй беше заменен с друг, светлините и сенките на земята смениха местата си и всичко това стана само защото в един летен следобед някакво воловарче беше казало на прусака в гората: „Минете оттук, а не оттам!“

1815 година напомня злокобен април. Старата нездрава и отровна действителност се покри привидно с пролетна премяна. Лъжата встъпи в брак с 1789 година, свещеното право се прикри зад една харта, заблужденията взеха конституционен облик, предразсъдъците, суеверията и задните мисли се лакираха с либерализъм, разчитайки дълбоко в себе си на член 14. Змиите смениха само кожата си.

Човешката личност беше едновременно възвеличена и принизена от Наполеон. По време на това величествено господство на материята идеалът получи странното название идеология. Голямо неблагоразумие от страна на този велик човек — да подхвърли на гавра бъдещето. А междувременно народите, пушечно месо, влюбено в своя изтребител, го търсеха с очи. Къде е той? Какво прави?

— Наполеон умря — каза някакъв минувач на един инвалид от Маренго и Ватерло.

— Той да умре! — извика ветеранът. — Лошо го познавате!

Народното въображение превръщаше в божество сразения герой. След Ватерло фонът на Европа потъмня. Дълго след изчезването на Наполеон се чувствуваше голяма празнота.

Кралете заеха празното място. Стара Европа се възползува от това, за да извърши някои преобразования. Възникна свещеният съюз, прекрасен съюз[31], както беше предрекло съдбоносното Ватерло.

Пред лицето на тази стара, преобразувана Европа се оформи обликът на нова Франция. Бъдещето, осмяно от императора, встъпи в правата си. То носеше на челото си една звезда — свободата. Пламенните очи на младите поколения се обърнаха към него. Странно явление: духовете се влюбиха едновременно и в бъдещето — свободата, и в миналото — Наполеон. Победеният израсна чрез поражението. Поваленият Бонапарт изглеждаше по-висок от гордо изправения Наполеон. Победителите се уплашиха. Англия го охраняваше чрез Хъдсън Лоу[32], Франция го дебнеше чрез Моншьоню[33]. Неговите бездейно скръстени ръце станаха постоянна грижа на троновете. Александър го кръсти „безсъницата ми“. Този ужас се дължеше на революционната искра, която той носеше в себе си. Това именно обяснява и оправдава бонапартисткия либерализъм. Призракът на заточеника будеше трепет в стария свят. Кралете царуваха неспокойно, докато на хоризонта им се привиждаше скалата на Света Елена.

Докато Наполеон чезнеше в Лонгууд, шестдесетте хиляди воини, паднали на бойното поле при Ватерло, гниеха спокойно в земята и част от техния покой се предаде и на света. Виенският конгрес създаде в тази атмосфера договорите от 1815 година, а Европа нарече тази епоха Реставрация.

Ето същността на Ватерло.

Но какво е неговото значение в сравнение с вечността? Целият този вихър, буреносният облак, войната и последвалият мир, целият този мрак не замъгли нито за миг светлината на огромното око, което не прави разлика между листната въшка, подскачаща от стръкче на стръкче в тревата, и орела, прелитащ от камбанария на камбанария в кулите на „Парижката света Богородица“.

XIX
Бойното поле нощем

Нека се върнем — нашият разказ изисква това — на съдбоносното бойно поле.

На 18 юни 1815 година имаше пълнолуние. Лунната светлина подпомогна Блюхер в жестокото преследване на бегълците, издаде следите им, предостави злополучната отстъпваща армия на пруската кавалерия и допринесе за клането. Понякога нощта е трагична съучастница на бедствията.

След последния оръдеен залп равнината на Мон-Сен-Жан опустя.

Англичаните заеха френския лагер: нощуването в лагера на победения е обичайното ознаменуване на победата. Те разположиха бивака си отвъд Росом. Прусаците, увлечени в преследването, отидоха по-нататък. Уелингтън отседна в селцето Ватерло, за да напише доклада си до лорд Батърст.

Безспорно латинското „Sic vos non vobis“[34] много подхожда на това селце. Ватерло остана вън от битката, на половин левга от полето на действие. Обстрелваха Мон-Сен-Жан, Угомон беше опожарен, Паплот — изгорен, Плансноа също, Ла Е-Сент бе превзета с щурм, Бел-Алианс стана свидетел на прегръдката на двамата победители. А вече едва си спомняме тия имена, докато Ватерло, макар че остана настрана от битката, отнесе всички лаври.

Ние не сме поклонници на войната и когато се представи случай, й казваме истината в очите. Войната притежава някаква чудовищна красота, ние не й я отричаме. Но трябва да признаем, че в нея има и много уродливост. Една от най-невероятните прояви на тази уродливост е незабавното ограбване на мъртъвците след победата. Зората след битката изгрява винаги над голи трупове.

Кой извършва това? Кой осквернява по този начин блестящия успех? Чия мерзка ръка се прокрадва в джоба на победата? Кои са тези мошеници, които вършат тъмното си дело зад гърба на славата? Някои философи, между които и Волтер, твърдят, че това са същите хора, които са извоювали победата. Същите хора, твърдят те, и никой друг. Оцелелите ограбват мъртвите. Героят през деня се превръща във вампир през нощта. В края на краищата нямаш ли право да поразсъблечеш този, който собственоръчно си превърнал в труп? Колкото до нас, подобно твърдение ни се струва неправдоподобно. Ние смятаме, че е невъзможно една и съща ръка да жъне лаври и да събува ботуши на мъртъвци.

Едно обаче е безспорно. Обикновено след победителите довтасват крадците. Но нека приемем, че боецът, и особено съвременният боец, няма нищо общо с това.

Всяка армия си има опашка и там трябва да дирим виновниците. Хора-прилепи, полуразбойници, полуслуги, всевъзможни нощни птици, рожби на мрака, който носи името война, облечени в униформа, макар че не влизат в бой, мними, болни, опасни хроми, съмнителни лавкаджии, които сноват насам-натам, понякога с жените си, с малки колички и крадат това, което после препродават, просяци, които се предлагат за водачи на офицерите, селяни от обоза, мародери — не говорим за нашата епоха, но някога по време на поход зад войската се влачеше цялата тази паплач, наречена на войнишко арго „тренар“[35]. Никоя армия и никоя нация не е отговорна за тия типове. Някои от тях са говорели италиански, а са вървели след германци, други са говорели френски, а са се влачели подир англичани. Такъв един мерзавец, испански мародер, говорещ френски, уби предателски и обра на самото бойно поле през нощта след победата при Серизол маркиз дьо Фервак, който го взел за някого от нашите, подведен от пикардските му брътвежи. Узаконеното мародерство създаваше мародери. Отвратителното правило: „Да се живее за сметка на врага“, беше първопричината за тази напаст, която би могла да се премахне само със сурова дисциплина. Има измамни репутации. Не винаги е съвсем ясна причината за особената популярност на някои генерали, нелишени, разбира се, от качества. Войниците обожавали Тюрен, защото той проявявал търпимост към грабежите им. Позволеното зло съставя част от добротата. Тюрен беше толкова добър, че допусна да залеят с огън и кръв Пфалц. Броят на мародерите, които се присламчваха зад войските, зависеше от строгостта на командуващия. След Ош и Марсо не се влачеха „тренари“. След Уелингтън — трябва да му отдадем тази справедливост — вървяха съвсем малко.

Но тъй или иначе, през нощта на 18 срещу 19 юни мъртвите бяха разсъблечени. Уелингтън беше суров. Той издаде заповед да се разстреля всеки, който бъде уловен на местопрестъплението. Но крадливостта има дълбоки корени. Мародерите грабеха на единия край на бойното поле, докато на другия ги разстрелваха.

Луната лееше зловещата си светлина над равнината.

Към полунощ някакъв човек бродеше или по-право, пълзеше край вдлъбнатия път за Оен. Той спадаше, както изглеждаше по всичко, именно към породата, за която току-що говорихме; не беше нито англичанин, нито французин, нито селянин, нито войник, по-скоро вампир, отколкото човек, привлечен от мириса на умряло, дошъл да обере Ватерло, защото за него победата се изразяваше в кражба. Връхната му дреха приличаше на шинел; той беше неспокоен и дързък и се придвижваше напред, озъртайки се час по час назад. Кой беше този човек? По всяка вероятност нощта знаеше повече неща за него, отколкото денят. Не носеше раница, но очевидно под шинела имаше дълбоки джобове. От време на време се спираше, оглеждаше равнината около себе си, за да види дали някой не го наблюдава, навеждаше се бързешком, отместваше някакъв безмълвен и неподвижен предмет върху земята, после се изправяше и се отдалечаваше предпазливо. По пълзенето, по приведеното му тяло, по бързите, тайнствени движения човек би могъл да го вземе за някой от злите духове, които спохождат нощем развалините и които се наричат в древните нормандски предания „блуждаещи духове“.

Някои нощни птици край блатата заемат понякога подобни пози.

Ако някой би се вгледал внимателно в околния здрач, би забелязал на известно разстояние, спрян неподвижно и като че ли прикрит зад грозната сграда на нивелското шосе, на пресечката на пътя от Мон-Сен-Жан за Брен-д’Альо, нещо като малък фургон на лавкаджия, покрит отгоре с насмолени тръстикови пръчки, със запретната в него изгладняла кранта, която скубеше копривата през юздата си. Една жена беше седнала върху сандъците и вързопите във фургона. Може би този фургон имаше някаква връзка с мародера.

Нощта беше ясна. Нито един облак във висините. Колкото и обагрена с кръв да е земята, луната си остава сребристобяла. Небето изявява по този начин равнодушието си. В ливадите клонките на дърветата, прекършени от картеча, но все още придържани от кората, се люшкаха тихо от нощния ветрец. Лек полъх, почти дихание, шумолеше в храстите. По тревата пробягваха тръпки, сякаш отлитаха души.

В далечината се чуваше смътно сноването на патрулите и проверките в английския лагер.

Угомон и Ла Е-Сент все още горяха, образувайки на запад и на изток две огромни клади — два едри скъпоценни камъка, свързани помежду си като с наниз от рубини с ивицата огньове на английския бивак, разположен в огромен полукръг по хълмовете на хоризонта.

Ние описахме вече бедствието на пътя за Оен. Сърцето се свива при мисълта от каква смърт бяха загинали толкова храбреци.

Да живееш, да виждаш слънцето, да бъдеш в разцвета на силите си, да се радваш на здраве и жизненост, да се смееш бодро, да препускаш към славата, която те очаква ослепително прекрасна, да чувствуваш в гърдите туптящото си сърце, дробовете си, изпълнени с въздух, волята си, покорна на разума, да говориш, да мислиш, да се надяваш, да обичаш, да имаш майка, жена, деца, да притежаваш познания и внезапно, преди да си успял да извикаш, за по-малко от минута да се сгромолясаш в бездна, да се плъзнеш, да се, преметнеш в нея, да те смажат и ти сам да смазваш други, да зърнеш житни класове, цветя, листа, вейки, да не можеш да се заловиш за нищо, да почувствуваш, че сабята ти е излишна, че под тебе лежат хора, а над тебе — коне, да се бъхтиш напразно със строшени кости, притиснат жестоко в мрака, да усетиш как нечий крак се забива в окото ти, да захапваш от ярост конски копита, да се задушаваш, да стенеш, да се гърчиш безпомощно в трапа и да си мислиш: „До преди малко бях още жив!“ — има ли нещо по-ужасно? Не е ли това действителност, която надминава най-грозния кошмар?

Сега всичко беше безмълвно там, където доскоро хъркаха жертвите на това трагично произшествие. Вдлъбнатият път беше изпълнен догоре с коне и конници, струпани безразборно едни върху други. Ужасяващо сплетени едни в други. Откосите не личаха, труповете бяха изравнили пътя с равнината и стигаха до самия ръб като напълнена догоре крина с ечемик. Грамада мъртъвци в горния край, поток от кръв — в долния. Така изглеждаше вдлъбнатият път вечерта на 18 юни 1815 година. Кръвта се стичаше чак до нивелския път и образуваше широка локва пред повалените дървета, които преграждаха шосето; и до днес показват това място. На противоположната страна, както си спомня читателят, към женапския път, бяха пропаднали в рова кирасирите. Дебелината на пласта мъртъвци зависеше от дълбочината на вдлъбнатия път. По средата, там, където той ставаше почти равен и където беше минала дивизията на Дьолор, пластът трупове беше най-тънък.

Нощният скитник, когото преди малко показахме на читателя, се придвижваше натам. Той тършуваше в този безкраен гроб. Оглеждаше го. Приемаше сякаш някакъв зловещ парад на мъртъвци. Краката му затъваха в кръвта.

Изведнъж той се спря.

На няколко крачки пред него във вдлъбнатия път, точно където свършваше грамадата мъртъвци, изпод струпаните хора и коне се подаваше една разперена ръка, осветена от лунните лъчи.

На един от пръстите на ръката блестеше нещо — златен пръстен.

Мъжът се наведе, приклекна за миг и когато се изправи, на ръката нямаше вече пръстен.

Всъщност не може да се каже, че той се изправи. Остана приклекнал като подплашен див звяр, обърнал гръб на купчината мъртъвци, оглеждащ зорко хоризонта, подал предпазливо глава над откоса на вдлъбнатия път. Беше се опрял на двете си длани — за известни действия е по-подходящо да се движиш на четири крака като чакал.

Най-после той се осмели и се изправи.

Но в същия миг подскочи стреснат. Някой го беше хванал отзад.

Той се обърна; разперената ръка се беше затворила и се беше вкопчила в полата на шинела му.

Всеки честен човек би настръхнал от страх. Нашият мародер обаче се разсмя.

— Виж ти! — каза той. — Това бил моят мъртвец! Естествено за предпочитане е дух, отколкото стражар.

Междувременно ръката се отпусна омаляла. В гроба усилието е мимолетно.

„Чудна работа! — каза си мародерът. — Дали пък този мъртвец не е жив? Я чакай да видя!“

И той се наведе повторно, претърси купчината, отстрани труповете, които му пречеха, сграбчи китката, после цялата ръка, освободи главата, измъкна трупа и след няколко минути повлече в сянката на вдлъбнатия път бездушно или в най-добрия случай загубило съзнание тяло. То принадлежеше на кирасир, офицер, с висок чин дори. Изпод ризницата се подаваше голям златен еполет. Офицерът беше загубил каската си. Яростен удар със сабя беше разцепил лицето му, то цяло бе обляно в кръв. Впрочем изглеждаше, че той няма нищо счупено и по някаква щастлива случайност, ако изобщо тази дума е уместна тук, мъртвите бяха образували нещо като свод над него и го бяха запазили от премазване. Очите му бяха затворени.

Върху ризницата му блестеше кръстът на „Почетния легион“.

Мародерът откачи сребърния кръст, който изчезна в едно от скривалищата му под шинела.

След това той бръкна в малкото джобче на офицера, напипа часовника и го извади. Претърси и жилетката, намери кесия и пъхна и нея в джоба си.

Помощта, която оказваше на умиращия, беше стигнала точно до този етап, когато офицерът отвори очи.

— Благодаря — пошепна той едва чуто.

Резките движения на мъжа, който го претърсваше, и свежият нощен въздух, вдишван свободно, го бяха съживили.

Мошеникът не отговори нищо. Той само вдигна глава. В равнината се чуха стъпки, вероятно приближаваше патрул.

Офицерът прошепна със замиращ от слабост глас:

— Кой спечели сражението?

— Англичаните — отвърна мародерът.

Офицерът поде:

— Претърсете джобовете ми. Ще намерите кесия и часовник. Вземете ги.

Това беше вече направено.

Скитникът обаче си даде вид, че търси и каза:

— Няма нищо.

— Обрали са ме — каза офицерът. — Съжалявам. Те щяха да бъдат ваши.

Стъпките на патрула се чуваха все по-ясно.

— Някой идва — каза скитникът, канейки се да се отдалечи.

Офицерът вдигна с мъка ръка и го задържа.

— Вие ми спасихте живота. Кой сте?

— И аз като вас служех във френската армия. Трябва да ви оставя. Ако ме уловят, ще ме разстрелят. Спасих ви живота, сега се оправяйте сам.

— Какъв чин имате?

— Сержант.

— Как се казвате?

— Тенардие.

— Няма да забравя това име — каза офицерът. — А вие запомнете моето. Аз се казвам Понмерси.

[1] Египетско крайбрежно селце, където се е провело морско сражение. — Б.пр. ↑

[2] Уолтър Скот, Ламартин, Волабел, Кине, Тиер. — Б.а. ↑

[3] Нещо тъмно (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Нещо тъмно, нещо божествено (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Момчета (англ.). — Б.пр. ↑

[6] Цезар се смее. Помпей ще плаче (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Гръмовержец (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Ето какво гласи надписът:

Почивай в мир!

Тук бе смазан

за нещастие

под каруцата си

ГОСПОДИН БЕРНАР ДЬО БРИ

търговец в Брюксел на (не се чете)

февруари 1637 година.

— Б.пр. ↑

[9] Блестяща победа над австрийците в 1800 г. — Б.пр. ↑

[10] В 1415 г. английският крал Хенри V разбива там многочислената френска армия. — Б.пр. ↑

[11] Наполеонов генерал, провъзгласен за крал на Неапол, нападнал преждевременно австрийците, които го разбили, и не могъл да подпомогне Наполеон при Ватерло. — Б.пр. ↑

[12] Шотландски герой. — Б.пр. ↑

[13] „Splendid“ — дословно. — Б.а. ↑

[14] Белгийски град, в който се бил приютил Людовик XVIII по време на Стоте дни. — Б.пр. ↑

[15] Маршал Ней бе осъден на смърт след заточаването на Наполеон от камарата на френските перове. — Б.пр. ↑

[16] Така е било угодно на провидението (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Победни сражения на Наполеон. — Б.пр. ↑

[18] Разпространена и изразителна френска псувня (фр.). — Б.пр. ↑

[19] Колко тежи вождът (лат.). — Б.пр. ↑

[20] „Една завършена битка, един завършен ден, поправяне на допуснатите грешки, осигуряване на най-големи успехи през следващия ден, всичко бе провалено от един миг на панически страх.“

(Наполеон, „Записки, диктувани на остров Света Елена“) — Б.а. ↑

[21] Автор на ръководства по счетоводство, създател на практическата аритметика. — Б.пр. ↑

[22] Древен град край Егейско море, основан от Филип Македонски, където Брут и Касий са били разбити от Антоний и Октавиан. — Б.пр. ↑

[23] Превземането на Бастилията, национален празник на Франция. — Б.пр. ↑

[24] Влизането на Наполеон в Париж след завръщането му от остров Елба. — Б.пр. ↑

[25] Генерал от Наполеоновата армия, ранен при Угомон, член на камарата на депутатите по време на Реставрацията и виден оратор, водач на либералната опозиция. — Б.пр. ↑

[26] Анри IV, родом от областта Беарн, в Долните Пиренеи. — Б.пр. ↑

[27] Хартуъл, замък в Англия, където е живял Людовик XVIII по време на изгнаничеството си. — Б.пр. ↑

[28] Минали победи на старата монархия. — Б.пр. ↑

[29] Главатар, на монархическите банди по време на белия терор през 1815 г. — Б.пр. ↑

[30] Превъзхождащ останалите (лат.). — Б.пр. ↑

[31] Игра на думи — Sainte-Alliance (Свещен съюз) и Belle-Alliance (прекрасен съюз), име на чифлик при Ватерло, Бел-Алианс. — Б.пр. ↑

[32] Губернатор на остров Света Елена. — Б.пр. ↑

[33] Упълномощен от Франция да надзирава Наполеон на остров Света Елена. — Б.пр. ↑

[34] Вие се трудихте, но не за вас (лат.). — Б.пр. ↑

[35] От глагола trainer — влача. — Б.пр. ↑

Книга втора
Корабът „Орион“

I
Номер 24601 става номер 9430

Жан Валжан беше арестуван наново.

Читателят няма да ни се сърди, ако отминем бързо скръбните подробности около задържането му. Ще се ограничим само да приведем две кратки съобщения, обнародвани в тогавашните вестници няколко месеца след поразителното произшествие, случило се в Монтрьой-сюр-мер.

Дописките не са много изчерпателни. Нека не забравяме, че по онова време още не излизаше „Газет де Трибюно“.

Вземаме първото съобщение от вестник „Драпо блан“. То е от 25 юли 1823 година.

„Една от околиите на департамента Па-дьо-Кале стана наскоро театър на необикновено събитие. Някакъв пришелец в областта, на име господин Мадлен, беше възобновил от няколко години благодарение на нововъведения в производството старата местна индустрия — изработка на ахат и изделия от черно стъкло. По този начин той беше забогатял, като — нека признаем това — беше обогатил и околията. От благодарност към заслугите му го назначиха кмет. Полицията разкри, че този господин Мадлен бил чисто и просто бивш каторжник, самоотлъчил се от принудителното местожителство, осъден за кражба през 1796 година, на име Жан Валжан. Жан Валжан е бил отново върнат в каторгата. Изглежда, че преди да го задържат, той е успял да изтегли от господин Лафит своя влог, надвишаващ половин милион, спечелени между другото напълно законно, както казват, от търговия с произведените от него стоки. Не можа да се узнае къде Жан Валжан е скрил тази сума след връщането му в Тулонската каторга.“

Втората дописка, малко по-подробна, вземаме от „Журнал дьо Пари“ от същата дата.

„Един освободен бивш каторжник на име Жан Валжан беше изправен тия дни пред углавния съд във Вар при изключителни обстоятелства, които не могат да не привлекат вниманието ни. Този престъпник успял да измами бдителността на полицията. Променил името си и се домогнал дори до кметски пост в едно от малките ни градчета в Северна Франция. Организирал там доста крупно предприятие. Но благодарение неуморното усърдие на органите от прокурорския паркет бил изобличен и задържан. Той съжителствувал с една уличница, която умряла от вълнение в момента на арестуването му. Този негодник, надарен с херкулесова сила, успял да се изплъзне повторно, но три-четири дни след бягството си попаднал пак в ръцете на полицията, в Париж този път, когато се канел да се качи на малкия дилижанс, свързващ столицата със селището Монфермей (Сена и Оаза). Казват, че се възползувал от този промеждутък от три-четири дни свобода, за да изтегли значителната сума, която бил вложил у един от нашите крупни банкери. Сумата се изчислява на шест-седемстотин хиляди франка. Според обвинителния акт той, изглежда, е заровил парите си на някакво известно само нему място, така че не са успели да сложат ръка на тях. Както и да е, въпросният Жан Валжан беше изправен тези дни пред углавния съд във Вар, за да отговаря за една кражба посред пътя, извършена преди около осем години при въоръжено нападение на едно от тия славни момчета, които, както ги възпява в безсмъртните си стихове патриархът от Ферней[1]:

… пристигат от Савоя

и чистят сръчно всякакви комини

от саждите, натрупани с години.

Бандитът се отказа от защита. Прозорливият и красноречив прокурор доказа, че кражбата е била извършена със съдействието на съучастници и че Жан Валжан е бил член на разбойническа шайка, подвизаваща се в Южна Франция. На това основание той бе признат за виновен и осъден на смърт. Престъпникът отказа да обжалва делото. Кралят в неизчерпаемото си милосърдие благоволи да замени смъртното му наказание с доживотна каторга. Жан Валжан беше изпратен незабавно в Тулонската каторга.“

Сигурно си спомняте, че Жан Валжан беше известен в Монтрьой-сюр-мер с благочестивите си навици. Някои вестници, между които и „Конститюсионел“, представиха смекчението на присъдата като тържество на католическата партия.

Жан Валжан смени предишния си номер в каторгата. Той стана отсега нататък номер 9430.

За да не се връщаме вече на този въпрос, ще отбележим тук, че заедно с господин Мадлен от Монтрьой-сюр-мер изчезна и благоденствието. Сбъдна се всичко, което той предвиждаше през трескавата, изпълнена с колебания нощ. С него си отиде и „душата на града“. След неговото падане в Монтрьой-сюр-мер се извърши егоистичната подялба, която неизбежно съпътствува крушението на всеки по-издигнат човек, трагичното разпадане на цветущи предприятия, което става всеки ден без много шум в човешката общност и което историята е отбелязала само веднъж, защото е било свързано със смъртта на Александър. Заместниците се обявяват за самозвани крале, а надзирателите — за самозвани фабриканти. Възникнаха зависти и съперничества. Обширните работилници на господин Мадлен бяха затворени, сградите почнаха да се рушат, работниците се пръснаха. Едни напуснаха областта, други изоставиха занаята. Занапред всички почнаха да работят на дребно вместо на едро. За лична печалба, а не за общо благо. Обединителното звено изчезна. Навсякъде конкуренция и настървение. Господин Мадлен стоеше начело на всичко и ръководеше. След като той падна, всеки почна да дърпа чергата към себе си. Дух на раздор смени организираността, злоба замести сърдечността, на мястото на доброжелателното отношение на основателя към всички зацари взаимна омраза. Нишките, свързани от господин Мадлен, се оплетоха и се скъсаха, заместниците му подправиха способа за производство, снижиха качеството на изделията; унищожиха доверието. Пазарите се намалиха, намалиха се и поръчките. Надниците спаднаха, работилниците преустановиха работата си и така дойде разорението. Освен това никой вече не помисляше за бедните. От цялото начинание не остана ни помен.

Дори държавата почувствува, че някъде си някой не съществува вече. Преди да изтекат четири години от присъдата на углавния съд, установяваща в интереса на каторгата, че господин Мадлен и Жан Валжан са едно и също лице, разходите по събиране на данъците в околията на Монтрьой-сюр-мер бяха удвоени и господин дьо Вилел изтъкна публично това обстоятелство през месец февруари 1827 година.

II
Тук читателят ще прочете два стиха, съчинени може би от дявола

Преди да продължим нашия разказ, уместно е да припомним по-подробно едно друго необикновено събитие, станало по същото време в Монфермей, което може би потвърждава до известна степен предположенията на прокурора.

В околностите на Монфермей е разпространено старинно поверие; още по-ценно и интересно, защото народно поверие оцелява досам Париж толкова мъчно, колкото и алое в Сибир. Ние спадаме към тия, които ценят всичко, което може да се смята за рядък екземпляр. Ето прочее какво гласи поверието в Монфермей. Местните жители вярват, че от незапомнени времена дяволът е избрал гората, за да крие в нея съкровищата си. Простодушните женици твърдят, че нерядко можело да се срещне по здрач в затънтените шумаци на гората черен човек, с дървени обувки, с платнен панталон и памучна горна дреха, който прилича на колар или дървар, но се отличава по това, че вместо калпак или шапка на главата му стърчали два огромни рога. По това безспорно всеки би го познал. Този човек обикновено копаел дупка. Съществуват три начина на държане при подобна среща. Първият е да приближиш този човек и да го заговориш. Тогава забелязваш, че той е най-обикновен селянин, че ви се е сторил черен, защото вече се здрачава, че не копае никаква дупка, ами реже трева за кравите си, и че това, което прилича на рога, е вилата за тор на рамото му, чиито зъбци, благодарение на удължените сенки привечер, като че ли се подават от главата му. Прибираш се в къщи и умираш същата седмица. Вторият начин е да го проследиш, да го изчакаш да изкопае дупката, да я зарине и да си отиде. После да изтичаш бързо-бързо до ямата, да я разровиш и да вземеш оттам „съкровището“, което черният човек непременно е оставил там. В този случай ще умреш през същия месец. И най-сетне третият начин предвижда, изобщо да не заговаряш черния човек, нито да го поглеждаш, а да избягаш от това място толкова бързо, колкото краката ти държат. В такъв случай ще умреш, през същата година.

Понеже и трите начина са свързани с известна неизгода, вторият начин, който поне предлага донякъде и преимущества, между другото да се сдобиеш със съкровище, па макар и само за един месец, е най-приемлив. Смелите хора, които не пропускат случая да си опитат щастието, доста често, както твърдят някои, разравяли изкопаните от черния човек дупки и се опитвали да ограбят дявола. Ако вярваме на преданието и по-специално на двата загадъчни стиха на простонароден латински, оставени по този повод от един неверник-монах нормандец, малко нещо магьосник, на име Трифон, изглежда, че подобно начинание не е особено изгодно. Този Трифон е погребан в абатството „Сен Жорж дьо Бошервил“ край Руан и върху гроба му се раждат жаби.

И така, смелчагите се изпотрепват да копаят — тези ями обикновено са много дълбоки, — потят се, дълбаят, мъчат се цяла нощ, защото подобни операции се извършват нощем, измокрят ризата си, изгарят свещта си, притъпяват мотиката си и когато най-сетне стигнат до дъното на дупката, когато докопат „съкровището“, какво се оказва вътре? Какво представлява съкровището на дявола? Някое петаче, понякога екю, камък, скелет, окървавен труп или призрак, сгънат на четири като лист хартия в портфейл, а понякога и абсолютно нищо. Такава именно препоръка към прекалено любопитните търсачи съдържат по всяка вероятност двата стиха на Трифон:

Fodit, et in fossa thesauros condit opaca,

As, nummos, lapides, cadaver, simulacra, nihilque.[2]

Изглежда, че и по наше време намират кога барутна кесия, пълна с патрони, кога стара колода карти, мазни и потъмнели, с които несъмнено играят дяволите. Трифон не споменава тези две последни находки, но не бива да забравяме, че той е живял през дванадесети век, а едва ли на дявола му е хрумнало да изнамери барута преди Роджър Бейкън, нито картите преди Шарл VI.

Впрочем играеш ли с тези карти, можеш да бъдеш сигурен, че ще загубиш всичко, което притежаваш. А що се отнася до барута в кесията, той притежава свойството да пръсне пушката право в лицето.

А между това не дълго време след предполагаемото от прокурора бродене на освободения каторжник Жан Валжан в околностите на Монфермей по време на изплъзването му за няколко дни хората от това селце забелязаха, че старият работник по пътищата Булатрюел „обикаля“ гората. В този край се носеше слух, че Булатрюел някога бил в каторгата. Беше под полицейски надзор и понеже не можеше никъде да намери работа, властите го използуваха с намалена заплата за поддържане на прекия път между Гани и Лани.

Всички местни жители гледаха с лошо око на Булатрюел, макар че той се държеше премного почтително и смирено, сваляше всекиму шапка и се кланяше раболепно усмихнат на всеки полицай; говореше се, че вероятно е свързан с разбойнически шайки и подозираха, че устройва засади край гъсталаците привечер. Всъщност той имаше само един грях — че беше пияница.

Ето какво мислеха, че са забелязали неговите съселяни.

От известно време Булатрюел напущаше много рано работата — настилане с чакъл и поддържане на пътя — и влизаше с мотиката си в гората. Срещаха го привечер из най-затънтените поляни, в най-дивите гъсталаци, като че ли диреше нещо, а понякога го заварваха да копае ями. Минаващите край него простодушни женици го вземаха най-напред за Велзевул, после разпознаваха Булатрюел, но това не ги успокояваше особено много. Тези срещи като че ли никак не бяха приятни на Булатрюел. Явно беше, че той се опитваше да се скрие и че вършеше нещо тайно.

В селото казваха:

— Ясно е като бял ден, че дяволът се е появил. Булатрюел го е видял и сега търси. Той е в състояние да се докопа до Луциферовото имане.

А свободомислещите подхвърляха:

— Не се знае кой кого ще надлъже: Булатрюел сатаната или сатаната Булатрюел.

Простодушните жени пък често-често се кръстеха.

Междувременно скитосванията на Булатрюел из гората секнаха и той пак се залови спокойно със задълженията си по поддържане на пътя. Хората почнаха да клюкарствуват за друго.

Обаче няколко души продължаваха да любопитствуват, смятайки, че в основата на всичко това сигурно се крие ако не баснословното съкровище от поверието, то поне някоя изгодна находка, по-реална и по-осезаема от банкнотите на дявола, и работникът е разбулил наполовина тайната. „Най-заинтересовани“ от всички бяха селският учител и ханджията Тенардие, който беше приятел с всички и не се свенеше да дружи и с Булатрюл.

— Бил лежал в каторгата? — казваше той. — Че какво от това? Бога ми, днес той, утре пък мога да бъда аз.

Една вечер учителят заяви, че в миналото правосъдието би се заинтересувало какво дири Булатрюел в гората и щяло да го принуди да проговори, ако го подхвърлело на изтезание, с вода например.

— А защо да не го подхвърлим на изтезание с вино? — предложи Тенардие.

Заеха се здравата и напиха стария кантонер. Той погълна огромно количество вино, но не се разбъбри особено много. Съчета с изумително умение и съвършено точно съотношение жажда на пияница със сдържаност на съдия. И все пак, след като го обстрелваха многократно с въпроси и съпоставиха и сглобиха мъглявите отговори, които му се изплъзнаха, Тенардие и учителят се добраха до някои данни.

Една сутрин, когато отивал призори на работа, Булатрюел съгледал изненадан край един храст в гората лопата и кирка, „като че ли нарочно скрити там“. Той си помислил, че лопатата и кирката навярно принадлежат на дядо Си-Фур, водоносача, и не им обърнал повече внимание. Но ето че същата вечер видял, без да го усетят, понеже се бил скрил зад едно дебело дърво, че от пътя се отбило и се отправило към най-затънтената част на гората „едно лице, което не било от този край и което той, Булатрюел, много добре познавал“. Израз, който в превода на Тенардие означаваше „другар от каторгата“. Булатрюел упорито отказа да каже името му. Това лице носело пакет с квадратна форма, напомнящ кутия или сандъче. Булатрюел се изненадал. Чак след седем-осем минути му хрумнало да проследи „лицето“. Но вече било много късно, лицето потънало в гъсталака, било се стъмнило и Булатрюел не могъл да го догони. Тогава той решил да го причака на излизане от гората. „Имало месечина.“ Два-три часа по-късно Булатрюел видял своя „познат“, който излизал от гората, но този път без сандъчето, а с кирка и лопата в ръка. Той го оставил да отмине, защото си казал, че оня е три пъти по-силен от него и както бил въоръжен с кирката, щял да го утрепе по всяка вероятност, ако го познае и разбере, че и него са познали. Трогателно излияние на двама срещнали се отново стари другари! Но кирката и лопатата били истинско откровение за Булатрюел. Той изтичал към храста, където ги бил зърнал сутринта, и не намерил ни следа от тях. Заключил, че неговият познайник е влязъл в гората, изкопал е яма с кирката, заровил е сандъчето и е затрупал после дупката с лопатата. Сандъчето било много малко, за да съдържа труп, следователно в него е имало пари. Затова и тръгнал да копае. Бил претърсил, проучил и претършувал цялата гора, разровил почвата навсякъде, където му се сторила прясно разкопана. Напразно!

Не се „добрал“ до нищо. Жителите на Монфермей забравиха тази случка. Само няколко сплетници казаха:

— Можете да бъдете сигурни, че оня от Гани не вдигна цялата тази тупурдия току-така. Сто на сто му се е явил дяволът!

III
Веригата навярно е била предварително обработена, за да се счупи само с един удар на чука

Към края на месец октомври през същата тази 1823 година, след една силна буря, жителите на Тулон наблюдаваха кораба „Орион“ при прибирането му в пристанището, където щеше да остане на поправка. По-късно „Орион“ беше използуван като учебен кораб в Брест, но по онова време се числеше към военната ескадра на Средиземно море.

Този голям морски кораб, макар и доста разнебитен, защото морето го беше здравата разтърсило, направи силно впечатление при влизането си в залива. На него се развяваше не си спомням вече какъв флаг, в чиято чест беше даден полагаемият му се по правилника салют от единадесет оръдейни изстрела, на които „Орион“ отговори с изстрел за изстрел. Общо — двадесет и два. Изчислено е, че само за залпове, за отдаване кралски и военни почести, размени на шумни приветствия, прояви на любезност по правилата на етикета, формалности, съблюдавани от пристанищата и крепостите, за ежедневни салюти при изгрев и залез-слънце на всички крепости и военни кораби, за салюти при откриване и закриване на пристанища и прочие, и прочие цивилизованият свят изразходва всеки двадесет и четири часа по разните части на земята сто и петдесет хиляди излишни оръдейни изстрела. По шест франка всеки, това прави деветстотин хиляди франка дневно, триста милиона годишно, които се превръщат в дим. И всичко това съвсем без нужда. А през това време бедните мрат от глад.

Реставрацията беше кръстила 1823 година „епохата на испанската война“.

Тази война съчетаваше много събития в едно и имаше редица особености. Тя бе крупно семейно начинание за Бурбоните, тъй като, изпълнявайки задълженията си на по-стар клон, френският им клон подпомагаше и покровителствуваше мадридския; тя бележеше същевременно възвръщане към националните ни интереси, съпътствувано от раболепно подчинение на северните кабинети; Ангулемският херцог, прекръстен от либералните вестници „героя от Андухар“, заел победоносна поза, неподхождаща твърде на спокойното му изражение, потискаше реалния стар тероризъм на либералите; за голям ужас на знатните вдовици санкюлотите възкръснаха под името descamisados[3]; монархизмът, явяващ се пречка на напредъка, бе окачествен като анархия; подмолната дейност на идеите от 89 година бе внезапно прекъсната; Европа наложи забрана на френската мисъл, която обходи света; редом с главнокомандуващия войските, принц дьо Каринян, станал по-късно Шарл-Албер, взе участие като доброволец с червени вълнени еполети на гренадир в похода на кралете срещу народите; войниците на империята отново тръгнаха на война, но вече с бяла кокарда, остарели и тъжни след осемгодишна почивка; шепа героични французи развяха в чужбина трицветното знаме, както преди тридесет години изгнаниците развяха в Кобленц[4] бялото знаме; монасите се смесиха с ветераните; стремежът към свобода и нововъведения наново бе усмирен от щиковете; принципите бяха сразени с оръдейни изстрели. Франция разруши с оръжие това, което бе съградила с мисълта си. Нека припомним най-сетне продажните вражески пълководци, разколебаните войници, градовете, обсадени не с щикове, а с милиони франкове; липсата на военни опасности и изобилието на евентуални взривове, както във всяко минирано поле, завзето набързо. Война с малко кръвопролития, но и с малко лаври за победителите, носеща позор на неколцина, но слава — никому. Такава беше тази война, обявена от принцове — потомци на Людовик XIV, и водена от генерали, произведени от Наполеон. На нея се падна жалка участ — да не бъде записана в историята нито като забележителна война, нито като забележителна политика.

В нея се водиха няколко сериозни сражения. Завземането на Трокадеро беше блестяща военна операция. Но общо взето, както вече казахме, тръбите на тази военна кампания издишат, в нея има нещо съмнително и историята одобрява нежеланието на Франция да приеме този лъжетриумф. Премного очевидно стана, че някои испански офицери, които трябваше да ръководят отбраната, отстъпиха прекалено лесно, в победата се съзираше продажничество. Изглежда, че най-напред са били спечелени генералите, а после битките, и войникът-победител се прибра в родината си унижен. Това бе война под достойнството на френската нация, война, с една дума, чиито знамена криеха в диплите си думите „Френска национална банка“.

Войниците от войната през 1808 година, свидетели на страшната обсада на Сарагоса, се мръщеха през 1823 година пред лесното падане на крепостите и съжаляваха едва ли не за Палафокс[5]. Темпераментът на французите е такъв, че те предпочитат да видят пред себе си Ростопчин[6] вместо Балестерос[7].

Заслужава да наблегнем на друга, много по-важна страна на това събитие. Испанската война оскърбяваше не само военния дух на Франция, но и нейния демократичен дух. Тя представляваше начинание за поробване. Каква беше целта на френския воин, син на демокрацията, в тази война? Да извоюва иго за един друг народ. Нелепо противоречие. Франция е създадена да буди съзнанието на народите, а не да го задушава. След 1792 година всички революции в Европа са повторение на Френската революция. Франция излъчва свобода, както слънцето излъчва светлина. „Всеки, който не вижда това, е слепец!“ — беше заявил Бонапарт.

Войната през 1823 година беше едновременно покушение срещу благородната испанска нация и посегателство спрямо френската революция. И именно Франция извършваше това чудовищно насилие. По принуждение. Защото, като се изключат освободителните войни, всички други действия на армиите стават по принуждение. Самата дума „пасивно подчинение“ определя тяхната същност. Армията е необикновено и много сполучливо съчетание, в което силата се явява резултат от несметен сбор безсилия. Така само може да се обясни войната, водена от хора против хора въпреки собствената им воля.

Колкото до Бурбоните, войната през 1823 година се оказа гибелна за тях. Те я сметнаха за свой успех. Не си дадоха сметка колко е опасно да се задуши една идея със забрана. В своята наивност те се заблудиха до такава степен, че въведоха в държавния апарат като гаранция за своята сила най-широка търпимост на престъплението. Политиката им стана подмолна. 1830 година покълна от 1823. Те използуваха в държавните съвети испанската война като аргумент в полза на насилието и рискованите начинания в името на свещеното право. След като бе възстановила el rey neto[8] в Испания, Франция лесно можеше да възстанови абсолютната власт и на собствените си крале. Бурбоните извършиха непоправима грешка: те изтълкуваха подчинението на войника като съгласие на нацията. Такова именно лековерие погубва троновете. Не бива да се спи нито под сянката на отровното дърво в Антилите, нито под крилото на армия.

Но нека се върнем на кораба „Орион“.

По време на маневрите под командуването на принца-генералисимус една ескадра кръстосваше Средиземно море. Казахме вече, че „Орион“ се числеше към тази ескадра и че беше принуден от бурята да се прибере в пристанището на Тулон.

Появяването на военен кораб в кое да е пристанище винаги предизвиква голямо любопитство и привлича тълпата. Защото гледката е величава, а тълпата обича всичко величаво.

Линейният кораб е внушителен пример за стълкновението на човешкия гений с могъществото на природата.

Линейният кораб е построен едновременно от най-леки и най-тежки материали, защото му предстои да се сблъска с материята в нейните три състояния — твърдо, течно и въздухообразно — и да се бори и с трите наведнъж. Той притежава единадесет железни нокти, за да се вкопчва в гранита на морското дъно и повече крила и пипала от кое да е летящо насекомо, за да лови попътния вятър в облаците. Диханието му излита от дулата на сто и двадесетте му оръдия като през огромни медни тръби и гордо откликва на гръмотевицата. Океанът се опитва да го заблуди със застрашителното еднообразие на своите вълни, но корабът има душа — компаса — и тя го напътствува и му сочи неизменно север. През черните нощи сигналните фенери му заместват звездите. И така, той разполага с въжа и платна, за да се бори срещу вятъра, с дървено туловище, за да се бори срещу вълната, с желязо, мед и олово, за да се бори срещу скалата, със светлина, за да се бори срещу мрака, и с една стрелка, за да се бори срещу необятната шир.

Ако искаме да добием представа за исполинските размери на отделните части, които, съчетани заедно, образуват линейния кораб, нека се вмъкнем под закрития шестетажен стапел на пристанището в Брест или Тулон. Новостроящите кораби са поставени тук, така да се каже, под похлупак. Тази огромна греда е рея. Дебелият дървен стълб, лежащ на земята, докъдето поглед стига, е главна мачта. Ако се измери от основата й в трюма до върха й в облаците, тя е дълга шестдесет тоаза, а диаметърът в основата й е равен на три стъпки. Английската гротмачта се издига на двеста и седемнадесет стъпки над водолинията. По времето на нашите бащи във флотата си служеха с дебели въжа, сега си служат с вериги. Само купчината вериги на един стооръдеен кораб е висока четири стъпки, широка — двадесет и дебела — осем. А колко дървен материал е необходим, за да се направи подобен кораб? Три хиляди кубика. Цял плаващ лес.

При това нека не забравяме, че става дума за военен плавателен съд от преди четиридесет години, за най-обикновен кораб с платна. Парата, по онова време още в пелени, сега осигурява нови невероятни възможности на чудото, наречено военен кораб. В наши дни например смесеният тип кораб със задно витло е удивителна машина, която пори вълните, носена от своите три хиляди квадратни метра платна и парния си котел с мощност две хиляди и петстотин конски сили.

Без да говорим за тия нови чудеса на корабостроенето, дори някогашният кораб на Христофор Колумб и Рьоутър е едно от крупните постижения на човека. Той разполага с неизчерпаема сила, както безкраят разполага с неизчерпаеми вертове; той събира и съхранява вятъра в платната си и плува и цари над необятните вълни, без да се отклонява от пътя си.

Настъпва обаче час, когато бурята пречупва като сламка дългата шестдесет стъпки рея, когато вятърът огъва като тръстика високата четиристотин стъпки мачта, когато тежката десет хиляди фунта котва се огъва в пастта на вълните като рибарска кукичка в уста на щука, когато чудовищните оръдия надават жалки и безполезни стонове, подемани и разнасяни от урагана в тъмната пустош, когато цялата негова мощ и величие са победени от по-мощна и по-величествена стихия.

Разгръщането на огромна сила, която в крайна сметка бива сведена до пълна безпомощност, винаги навежда хората на размисъл. Затова именно край тези дивни съоръжения за воюване и мореплаване, хвърлили котва в пристанищата, се тълпят любопитни, без да си дават сметка какво привлича любопитството им.

И така, всеки ден от сутрин до вечер кейовете, вълноломът и дигата на тулонското пристанище бяха отрупани от безделници и „зяпльовци“, както ги наричат в Париж, заети само с едно — да наблюдават „Орион“.

„Орион“ отдавна не беше в добро състояние. По време на предишните му плавания по подводната му част се бяха налепили толкова дебели пластове миди, че скоростта му бе намаляла наполовина. Предната година го бяха измъкнали на сухо, за да изстържат мидите, и пак го бяха пуснали в морето. Но това остъргване беше повредило бурмите в тази част. Около Балеарските острови обшивката не бе издържала и се беше отлепила на места и понеже по онова време вътрешната обшивка не се правеше с ламарина, корабът почна да пропуща вода. По време на равноденствието върху него беше налетяла силна буря и беше издънила носа откъм лявата страна, както и отвора за дулото на едно от оръдията, и беше повредила предната мачта. Тези повреди наложиха връщането на „Орион“ в Тулон.

Той беше хвърлил котва до арсенала. Поправяха го и го съоръжаваха. Туловището на кораба не беше повредено от дясната страна, но бяха махнали тук-таме по няколко дъски от обшивката, за да се проветрява вътрешността, както се правеше обикновено.

Една сутрин тълпата, която го гледаше, стана свидетелка на необикновено произшествие.

Екипажът прибираше корабните платна и ги привързваше към реята. Матросът, който трябваше да хване горния край на голямото марсово платно вдясно, загуби равновесие. Видяха го как се олюля; струпаното върху кея на арсенала множество нададе уплашен вик; главата на матроса натежа и повлече тялото му, мъжът се завъртя около реята, разперил ръце над бездната. Той се улови, падайки, отначало с една, а после с две ръце за въжената стълба под реята и увисна на нея. Морето шумеше под него на шеметна дълбочина. От тласъка при падането му въжената стълба се заклати като люлка. Човекът се люшкаше насам-натам на края на въжето подобно на камък в прашка.

Страшно рисковано беше да му се притекат на помощ. Нито един от моряците — всичките рибари, постъпили неотдавна да отбият военната си повинност — не се осмеляваше да предприеме каквото и да било. А нещастният матрос почна да отмалява. Не се виждаше смъртната уплаха, изписана на лицето му, но по движенията му личеше, че губи сили. Ръцете му бяха обтегнати до скъсване. При всяко усилие да се повдигне нагоре той само още повече разклащаше въжената стълба. Не викаше, за да не хаби силите си. Всички очакваха вече мига, когато ще изпусне въжето, и от време на време хората извръщаха глави, за да не видят падащото му тяло. Настъпват мигове, когато краят на въже, прът, клон означава живот и е ужасно да наблюдаваш как едно живо същество се откъсва и пада като зрял плод.

Изведнъж забелязаха някакъв мъж, който се катереше по въжетата, ловък като пантера. Носеше червена рубашка, следователно беше каторжник. Имаше зелено кепе, следователно беше осъден до живот. Когато стигна до мачтовата площадка, вятър отнесе кепето му и откри съвсем белите му коси. Той не беше млад.

Действително един каторжник, работещ на кораба, още първият миг беше изтичал до дежурния офицер и докато екипажът се суетеше объркан и нерешителен, докато всички моряци се страхуваха и не смееха да се притекат на помощ, беше поискал от офицера разрешение да рискува живота си, за да спаси матроса. Офицерът бе кимнал утвърдително с глава и каторжникът с един удар на чука бе счупил звеното на веригата, занитена за халката на глезена му, грабнал бе едно въже и се бе спуснал към мачтите. Тогава никой не обърна внимание колко лесно се бе поддала веригата на удара. Едва по-късно си припомниха тази подробност.

Той се озова с главозамайваща бързина на реята. Спря се няколко секунди, измервайки я сякаш с поглед. Тези секунди, през които вятърът люшкаше матроса на края на въжената стълба, се сториха цели векове на зрителите. Най-сетне каторжникът вдигна очи към небето и пристъпи крачка напред. Тълпата си отдъхна. Той измина тичешком реята. Когато стигна до края, завърза единия край на въжето, което беше взел със себе си, пусна надолу другия край и започна да се плъзга с ръце по въжето: тогава неописуема тревога обзе всички, защото вместо един само човек, надвиснал над бездната, сега над нея висяха двама.

Каторжникът напомняше паяк, който се готви да улови муха. Само че този път паякът носеше живот, а не смърт. Десет хиляди погледа не се откъсваха от тази двойка. Нито вик, нито дума, един и същ трепет сгърчваше всички вежди. Всички уста сдържаха дъха си, като че се бояха да не усилят вятъра, който разклащаше двамата клетници.

А каторжникът най-сетне успя да се спусне до матроса. Крайно време бе. Още една минута само и изтощен и отчаян, мъжът щеше да полети към бездната. Каторжникът го привърза здраво с въжето, за което се държеше само с една ръка, докато го омотаваше с другата. Най-сетне видяха как се изкатери до реята и издърпа матроса върху нея. Той го закрепи за малко там, за да му даде възможност да се съвземе, после го взе на ръце и го понесе по реята до мачтите, а оттам до площадката, където го остави в ръцете на другарите му.

Тогава тълпата започна да ръкопляска. Някои от старите каторжни надзиратели плачеха, жените на кея се прегръщаха и изведнаж се раздаде единодушен вик на безгранично умиление:

— Да се помилва! Да се помилва!

А каторжникът счете за свой дълг незабавно да слезе и да се залови за работата си. За да стигне по-бързо, той се плъзна между въжата и се затича до долната рея. Всички го следяха с очи. За миг изтръпнаха от страх: било от умора, било от виене на свят, походката му стана като че ли колеблива и несигурна. Изведнъж тълпата нададе неистов вопъл: каторжникът се подхлъзна и падна в морето.

Падането му беше опасно. Фрегата „Алжезирас“ беше хвърлила котва близо до „Орион“ и бедният каторжник се озова между двата кораба. Бояха се да не би да се плъзне под единия или другия. Четирима души скочиха бързо в една лодка. Тълпата им подвикваше насърчително, тревога обхвана отново всички души. Каторжникът не се показа на повърхността. Той изчезна в морето, без дори да накъдри повърхността му, като че ли бе пропаднал във варел с олио. Изследваха дъното, гмуркаха се. Напразно. Търсиха до вечерта. Не можаха да намерят дори тялото му.

На другия ден тулонският ежедневен вестник помести следните няколко реда:

„17 ноември 1823 година. Вчера един каторжник от групата, работеща на «Орион», връщайки се на мястото си, след като оказа помощ на един матрос, падна в морето и се удави. Не можаха да намерят трупа му. Предполага се, че се е приклещил между подпорните стълбове на издадената в морето част на арсенала. Този човек е бил зачислен под номер 9430 и се е наричал Жан Валжан.“

[1] Волтер. — Б.пр. ↑

[2]

Копае, заравя съкровища разни:

грош, сребърник, труп или ями празни.

(лат.) — Б.пр. ↑

[3] Голтаци (исп.) — прозвище, дадено на испанските либерали. — Б.пр. ↑

[4] Средище на емигриралите монархисти. — Б.пр. ↑

[5] Героичен защитник на Сарагоса. — Б.пр. ↑

[6] Губернатор на Москва през 1812 г., който заповядал да опожарят града. — Б.пр. ↑

[7] Оглавяващ по време на Френско-испанската война испанското правителство. — Б.пр. ↑

[8] Абсолютна власт. — В.пр. ↑

Книга трета
Изпълнение на обещанието, дадено пред мъртвата

I
Проблемът за водата в Монфермей

Монфермей е разположен между Ливри и Шел, на южния край на високото плато, което дели Урк от Марна. Днес то е доста голямо селище; цялата година го красят варосани вили, а неделен ден — самодоволно разплути граждани. През 1823 година там нямаше нито толкова много бели къщи, нито толкова много доволни граждани. Монфермей беше тогава само затънтено в гората село. Тук-таме се мяркаха наистина летни къщи в стила на миналото столетие, които се отличаваха с господарски изглед, балкони от ковано желязо и високи тесни прозорци с малки стъкла, по които играеха зелени отсенки на фона на затворените вътрешни капаци, боядисани в бяло. Но Монфермей си беше село. Оттеглилите се от сделките търговци на сукно и любителите на курорти не го бяха още открили. Това беше само едно спокойно, пленително кътче, далеч от главните пътища. Там се живееше евтино, сред селско изобилие и простота. Само водата не достигаше, защото платото беше високо.

Ходеха за нея доста надалеч. Този край на селото, който е откъм Гани, черпеше вода от бистрите езерца в гората, другият край, с черквата, който е към Шел, вземаше вода за пиене само от едно малко изворче посред склона, близо до пътя за Шел, на около четвърт час от Монфермей.

Ето защо снабдяването с вода беше тежък проблем за всяко домакинство. Богаташките домове, аристокрацията, към която спадаше и ханчето на Тенардие, плащаха по един лиар на ведро на едно старче, което се занимаваше само с това и печелеше около осем су дневно, като доставяше вода за жителите на Монфермей. Но старчето работеше до седем часа вечерта лете и до пет часа вечерта зиме и мръкнеше ли се, затвореха ли капаците на прозорците в приземните етажи, ако някой останеше без вода за пиене, трябваше да ходи чак на извора или да мине без вода.

Това ходене за вода беше постоянен кошмар за клетото създание — малката Козет, — която читателят може би не е забравил. Спомняте си, че Тенардие използуваха двояко Козет: като караха майката да им плаща скъпо и прескъпо, а детето — да им слугува. Затова, когато майката престана да плаща — в предишните глави узнахме причината за това — Тенардие не изпъдиха Козет. Тя им заместваше всяка друга прислуга. И като истинска слугиня, когато дотрябваше, не друг, а тя тичаше за вода. И понеже настръхваше от ужас при мисълта да отиде нощем до извора, тя бдеше зорко в къщата да има винаги вода.

Коледата през 1823 година беше отпразнувана особено блестящо в Монфермей. Зимата беше почнала меко. Не беше имало още нито сняг, нито мраз. Фокусници, дошли от Париж, бяха получили разрешение от господин кмета да построят бараките си на главната улица в селото и рояк амбулантни търговци, възползувайки се от тази снизходителност, бяха наредили сергиите си по черковния площад и дори по улица Хлебарска, където, както може би си спомняте, се намираше ханчето на Тенардие. Тези пришълци пълнеха странноприемниците и кръчмите и внасяха весело оживление в тихия селски живот. Ако иска да бъде добросъвестен, разказвачът трябва да добави, че между различните чудесии, изложени на площада, имаше и менажерия, в която отвратителни клоуни, облечени в дрипи и дошли кой знае откъде, показваха през 1823 година на жителите на Монфермей един от страшните бразилски лешояди, с каквито кралският музей се сдоби едва през 1845 година и които вместо око имат трицветна кокарда. Зоолозите наричат тази птица Caracara Polyborus, доколкото ни е известно. Тя спада към хищните птици, по-точно към семейството на лешоядите. Неколцината славни ветерани-бонапартисти, оттеглили се в това селце, отиваха да погледат благоговейно хищната птица. Фокусниците твърдяха, че тази трицветна кокарда е изключително явление, сътворено от Бога специално за тяхната менажерия.

Вечерта на самата Коледа неколцина мъже, колари и търговци, пиеха, насядали около четири-пет лоени свещи в прихлупената кръчма на Тенардие. Това помещение не се отличаваше от другите подобни заведения: маси, калаени канчета, бутилки, пиячи, пушачи. Малко светлина, много шум. И все пак по двата модни тогава сред буржоазията предмета, сложени върху една маса — калейдоскоп и лъскава тенекиена лампа, — личеше, че беше 1823 година. Тенардиерица наглеждаше вечерята, която се печеше на лумналия огън. Съпругът й пиеше с гостите си и бистреше политика.

Освен политическите разговори, чиято главна тема бяха испанската война и Ангулемският херцог, сред глъчката се чуваха странични забележки от местен характер в следния дух:

— В Нантер и Сюрен изкараха много вино. Дето очаквали десет бъчви, получили дванадесет. Гроздето дало много шира.

— Надали е било зряло.

— В оня край гроздоберът почва рано. Оставят ли гроздето да презрее, виното се размътва още напролет.

— Тогава сигурно е много слабо.

— По-слабо и от тукашното дори. Лозята се берат, преди да доузрее гроздето.

И така нататък.

Или пък някой мелничар се провикваше:

— Да не би ние да отговаряме за туй, дето е в чувалите? Вътре има какви ли не щеш зърна. Няма да седнем да ги чистим едно по едно я. Щем не щем, прекарваме ги под воденичните камъни. Какви ли плевели не се намират — и чернилка, и къклица, и фий, и коноп, и разни други бурени, без да се смятат камъните, с които са пълни някои жита, особено бретонските. Затова мен толкова ми се ще да меля бретонско жито, колкото на дърводелците им се ще да режат с трион греди с пирони. Можете да си представите колко фира дава всичко това, а после се оплакват от брашното. Нямат право. Не сме ние виновни, че брашното е такова.

На една маса между два прозореца беше седнал земевладелец; той се пазареше с някакъв косач за окосяването на ливадата му през пролетта.

— Не е голяма беда, ако сеното е мокро — казваше косачът. — Тогава се реже по-лесно. Росата не вреди, господине. Но вашата трева мъчно се коси, независимо дали е мокра или суха, млада е още. Толкова е мека, че се огъва под острието на косата.

И така нататък.

Козет стоеше на обичайното си място, седнала на напречната летва на кухненската маса до огнището. Цялата в дрипи, обула на бос крак дървени обувки, тя плетеше на светлината на огъня вълнен чорап, предназначен за дъщерите на Тенардие. Мъничко котенце играеше под столовете. От съседната стая долиташе весел смях и чуруликане на две звънки гласчета: Епонин и Азелма.

Един камшик висеше, закачен на гвоздей до камината.

От време на време бебешки плач от вътрешността на къщата пронизваше глъчката в кръчмата. Плачеше момченцето, което Тенардиерица беше добила през една от последните зими, без сама да се усети, просто понеже веднъж й станало студено, както тя сама обичаше да казва. Момченцето неотдавна беше навършило три години. Майка му го бе откърмила, но не го обичаше. Когато ожесточеният рев на хлапенцето станеше прекалено досаден, Тенардие измърморваше:

— Синчето ти много врещи. Иди виж какво иска.

— Ами! — отвръщаше майката. — До гуша ми е дошло.

И изоставеното момченце продължаваше да се дере в нощта.

II
Два завършени портрета

Досега читателят зърна в нашата книга двамата Тенардие само в профил. Дойде час да позаобиколим тази двойка и да я огледаме от всички страни.

Тенардие беше прехвърлил петдесетте, а госпожа Тенардие наближаваше четиридесет години, които за жената се равняват на петдесет. Така че мъжът и жената напълно си подхождаха по възраст.

Читателите може би са запомнили Тенардиерица още от първото й появяване — едра, руса, червендалеста, месеста, четвъртита, същинска грамада, но иначе чевръста. Както вече споменахме, тя спадаше към породата на исполинките-дивачки, които се кършат по панаирите, вързали тежки камъни на косите си. Въртеше цялото домакинство — оправяше леглата, стаите, переше, готвеше и беше всичко в този дом — и слънце, и буря, и дявол. Единствената й прислужница беше Козет. Мишле на служба при слон. При гласа на кръчмарката всичко трепереше — стъкла, мебели, хора. Широкото й луничаво лице приличаше на лъжица за отбиране на пяна. Растеше й брада. Съвършен образец на хамалин във фуста. Псуваше цветисто и се хвалеше, че може да счупи орех с юмрука си. Ако не бяха романите, които бе чела и под чието влияние от време на време човекоядката съвсем неуместно се лигавеше, никога никому и през ум не би минало, че тя е жена. Тенардиерица беше като че ли резултат от присаждането на мечтателна девица върху хищна търговка. Чуеха ли я как говори, казваха:

— Стражар.

Видеха ли я как пие, решаваха:

— Колар.

Забележеха ли как се отнася с Козет, заключаваха:

— Палач.

Когато спеше, един зъб стърчеше извън устата й.

Тенардие беше дребен, мършав, блед, хилав, кокаляв, с остри черти и плешива глава; болнав на вид, но всъщност с цветущо здраве. Измамничеството му започваше с външността му. Той се усмихваше обикновено за всеки случай, държеше се вежливо почти с всички, дори с просяка, когато отказваше да му даде поне един грош. Гледаше като невестулка и приличаше на литератор. Много напомняше портретите, на абат Дьолил. Обичаше да позира, като пиеше заедно с коларите. Никой досега не беше успял да напие него самия. Пушеше с голяма лула. Носеше памучна дреха, а под нея — изтъркан черен сюртук. Много обичаше да минава за вещ литератор и материалист. Често, за да придаде тежест на думите си, произнасяше имената на Волтер, Ренал, Парни, дори на свети Августин, колкото и странно да ви се струва. Твърдеше, че си имал „система“. Плюс другото беше мошеник и половина. Философ-филоджоб. Съществува и такава пасмина. Читателят си спомня, че той се представяше за бивш воин. Разказваше, разкрасявайки случката при Ватерло, че като сержант от шести или девети кавалерийски полк, сам срещу цял ескадрон хусари на смъртта, прикрил със собственото си тяло и спасил под картеча някакъв „опасно ранен генерал“. Затова бе окачил над вратата си ярката фирма и затова местните жители наричаха заведението му „кръчмата на сержанта от Ватерло“.

Беше либерал, класик и бонапартист. Участвувал бе в подписката на генерал Лалман в полза на бонапартистите, емигрирали в Америка. В селцето се говореше, че бил учил в семинария.

А ние мислим, че не е трябвало да учи, за да стане кръчмар. Този негодник с разнородни способности беше според случая фламандец от Лил във Фландрия, французин — в Париж, белгиец — в Брюксел и се чувствуваше като у дома си и от двете страни на границата. Известна ни е смелостта му при Ватерло. Както виждате, той я поразкрасяваше малко. Приливите и отливите, криволиченията, приключенията бяха присъщи на съществуването му. Забъркана съвест, безреден живот. Не ще и съмнение, че през бурните събития на 18 юни 1815 година Тенардие бе един от лавкаджиите-мародери, за които вече говорихме, които се вряха навсякъде, продаваха на едни, обираха други, придвижваха се с целите си семейства — мъж, жена, деца — в някаква таратайка след напредващите войски, като се присламчваха инстинктивно към армията-победителка. След войната, припечелил известен „капиталец“, за да си послужим с неговите думи, той се беше заселил в Монфермей и беше отворил ханчето си.

Този капиталец, състоящ се от чужди кесии, часовници, златни пръстени и сребърни кръстове, прибрани в сезона на жътвата от засетите с мъртъвци бразди, не беше бог знае колко значителен, за да обезпечи за дълго лавкаджията, превърнал се в кръчмар.

Тенардие имаше резки движения, които, съчетани с псувните, напомняха казарма, а съчетани с набожното кръстене — семинария. Беше сладкодумен. Нямаше нищо против да го смятат за начетен. Но учителят беше забелязал, че „изяжда“ думите. Съставяше майсторски сметката на клиентите си, но набитото око откриваше понякога правописни грешки в нея. Тенардие беше мнителен, алчен, мързелив и хитър. Не беше безразличен към слугините, затова жена му се беше отказала от тях. Исполинката ревнуваше. Струваше й се, че нейният хилав жълтурко е желан от всички жени.

Този ловък и сдържан човек беше същевременно престъпник — от умерените. Най-вредната порода. Защото прикриваше престъпните си наклонности зад порядъчно голямо лицемерие.

Не може да се каже, че Тенардие беше по-малко избухлив от жена си. Той обаче избухваше много рядко и в подобни мигове, понеже бе озлобен към целия човешки род, понеже в него гореше нестихваща пещ от ненавист, понеже спадаше към хората, готови вечно да си отмъщават и да обвиняват всичко живо за неприятностите, които са ги сполетели, готови винаги да стоварят върху първия срещнат — смятайки недоволството си напълно оправдано — цялото бреме от разочарования, несполуки и бедствия на собствения си живот, злобата се надигаше като квас в душата му, кипеше в устата и в погледа му и той ставаше страшен. Тежко и горко на човека, който би се изпречил пред разярения му взор.

Независимо от всичките си други качества Тенардие умееше според конкретния случай да бъде внимателен и проницателен, мълчалив или приказлив, но във всички случаи се отличаваше с голяма съобразителност. Присвиваше очи като моряците, свикнали да примижават, когато гледат през далекоглед. Тенардие беше роден за държавник.

Влезеше ли някой за пръв път в дома им и видеше ли Тенардиерица, прибързано заключаваше:

— В този дом кокошка пее.

Но се лъжеше. Тя не беше дори стопанка в този дом. И господар, и стопанка беше той. Той замисляше, тя изпълняваше. Той ръководеше всичко, упражнявайки някакво невидимо и постоянно магнетично въздействие върху нея. Достатъчна бе една дума, понякога дори един знак. Мастодонтът се покоряваше. Без сама да съзнава, Тенардиерица считаше Тенардие за особено, по-висше същество. Тя притежаваше добродетели, свойствени на природата й: никога, дори да не беше съгласна по някоя подробност с „господин Тенардие“ — напълно недопустимо впрочем предположение! — тя не би упрекнала публично мъжа си по какъвто и да било повод. Никога не би допуснала „пред чужди хора“ грешката, която правят толкова често други жени и която на парламентарен език се нарича „подриване авторитета на властта“. Макар че единственият резултат от тяхното добро разбирателство беше извършването на някаква лоша постъпка, Тенардиерица се прекланяше едва ли не благоговейно пред мъжа си. Тази планина от плът и крясъци се раздвижваше мигом, стига само хилавият деспот да мръднеше малкото си пръстче. Това беше още едно доказателство — макар уродливо и гротескно — на великата общовалидна истина: преклонението на материята пред духа. Защото някои грозни прояви имат право на съществуване дори в недрата на вечната красота. Тенардие представляваше загадка и именно на това се дължеше неограниченото му господство над тази жена. В някои мигове той й се струваше възвишен като запалена свещ, в други — усещаше само хищните му нокти.

Жената беше изрод, който обичаше само децата си и се боеше само от мъжа си. Беше майка, защото спадаше към млекопитаещите. Майчинството й впрочем се ограничаваше само до дъщерите й и както ще видим по-нататък, не се разпростираше върху синовете й. Колкото до мъжа, той имаше една-едничка мисъл в главата си — да забогатее.

Това обаче изобщо не му се удаде. Липсваше достоен театър за неговата изключителна дарба. Тенардие се разоряваше в Монфермей, ако въобще човек може да се разори, когато не притежава нищо. В Швейцария или в Пиренеите този голтак би станал милионер. Но ханджията е длъжен да пасе там, където го е вързала съдбата.

От само себе си се разбира, че думата „ханджия“ е употребена тук в тесен смисъл и не обхваща цялото съсловие.

През същата 1823 година Тенардие беше задлъжнял с около хиляда и петстотин франка, чийто платеж беше неотложен, и той беше угрижен.

Колкото и неизменно несправедлива да се показваше съдбата спрямо него, Тенардие беше от хората, които разбират отлично в най-дълбокия и най-модерен смисъл на думата това, което представлява добродетел у варварските народи и обект за търговия у цивилизованите: гостоприемството. Освен това той беше незаменим бракониер и се славеше с точната си стрелба. Най-опасен беше, когато се засмееше сдържано и хладно.

Ханджийските му теории избликваха сегиз-тогиз като светкавици. Главата му беше пълна с професионални афоризми, които се мъчеше да втълпи на жена си.

— Дълг на ханджията е — просвещаваше я той един ден с тих, възбуден глас — да продава на първия срещнат храна, покой, светлина, огън, мръсни чаршафи, прислужница, бълхи и усмивки. Да спира минувачите, да изпразва леките кесии и да облекчава порядъчно тежките, да предлага вежливо подслон на пътуващи семейства, като одере мъжа, оскубе жената и смъкне нещо и от детето, да вписва в сметката и отворения прозорец, и затворения прозорец, и мястото край камината, и креслото, и стола, и табуретката, и малкото столче, и пухената завивка, и дюшека, и стиската слама. Да съумее да изчисли колко се изхабява огледалото, когато клиентът се оглежда в него, и да определи съответната такса, изобщо да прави, да струва, но да застави пътника да плати за всичко, дори и за мухите, които ще налапа кучето му!

Двамата заедно, мъжът и жената, представляваха страшен и грозен впряг: коварство и бяс, свързани за цял живот.

Докато мъжът обмисляше и кроеше планове, Тенардиерица пет пари не даваше за отсъствуващите кредитори, нехаеше нито за миналото, нито за бъдещето и се радваше на живота, отдадена изцяло на настоящата минута.

Такива бяха тези две същества. А между тях — Козет, обект на двойния им гнет, едновременно притисната от воденичен камък и разкъсвана с клещи. Мъжът и жената я тормозеха всеки посвоему. Козет търпеше жестоки побоища — по вина на жената, ходеше боса зиме — по вина на мъжа.

Тя се качваше и слизаше по стълбата, миеше, четкаше, търкаше, метеше, тичаше, пребиваше се от умора, задъхваше се, пренасяше тежести и макар че беше съвсем хилава, вършеше най-черната работа. Нито капка жалост отникъде. Свирепа господарка, зъл господар. Ханчето на Тенардие беше паяжина, омотала треперещата Козет. Нейното зловещо слугуване даваше идеална представа за потисничество. Тя напомняше муха в служба на паяци.

Бедното дете понасяше безропотно всичко.

Какво ли става в тия душички, доскоро приютени в Божието лоно, когато попаднат сред хората, още съвсем крехки и беззащитни, в зората на съществуването си?

III
Вино за хората, вода за конете

Пристигнаха още четирима пътници.

Козет беше потънала в тъжни мисли. Макар че нямаше още осем години, тя беше страдала толкова много, че когато се замислеше, изглеждаше мрачна като бабичка.

Клепачът й беше почернял от юмрука на Тенардиерица, която измърморваше сегиз-тогиз по този повод:

— Ух, че е противна с това синьо на окото!

А Козет си мислеше, че е вече нощ, тъмна нощ, наложило се беше да напълнят непредвидените кани и шишета в стаите на новодошлите пътници и водата в казанчето се беше свършила.

Едно само я успокояваше донякъде: у Тенардие никой не консумираше много вода. Не че нямаше жадни хора, но тяхната жажда посягаше по-охотно към половницата, отколкото към стомната. Ако някой поискаше чаша вода сред всичките тия чаши вино, посетителите щяха да го сметнат за дивак. И все пак в един миг детето изтръпна: Тенардиерица повдигна капака на тенджерата, която вреше върху печката, взе една чаша и се приближи чевръсто към казанчето. Завъртя кранчето. Детето вдигна глава и проследи движенията й. От кранчето се процеди тънка струя вода и чашата се напълни до половина.

— Я гледай! — измърмори Тенардиерица. — Водата се е свършила! — После замълча и детето затаи дъх. — Е, и толкова ще стигне! — добави стопанката, разглеждайки пълната до половина чаша.

Козет се залови пак за чорапа, но повече от четвърт час свитото й на топка сърце подскачаше в гърдите й.

Тя броеше минутите; какво не би дала да се съмне по-скоро.

От време на време някой от насядалите край масите мъже поглеждаше навън и възкликваше:

— Тъмно е като в рог!

Друг допълваше:

— Само котка би могла да се оправи по улицата без фенер по тоя час!

При тези думи Козет потреперваше от страх.

Внезапно в кръчмата влезе един от пътуващите търговци и каза сърдито:

— Не сте напоили коня ми!

— Не може да бъде! Напоен е — отговори Тенардиерица.

— Аз пък ви казвам, че не е, стопанке.

Козет се измъкна изпод масата.

— Разбира се, господине! Конят ви е напоен. Той пи от кофата и я изпи цялата, аз сама му я занесох и даже му говорих, докато пиеше.

Това не беше вярно. Козет лъжеше.

— Я го виж пък това дребосъче! Устата му още на мляко мирише, а лъже като дърто! — провикна се търговецът. — Аз пък ти повтарям, малка обеснице, че не е пил. Той пръхти по особен начин, когато е жаден, нали си го познавам.

Козет настоя и добави едва чуто, с прегракнал от уплаха глас:

— Дори много хубаво се напи.

— Хайде, хайде, без много дрънкане! — извика гневно търговецът. — Дайте вода на коня ми и толкоз!

Козет се пъхна обратно под масата.

— Няма що, човекът си е прав — съгласи се Тенардиерица. — Щом конят не е напоен, трябва да се напои.

После се огледа наоколо.

— Ами къде се дяна оная гадина?

Тя се наведе и зърна Козет, сгушена чак под другия край на масата, почти под краката на клиентите.

— Излизай веднага оттам! — викна Тенардиерица.

Козет изпълзя от убежището си. Тенардиерица заповяда:

— Госпожица куча щерко, веднага да напоиш коня!

— Само че няма вода, госпожо — промълви със слаб глас детето.

Тенардиерица разтвори широко пътната врата.

— Какво още чакаш, иди да налееш!

Козет наведе глава и отиде да вземе празното ведро от ъгъла до огнището.

Ведрото беше по-голямо от нея и тя преспокойно би могла да се побере седнала в него.

Междувременно Тенардиерица се върна при огнището и опита с дървената лъжица яденето в тенджерата, мърморейки сърдито:

— На извора нали има! Виж каква хитруша се извъди! Я по-добре да пасирам през цедката лука.

След това тя бръкна в едно чекмедже, където имаше пипер, дребни пари и няколко главички чесън, и добави:

— На ти, госпожица жабо, да вземеш на връщане хляб от фурната. Ето ти петнадесет су.

Отстрани на престилчицата на Козет имаше джобче. Тя пое безмълвно монетата и я мушна в джоба си.

После застана неподвижно с ведрото в ръка пред отворената врата, като че ли чакаше някой да й се припече на помощ.

— Върви, какво чакаш! — кресна Тенардиерица.

Козет излезе. Вратата се захлопна подире й.

IV
Една кукла се появява на сцената

Сергиите, построени на открито, почваха от църквата и се проточваха, както си спомняте, чак до ханчето на Тенардие. Понеже жителите скоро щяха да минат край тях, отивайки на среднощната служба в черквата, всички сергии бяха осветени със запалени лоени свещи, горящи в хартиени фунии — „чудна гледка“ според учителя, който в този миг седеше пред една маса у Тенардие. Но за сметка на това по небето нямаше ни една звезда.

В последната барачка, издигната точно срещу вратата на кръчмата, продаваха играчки; тя цялата искреше от станиол, стъкларии и евтини блестящи дрънкулки. Съвсем отпред, на видно място, търговецът беше изложил на фона на бели салфетки голяма кукла, висока почти две стъпки, с прозрачна розова рокля и златна диадема от класове на главата, с истинска коса и очи от емайл. От сутринта до вечерта минувачите под десет години се бяха прехласвали пред това чудо, без в цял Монфермей да се намери достатъчно богата или достатъчно щедра майка, която да купи куклата за детето си. Епонин и Азелма й се бяха любували с часове и Козет дори се беше осмелила да я погледне, крадешком, разбира се.

Колкото печална и посърнала да беше, когато излезе с ведрото в ръка, Козет не можа да не вдигне очи към дивната кукла, към „дамата“, както тя я наричаше вътре в себе си. Горкото дете застина от възхищение. То не беше виждало още куклата отблизо. Барачката му се стори дворец, а куклата не кукла, а видение. Радостта, великолепието, богатството и щастието блестяха в приказно сияние пред клетото създание, затънало така безизходно в ледена, черна нищета. Със скръбна и чистосърдечна детска прозорливост Козет измерваше пропастта, която я делеше от куклата. Тя си казваше, че само царица или най-малкото принцеса би могла да притежава подобно „съкровище“. Любуваше се на хубавата розова рокля, на чудните гладки коси и си мислеше: „Колко ли е щастлива тази кукла!“ Не можеше да откъсне очи от приказната барачка. Колкото повече гледаше, толкова повече се прехласваше. Струваше й се, че вижда рая. Зад голямата кукла бяха наредени и други кукли, които й изглеждаха като феи и добри духове. А търговецът, който сновеше из барачката, й приличаше малко нещо на добрия Господ.

Погълната от възхищението си, тя беше забравила всичко, дори и поръчката, която трябваше Да изпълни. Грубият глас на Тенардиерица внезапно я върна към действителността.

— Как! Още ли се помайваш тука, заплесийо! Почакай само! Сега ще те науча! Какво търсиш там! Изчадие проклето!

Тенардиерица беше погледнала случайно навън и беше съгледала прехласнатата Козет.

Детето повлече ведрото и забърза с все сила към извора.

V
Съвсем сама

Понеже ханчето на Тенардие се намираше в тази част на селото, в която е черквата, Козет трябваше да налее вода от извора в гората откъм Шел.

Тя не погледна вече към нито една сергия. Докато вървеше по улица Хлебарска и по улиците край черквата, свещите в барачките осветяваха пътя, но скоро и последната светлинка на последната сергия се затули. Бедното дете се озова в мрака. То потъна в него. Но понеже го беше страх, клатеше, вървейки, колкото може по-силно дръжката на ведрото. Това дрънчене му беше дружина.

С всяка негова крачка мракът се сгъстяваше. По улиците не се мяркаше жива душа. Козет срещна само една жена, която се извърна след нея и се спря неподвижно, процеждайки полугласно:

— Къде ли отива това дете? Дали не е вампирче? — После тя се взря и разпозна Козет. — Я гледай, нашата Чучулига била!

Козет пресече лабиринта от криви и безлюдни улички в края на селото откъм Шел. Докато от двете страни на пътя имаше къщи или поне стени, тя вървеше безстрашно. От време на време през цепнатината на някой капак се прокрадваше отблясък от свещ, тази макар и слаба светлинка означаваше живот, там имаше хора и тяхното присъствие я окуражаваше. Но колкото повече се отдалечаваше, тя като че ли машинално забавяше стъпките си. Когато отмина ъгъла на последната къща, Козет се спря. Преди малко, след като последната барачка остана зад нея, й се бе сторило мъчно да продължи пътя си; сега, когато последната къща остана зад нея, това й се стори невъзможно. Тя сложи ведрото на земята, пъхна ръка в косите си и почна бавно да чеше главичката си — движение, присъщо на уплашените и колебаещи се деца. Беше излязла вече от Монфермей и се намираше на полето. Пред нея се разстилаше черна безлюдна шир. Тя се вгледа отчаяно в мрака, където нямаше жив човек, но гъмжеше от диви зверове, а може би и от зли духове. Втренчи очи и дочу стъпки на зверове по тревата, съзря ясно духове, които се движеха сред дърветата. Сграбчи ведрото, страхът й вдъхна смелост.

„Какво пък! — помисли тя. — Ще й кажа, че няма вода!“

И решително закрачи назад към селото.

Но ненаправила и сто крачки, пак се спря и почна да чеше главицата си. Сега пък й се привидя Тенардиерица. Омразната Тенардиерица с уста на хиена и с гневно пламнали очи. Козет се озърна жално напред и назад. Какво да прави? Какво ще стане с нея? Накъде да върви? Пред нея — призракът на Тенардиерица, зад нея — всички сенки на нощта и на гората. Тя отстъпи пред призрака на Тенардиерица. Спусна се отново към извора. Излезе тичешком от селото, влезе пак тичешком в гората, без да гледа нищо и без да се вслушва в нищо. Спря да тича чак когато не можеше вече да си поеме дъх от умора, но пак продължи да крачи. Вървеше направо, загубила ума и дума.

Докато тичаше, едва сдържаше хълцанията си.

Нощният шепот я обгръщаше от всички страни. Тя не мислеше за нищо, не виждаше нищо. Необятната нощ се възправи пред това крехко създание. От едната страна — насъбран целият мрак, от другата — мъничка прашинка.

От началото на гората до извора имаше най-много седем или осем минути път. Козет го знаеше, понеже го беше изминавала често денем. Изненадващо беше, че не се загуби. Някакъв вътрешен усет я водеше несъзнателно към извора. Тя не поглеждаше нито наляво, нито надясно, за да не би да види нещо сред клоните или храстите. Така стигна до извора.

Той представляваше тясно коритце, издълбано от самата вода в глинестата почва, дълбоко около две стъпки, с няколко големи камъка на дъното и заобиколено от мъхове и сочни треви — така наречените „якички на Анри IV“. Една вадичка изтичаше с тихо ромолене от него.

Козет дори не си пое дъх. Беше съвсем тъмно, но тя бе свикнала да идва на този извор. Потърси с лявата си ръка в тъмнината младото дъбче, на което обикновено се опираше, напипа клона, увисна на него, наведе се и загреба вода с ведрото. Беше толкова възбудена, че силите й се утроиха. Както се бе навела, не усети, че монетата се изтърколи от джоба й и падна в извора. Козет не я забеляза, нито чу звъна при падането й. Изтегли почти пълното ведро и го постави на тревата.

Едва тогава се почувствува съвсем отмаляла. Искаше й се да тръгне веднага обратно, но напрежението, докато напълни ведрото, беше толкова голямо, че сега й беше невъзможно да направи нито крачка. Видя се принудена да седне. Отпусна се на тревата и приклекна неподвижно.

Затвори очи, но тутакси ги отвори отново, без сама да знае защо; просто не можеше да не ги отвори. Разклатената вода във ведрото до нея образуваше кръгове, които се гърчеха като бели огнени змии.

Небето над главата й тъмнееше, покрито с тежки черни облаци, подобни на димни завеси. Неясната трагична маска на нощта се навеждаше над сиротното дете.

Юпитер залязваше в небесните дълбини.

Детето се взираше тревожно в тази голяма звезда, която не познаваше и която го плашеше. И наистина планетата в този момент беше слязла близо до хоризонта и пресичаше гъст пласт от мъгли, който й придаваше страшно червено сияние. Зловещо обагрената мъгла увеличаваше размерите на небесното светило. На небето сякаш се бе раззинала пламтяща рана.

Леден вятър духаше откъм равнината. Гората се чернееше. Нито трепет на листи, нито прозрачната ведрина на летните нощи. Страшно стърчаха голи клони. Хилави, уродливи храсталаци шумоляха по поляните. Високите стръкове трева се огъваха под вечерника като змиорки. Тръните се гърчеха и протягаха дългите си ръце със страшни нокти, готови да се впият в жертвата си. Няколко сухи папрати, подгонени от вятъра, профучаха край детето, като че бягаха преследвани от някого. От всички страни мрачна пустош.

Тъмнината причинява шемет. Човек се нуждае от светлина. Потъне ли в опакото на деня, сърцето му се свива. Когато тъмнее пред очите, и съзнанието се замъглява. Дори и най-твърдият се поддава на безпокойство по време на затъмнение, нощ, невзрачна мъгла. Никой не може да прекоси нощем гора без трепет. Дървета и сенки — две еднакво опасни убежища на сгъстен мрак. В неясната далечина оживява някаква призрачна действителност. Непонятното се очертава със злокобна яснота на няколко крачки пред вас. В простора или в собственото ви въображение витае нещо смътно и неуловимо като сънищата на заспалите цветя. На хоризонта се възправят страшни силуети. Усещате диханието на необятната тъмна шир. Страх ви е, а сте изкушен да погледнете зад себе си. Чувствувате се беззащитен срещу раззиналите пещери на нощта, срещу призрачните предмети, срещу безмълвните профили, които се разсейват, щом ги доближите, срещу настръхналите тъмни храсти, срещу разгневените купчини дървета, срещу мъртвешки бледите локви, отразяващи злокобно нощната печал, срещу необятното, гробно мълчание, срещу непознатите същества, които биха могли да възникнат, срещу загадъчно поклащащите се клони, срещу навяващите трепет стволове, срещу високите шепнещи треви. Няма толкова неустрашим дух, който да не трепне и да не се поддаде на пристъп на тревога. Обхваща ви неприятното усещане, че душата ви се слива с тъмата. Това проникване на мрака в душата е неизразимо страшно особено за едно дете.

Горите са мрачна загадка. Детската душа пърха в предсмъртен трепет под техния чудовищен свод.

Без да съзнава ясно усещанията си, Козет чувствуваше, че необятният мрак на природата я обгръща плътно от всички страни. Тя изпитваше не само ужас, но нещо много по-мъчително от ужас. Трепереше като лист. Липсват ни думи да предадем страха, който вледеняваше сърцето й. Очите й гледаха диво. Струваше й се, че и на другия ден отново ще дойде в същия час, привлечена против волята си от това зловещо място.

Тогава инстинктивно, за да се освободи от това странно състояние, което не проумяваше, но което я довеждаше до полуда, тя започна да брои на глас: „Едно, две, три, четири“ — до десет, а когато стигна до десет, почна пак отначало. Усети ръцете си вкочанени от студ, защото ги беше намокрила в извора, докато черпеше вода. Стана. Отново я обзе страх, напълно естествен и непреодолим страх. Завладя я една-единствена мисъл — да избяга оттук. Да побегне с все сили през гората и полето, докато стигне до къщите, до прозорците, до запалените лоени свещи. Погледът й попадна върху ведрото в краката й. Тенардиерица й вдъхваше такъв ужас, че не посмя да побегне без пълното ведро. Тя хвана с две ръце дръжката. С голяма мъка го повдигна.

Извървя така дванадесетина крачки, но ведрото беше пълно, тежеше много, беше принудена отново да го остави на земята. Отдъхна си за миг, после пак улови дръжката и тръгна напред; този път повървя по-дълго. Но отново трябваше да спре. След няколкоминутна почивка пое наново. Вървеше наведена напред, оборила глава като старица. Напрегнатите й слаби ръце изтръпнаха от тежестта на ведрото. Измокрените й пръстчета замръзнаха и се схванаха от ледената дръжка. Сегиз-тогиз се спираше неволно и при всяко спиране студената вода се плискаше и заливаше босите й крачета. И това ставаше вдън гората, посред нощта, зиме, далеч от човешки очи. Момиченцето беше само на осем години. Бог единствен наблюдаваше тази скръбна картина.

А може би и майката, уви!

Защото има неща, които карат дори мъртвите да прогледнат в гроба.

Козет дишаше с болезнено хриптене, ридания задавяха гърлото й, но тя не смееше да плаче, толкова се страхуваше от Тенардиерица дори когато беше далеч от нея. Свикнала беше с мисълта, че господарката й е винаги на една крачка от нея.

Но тя не можеше да измине голямо разстояние по този начин и вървеше съвсем бавно. Напразно се мъчеше да съкрати почивките, да измине колкото се може повече път. Мислеше си тревожно, че ще й трябва цял час, за да стигне до Монфермей, и че господарката й ще я бие. Тази тревога се примесваше към ужаса й, че е сама в гората нощем. Беше смазана от умора, а още не беше излязла от гората. Когато стигна до стария кестен, който познаваше, тя направи една последна почивка, по-продължителна от другите, за да си отдъхне по-добре, после събра силите си, вдигна ведрото и закрачи смело. Но клетото сираче не можа да задържи един вопъл:

— О, боже мой! Боже мой!

В този миг почувствува внезапно, че ведрото олекна. Нечия ръка, която й се стори огромна, беше хванала дръжката и го бе поела решително. Козет вдигна глава. Висока, изправена фигура крачеше редом с нея в мрака. Някакъв мъж я беше настигнал, без тя да го усети. Той беше хванал безмълвно дръжката на ведрото.

Има някакъв вътрешен усет, който ни предупреждава при всички случайни срещи в живота ни. Детето не се уплаши.

VI
Булатрюел като че ли действително се оказа прозорлив

Следобед през същия коледен ден на 1823 година един мъж дълго се разхожда из най-безлюдната част на булевард Опитал в Париж. Той като че ли търсеше жилище и се спираше предимно на най-скромните къщи в порутените покрайнини на предградието Сен-Марсо.

По-нататък ще видим, че човекът действително беше наел стая в този затънтен квартал.

Не само с дрехите си, но и с цялата си външност мъжът въплъщаваше типа, който бихме могли да наречем приличен просяк — съчетание на крайна мизерия с извънредно голяма чистоплътност. Доста рядка комбинация. Затова крайно бедните и много достойни хора вдъхват двойно уважение на чувствителните сърца. Имаше стара, изтъркана, но грижливо изчеткана шапка, протрит до вътъка редингот от грубо тъмножълто сукно — този цвят не изглеждаше странен по онова време, — старомодна затворена жилетка с джобове, черни, посивели на коленете панталони, черни вълнени чорапи и груби обувки с медни закопчалки. Изглеждаше като завърнал се от емиграция бивш възпитател в благороднически дом. Ако съдехте по съвсем белите му коси, набръчканото чело, бледите устни и унилото и уморено от живота изражение на лицето му, бихте му дали повече от шестдесет години. Ако обаче съдехте по твърдата, макар и бавна походка, по необикновената енергия, която прозираше във всяко негово движение, бихте му дали най-много петдесет. Бръчките по челото му придаваха известно благородство и биха предразположили всеки, който би го погледнал внимателно. Той присвиваше устни по особен начин, който можеше да се изтълкува като строгост, а всъщност изразяваше смирение. Дълбоко в погледа му се четеше мрачно спокойствие. Под лявата си мишница носеше малък пакет, завързан в кърпа. В дясната си ръка държеше тояга, отсечена от някой жив плет. Тоягата беше окастрена доста грижливо и имаше съвсем приличен вид. Чеповете бяха използувани сполучливо, а отгоре бе закрепена восъчна топка, имитираща корал. Обикновена върлина, която приличаше на тръстиков бастун.

По булевард Опитал особено зиме се мяркат малко минувачи. Мъжът не само че не ги търсеше, но дори ги избягваше, без обаче да подчертава това.

В тази епоха крал Людовик XVIII ходеше почти всеки ден в Шоази-льо-Роа. Това беше една от любимите му разходки. Към два часа неизменно виждаха каляската и свитата му, които препускаха по булевард Опитал.

Кралската разходка служеше за часовник на сиромахкините от квартала, които казваха:

— Два часът е. Кралят се връща от Тюйлери.

Едни изтичваха напред, други се дръпваха, за да направят път — когато минава крал, винаги настъпва суматоха. Независимо от това появяването и изчезването на Людовик XVIII винаги правеше силно впечатление по улиците на Париж. То беше мигновено, но величествено. Немощният крал имаше слабост към бясното препускане. Понеже не можеше да ходи, искаше поне да се вози вихрено. Този владетел със схванати нозе драговолно би впрегнал мълнията. Той профучаваше строг и невъзмутим сред извадените саби на свитата си. Тежката му позлатена карета с големи стръкове лилии, нарисувани от двете страни, преминаваше със силно трополене. Хората едва успяваха да я зърнат. В дъното, в десния й ъгъл, върху тапицираните с бял сатен възглавници, се мярваше широко, самоуверено и румено лице, прясно напудрено чело, надменен, суров и хитър поглед, интелигентна усмивка, два огромни еполета със златни ресни върху цивилен сюртук, орденът на „Златното руно“, кръстът на „Людовик Свети“, кръстът на „Почетния легион“, сребърната плочка на ордена „Свети дух“, огромен търбух и широка гълъбовосиня лента — кралят. Извън чертата на града той държеше шапката си с бели пера върху омотаните си във високи английски гетри колене. Влезеше ли обаче в града, слагаше шапката на главата си, понеже рядко отговаряше на приветствията. Гледаше студено народа, който му отвръщаше със същата студенина. Когато за първи път се появи в квартала Сен-Марсо, целият му успех се сведе до следната забележка на един местен жител, изказана пред негов другар:

— Тоя дебелак представлява правителството.

Неизменното преминаване на краля в един и същи час беше впрочем ежедневно явление по булевард Опитал.

Нашият познайник с жълтия редингот явно не беше от този квартал, може би не беше и от Париж, защото нямаше представа за тази подробност. Когато в два часа кралската карета, обкръжена от ескадрон гвардейци със сребърни галони, излезе на булеварда, като подмина Салпетриер, той се изненада и като че ли дори се уплаши. Макар че в страничната алея нямаше никой друг освен него, той бързо се отдръпна зад каменната ограда на една къща, но херцог д’Авре успя да го забележи. В качеството си на началник на дежурните гвардейци през този ден херцогът беше седнал в кралската карета точно срещу краля. Той каза на негово величество.

— Някакъв съмнителен тип.

Тайните полицаи, пръснати по пътя на краля, също го забелязаха и един от тях получи заповед да го проследи. Но мъжът потъна в пустите улички на предградието и понеже вече се смрачаваше, полицаят загуби следите му, както това личи от рапорта, отправен същата вечер до господин граф Англес, министър на вътрешните работи и полицейски префект.

След като успя да заблуди полицейския агент, мъжът с жълтия редингот удвои крачките си, като не преставаше да се озърта назад, за да се увери, че не го следят. В четири и четвърт, когато вече, кажи-речи, беше мръкнало, той мина пред театъра до Порт Сен-Мартен, където тази вечер играеха пиесата „Двамата каторжници“. Афишът, осветен от фенерите, пред театъра, му направи, изглежда, силно впечатление, защото, макар че бързаше, той се спря, за да го прочете. Миг след това хлътна в сляпата уличка Планшет и влезе в хана „Калаено блюдо“, където продаваха билети за пощенската кола за Лани. Колата тръгваше в четири и половина. Конете бяха впрегнати и пътниците, извикани от кочияша, се качваха бързо по високата желязна стълба на купето.

Мъжът попита:

— Имате ли още едно място?

— Само едно, до мене, на капрата — отвърна кочияшът.

— Ще го взема.

— Качете се.

Но преди да подкара конете, кочияшът хвърли поглед към жалкото облекло на пътника и към скромния му пакет и го накара да му плати предварително.

— До Лани ли отивате? — попита той.

— Да — отвърна пътникът и плати до Лани.

Тръгнаха. Когато отминаха градската врата, кочияшът се опита да завърже разговор, но мъжът отговаряше само с едносрични думи. Тогава кочияшът засвири с уста, ругаейки сегиз-тогиз конете си.

Кочияшът се загърна в палтото си. Беше студено. Пътникът като че не усещаше нищо. Така преминаха през Гурне и Ньойѝ-сюр-Марн.

Към шест часа вечерта бяха в Шел. Кочияшът спря пред коларската странноприемница, която се помещаваше в една от старите сгради на кралското абатство, за да отпочинат конете.

— Аз ще сляза тук — каза мъжът.

И той взе пакета и тоягата си и скочи от колата.

Миг след това от него нямаше и помен.

А не беше влязъл в странноприемницата.

Когато след няколко минути колата пое за Лани, не го настигнаха по широкото шосе, излизащо от Шел.

Кочияшът се обърна към пътниците в колата:

— Този човек сигурно не беше от нашия край, не го познавам. Изглеждаше последен бедняк, а не държи на парите. Плати до Лани, а слезе в Шел. Вече е нощ, всички къщи са затворени, той не отседна в хана, пък никакъв го няма. Просто потъна вдън земя.

Пътникът съвсем не беше потънал вдън земя, той прекоси бързешком в мрака главната улица на Шел и преди да стигне църквата, зави наляво по междуселския път, който води към Монфермей. Вървеше като човек, който вече е идвал по тези места и познава околността.

Той закрачи бързо по пътя. На пресечката със стария, обграден с дървета път от Гани за Лани чу хорска глъчка и се притаи мигом в канавката, където изчака хората да го отминат и да се отдалечат. Тази предпазливост беше почти излишна, защото, както казахме, декемврийската нощ беше съвсем черна. По небето едва блещукаха две-три звезди.

На това място започва нагорнището на хълма. Мъжът не тръгна по пътя за Монфермей. Той пое вдясно, напреко през полето, и с бързи крачки навлезе в гората.

Едва тогава забави ход и започна да оглежда внимателно всички дървета, напредвайки стъпка по стъпка, като че ли търсеше и се оправяше по път, известен само нему. По едно време сякаш се обърка и се спря нерешително. Най-сетне се добра пипнещком до полянка, където се белееха струпани камъни. Той пристъпи бързо към тази грамада и я разгледа внимателно в нощния здрач, като че ли правеше преглед на боен отряд. Дебело дърво, покрито с израстъци, подобни на брадавици, се издигаше на няколко крачки от купчината камъни. Той се приближи до дървото и прокара ръка по кората на дънера, като че искаше да опипа и да преброи всички израстъци.

Дървото беше ясен, а точно срещу него стърчеше кестен, превързан със закован околовръст цинков пояс, защото кората му се белеше.

Той опипа с крака почвата около грамадата камъни и ясена сякаш за да се увери, че земята не е била разкопавана скоро.

След като направи това, се огледа, за да се ориентира, и пак потъна в гората.

Този именно човек срещна Козет.

Вървейки през сечището по посока към Монфермей, той забеляза дребната сянка, която се движеше, стенейки тихо, като оставяше сегиз-тогиз някакъв товар на земята и пак го понасяше напред. Мъжът се приближи и разбра, че това беше съвсем малко дете, натоварено с огромно ведро. Тогава настигна момиченцето и пое безмълвно дръжката от ръцете му.

VII
Рамо до рамо с непознатия в мрака

Както вече споменахме, Козет не се уплаши.

Мъжът я заговори. Гласът му беше тих и тъжен.

— Много тежко е за тебе това ведро, дете.

— Да, господине — отвърна Козет, като повдигна глава.

— Дай ми го — каза мъжът. — Аз ще ти го нося.

Козет пусна ведрото. Мъжът тръгна редом с нея.

— Действително е много тежко — процеди през зъби той и добави: — На колко години си, момиченце?

— На осем, господине.

— А отдалеч ли идеш така натоварена?

— От извора в гората.

— И надалеч ли отиваш?

— Най-малко на четвърт час оттук.

Мъжът помълча малко, после попита внезапно:

— Нима нямаш майка?

— Не зная — прошепна детето.

И преди мъжът да я попита нещо друго, добави:

— Не ми се вярва. Другите си имат. Аз си нямам. — После помълча и допълни: — И мисля, че никога не съм имала.

Мъжът се спря, остави ведрото на земята, наведе се и улови с две ръце раменете на момиченцето, мъчейки се да различи чертите на лицето му в мрака.

Мършавото, изпито личице на Козет изпъкваше смътно под белезникавата светлина на небето.

— Как се казваш? — попита пътникът.

— Козет.

Мъжът трепна, пронизан сякаш от електрически ток. Той се вгледа още веднъж в нея, после отдръпна ръцете си, вдигна ведрото и закрачи.

След малко попита:

— Къде живееш, моето момиченце?

— В Монфермей, ако го знаете.

— Там ли отиваме?

— Да, господине.

Човекът замълча отново и после продължи:

— А кой те изпрати в този късен час за вода в гората?

— Госпожа Тенардие.

Мъчейки се да направи гласа си равнодушен, но без да успее да прикрие издайническия му трепет, мъжът запита:

— А с какво се занимава твоята госпожа Тенардие?

— Тя е моята господарка — каза детето. — Държи хан.

— Хан ли? — възкликна мъжът. — Тогава аз ще преспя там тази нощ. Заведи ме.

— Ние отиваме точно там, господине.

Мъжът вървеше доста бързо. Козет го следваше без мъка. Тя не чувствуваше вече умора. Вдигаше сегиз-тогиз очи към непознатия с неизразимо доверие и спокойствие. Никога не я бяха учили да се обръща към провидението и да се моли. Но в нея се надигаше нещо, което приличаше на упование и радост и което излиташе към небето.

Изминаха няколко минути. Човекът пак запита:

— Госпожа Тенардие няма ли слугиня?

— Не, господине.

— Само ти ли си?

— Да, господине.

Отново замълчаха. След малко Козет продума:

— Искам да кажа, че има още две момиченца.

— Какви момиченца?

— Понин и Зелма.

Детето опростяваше по този начин романтичните имена, така скъпи на госпожа Тенардие.

— Кои са тия Понин и Зелма?

— Госпожичките на госпожа Тенардие. Дъщерите й, искам да кажа.

— Ами какво правят те?

— О! — въздъхна детето. — Те си имат хубави кукли, всякакви лъскави играчки и какви ли не щеш чудесни неща. Играят си, забавляват се.

— Целия ден ли?

— Да, господине.

— Ами ти?

— Аз работя.

— Целия ден?

Детето вдигна големите си очи, в които беше назряла една сълза, невидима в нощта, и отвърна тихо:

— Да, господине.

После след кратко мълчание додаде:

— Понякога, когато няма работа и ако ми позволят, и аз си играя.

— Как си играеш?

— Както мога. Никой не ми се бърка. Само че си нямам играчки. Понин и Зелма не ми дават да пипам техните кукли. Имам си само една оловна сабя, голяма ей толкова — и детето показа малкото си пръстче.

— Сигурно никак не реже?

— Как не, господине — каза детето, — реже салата и главите на мухите.

Стигнаха до селото. Козет поведе чужденеца през уличките. Минаха край хлебарницата, но тя не се сети, че трябваше да купи хляб. Мъжът не я разпитваше вече нищо и мрачно мълчеше. Когато отминаха църквата, той попита Козет, посочвайки откритите сергии:

— Да няма панаир?

— Не, господине, Коледа е.

Когато наближиха кръчмата, детето докосна плахо ръката му.

— Господине!

— Какво има, детето ми?

— Съвсем близо сме до нас.

— Какво от това?

— Няма ли да ми дадете ведрото?

— Защо?

— Защото госпожата ще ме бие, ако види, че друг ми го носи.

Мъжът й подаде ведрото. След миг те се озоваха пред вратата на ханчето.

VIII
Колко е неприятно да пуснеш в къщата си голтак, който може да се окаже богаташ

Козет не можа да не погледне крадешком голямата, кукла, все още изложена у продавача на играчки. После потропа на вратата. Показа се Тенардиерица с лоена, свещ в ръка.

— А, ти ли си, скитнице! Най-сетне! Къде се губи досега? Сигурно си се заплесвала по пътя, калпазанка такава!

— Госпожо — промълви Козет, цяла разтреперана, — един господин иска да пренощува тук.

Тенардиерица смени тутакси сърдитото си изражение с любезна гримаса — мимолетна метаморфоза, присъща на всеки ханджия — и алчно потърси с поглед новодошлия.

— Вие ли, господине?

— Да, госпожо — отвърна мъжът, посягайки към шапката си.

Богатите пътници обикновено не са така вежливи. Учтивият му поздрав и, от друга страна, бързият оглед на облеклото и багажа на пътника заличиха от лицето на Тенардиерица приветливата усмивка. То пак се смръщи сърдито и тя каза недружелюбно:

— Влезте, старче.

„Старчето“ влезе. Тенардиерица го огледа повторно. Забеляза съвсем изтъркания му редингот и леко издънената му шапка и се допита до мъжа си, като кимна незабележимо с глава, смръщи вежди, набръчка нос и смигна с очи. Тенардие продължаваше да пие с коларите. Той й отговори с едва доловимо поклащане на показалеца, което ведно с повдигнатата му долна устна означаваше в подобен случай — голтак и половина. Тогава Тенардиерица възкликна:

— Много съжаляваме, старче, но работата е там, че нямаме вече място.

— Подслонете ме, където обичате — каза човекът. — На тавана, в конюшнята, ще ви платя като за стая.

— Четиридесет су.

— Прието, четиридесет су.

— Добре тогава.

— Четиридесет су! — Прошепна тихичко на Тенардиерица един от коларите. — Ами че нали стаите ви струват по двадесет су?

— За него четиридесет — отвърна също така полугласно Тенардиерица. — Не прибираме бедни за по-малко.

— Вярно е — добави невъзмутимо мъжът й, — подобни хора подбиват реномето на заведението, ако ги приемеш.

Междувременно мъжът сложи пакета и тоягата си върху една пейка и седна пред масата. Козет побърза да му поднесе бутилка вино и чаша. Търговецът, който беше поискал ведрото вода, отиде да го занесе сам на коня си. Козет се настани отново с чорапа под кухненската маса.

Мъжът потопи устни в чашата с вино, която си наля; той наблюдаваше детето с необяснимо внимание.

Козет беше грозна. Ако беше щастлива, може би щеше да бъде хубава. Ние вече нахвърлихме с няколко линии тъжното й личице. Беше хилава и бледа. Почти осемгодишна, не изглеждаше дори на шест. Потъналите й в дълбока сянка очи бяха едва ли не угаснали от много плач. Скръбна бръчка, която може да се види у безнадеждно болните или у осъдените, свиваше вечно тревожните й устни. Ръчичките й бяха „целите премръзнали“, както предполагаше майка й. Пламъците на огъня, които я осветяваха в този миг, подчертаваха изпъкналите й кости и неимоверната й мършавост. Понеже постоянно зъзнеше, беше придобила навик да стиска колене едно до друго. Дрехите й, жалки дрипи, биха извикали съчувствие лете и будеха ужас зиме. Носеше само изпокъсани памучни вехтории. Нито едно вълнено парцалче. На места прозираше кожата й, осеяна цяла със сини или черни петна, следи от съприкосновението с Тенардиерица. Голите й прасци бяха тънки и зачервени. Хлътналите й ключици биха могли да ви натъжат до сълзи. Целият външен вид на детето, походката, стойката, звукът на гласа му, запъванията между отделните думи, погледът, мълчанието, най-малкото движение издаваха и изразяваха само едно — страх.

Страхът владееше Козет до мозъка на костите й. Той я държеше здраво в лапите си. Караше я да прибира лакти до хълбоците си, да крие пети под полата си, да се сгушва, за да заеме възможно най-малко място, да сдържа дъха си. Страхът беше станал, така да се каже, привичка на тялото й и за съжаление можеше да се очаква само едно: да стане още по-силен. Дълбоко в зениците й се долавяше недоумение и затаен ужас.

Страхът й беше, толкова непреодолим, че когато влезе в ханчето цялата измокрена, не посмя да се изсуши на огъня, а мълчаливо се зае с плетката си.

Погледът на това осемгодишно дете беше обикновено така мрачен и едва ли не трагичен, че ви се струваше, че то или ще загуби ума си, или напълно ще подивее.

Както казахме, то не знаеше що е молитва и никога не бе стъпвало в черква.

— Много имам време за такива работи — казваше Тенардиерица.

Мъжът с жълтия редингот продължаваше да наблюдава внимателно Козет.

Внезапно Тенардиерица викна:

— Добре, че се сетих! Ами хляба?

Козет се измъкна изпод масата по навик, както всеки път, когато господарката й креснеше.

Тя напълно беше забравила за хляба. Прибягна до обичайния изход на вечно сплашените деца. Излъга.

— Фурната беше затворена, госпожо.

— Трябваше да потропаш.

— Потропах, госпожо.

— Е, и после?

— Не отвориха.

— Ще разбера утре дали е вярно — измърмори Тенардиерица — и ако лъжеш, мисли му! А засега ми върни петнадесетте су.

Козет пъхна ръка в джобчето на престилката си и позеленя. Монетата я нямаше.

— Ей, оглуша ли, или какво? — сопна й се Тенардиерица.

Козет преобърна джоба, вътре нямаше нищо. Къде ли се бяха дянали парите? Горкото момиченце онемя. Вкамени се от ужас.

— Да не си загубила петнадесетте су? — изхриптя кръчмарката. — Или си наумила да ми ги задигнеш?

При тези думи тя посегна към камшика, закачен до огнището.

Заплашителният жест опомни Козет и тя намери сили да извика:

— Милост, госпожо! Няма вече да правя така!

Тенардиерица откачи камшика.

Но през това време човекът с жълтия редингот бръкна в джоба на жилетката си, без никой да го забележи. Впрочем другите посетители пиеха или играеха на карти и не обръщаха внимание на тази сцена.

Козет се сви изплашена в ъгъла до огнището, мъчейки се да се сгуши на кълбо и да скрие полуголото си телце. Тенардиерица замахна.

— Извинете, госпожо — намеси се странникът, — преди малко една монета падна от престилката на момиченцето и се изтърколи на пода. Може би е същата.

Той се наведе и се престори, че търси нещо.

— Така си и мислех, ето ви я — добави той, изправяйки се, като подаде една сребърна монета на ханджийката.

— Да, тази е — каза тя.

Монетата не беше същата, защото беше двадесет су, но замяната беше изгодна за Тенардиерица. Тя я пъхна в джоба си и метна свиреп поглед към детето, заканвайки му се:

— Пази се само друг път да не се случи подобно нещо!

Козет се прибра в „колибката“ си, както обичаше да казва господарката й, и големите й очи, вперени в непознатия пришелец, добиха изражение, каквото никога досега не бяха имали. В този миг в тях се четеше все още само наивно удивление, примесено с доверчива изненада.

— Е какво, ще вечеряте ли? — попита ханджийката: пътника.

Той не отговори. Изглеждаше потънал в мисли.

— Що за човек е тоя! — процеди през зъби тя. — Навярно някакъв окаян голтак. Няма пари дори за вечеря. Дали ще ми плати за спането? Цяло щастие все пак, че не се е сетил да открадне парите, които е намерил на земята.

В това време една врата се отвори и в кръчмата влязоха Епонин и Азелма.

Те бяха наистина две хубави момиченца, по-скоро гражданчета, отколкото селянчета, прелестни — едната с лъскави кестеняви плитки, завити на венец около главата й, другата със спуснати на гърба черни коси, и двете живи, чисти, пълнички, сочни и здрави, да ти е драго да ги гледаш. Бяха облечени топло, но с толкова майчински вкус, че дрешките им бяха кокетни въпреки дебелите платове. Облеклото им бе съобразено със зимата, но изяществото му напомняше пролетта. Двете момиченца сияеха. Държането им беше господарско. В облеклото, в жизнерадостта им, в шумната им поява се чувствуваше съзнание за превъзходство. Когато ги видя, Тенардиерица им каза с привидно сърдит глас, от който бликаше обожание:

— А, прибрахте ли се най-сетне!

После ги привлече една след друга в скута си, за да приглади косите им и да затегне панделките им, а след това ги отдалечи малко от себе си, потупа ги майчински и възкликна:

— Ех, че са ми гиздавелки!

Децата се настаниха край огнището. Бяха донесли със себе си куклата си и я премятаха на коленете си, чуруликайки безгрижно. Козет сегиз-тогиз вдигаше очи от плетката си и наблюдаваше играта им с мрачно изражение.

Епонин и Азелма изобщо не я поглеждаха. За тях тя не беше нищо повече от куче. Тези три момиченца нямаха общо дори двадесет и четири години, но вече даваха съвсем ясна представа за човешкото общество: от едната страна — завист, От другата — презрение.

Куклата на сестрите Тенардие беше доста извехтяла, олющена, изпочукана, но въпреки това тя се струваше възхитителна на Козет, защото момиченцето през целия си живот не беше имало нито една „истинска кукла“, за да си послужим с израз, понятен за всяко дете.

Докато продължаваше да снове из помещението, Тенардиерица внезапно забеляза, че Козет се разсейва и вместо да работи, зяпа играещите момиченца.

— Аха! Пипнах ли те! — изкрещя тя. — Така ли ми работиш! Ще те оправя аз тебе, само да откача камшика!

Без да стане от стола си, чужденецът се обърна към Тенардиерица.

— Госпожо — каза той, усмихвайки се едва ли не плахо, — какво толкова е станало, нека се позабавлява!

Подобна забележка би била равносилна на заповед от страна на всеки друг пътник, който би поръчал за вечеря овнешко печено и две бутилки вино и който не би изглеждал като „последен голтак“. Но човек с такава шапка да дръзне да изказва пожелания, човек с такъв редингот да дръзне да изявява волята си, Тенардиерица и не помисли да претърпи това. Тя възрази остро:

— Трябва да работи, щом яде. Не я храня, за да се помайва.

— А какво работи сега? — попита странникът със същия благ глас, който съвсем не подхождаше на просяшките му дрехи и на широките му хамалски плещи.

Тенардиерица благоволи да му отговори:

— Плете чорапи, ако нямате нищо против. Чорапи за момиченцата ми, които съвсем са се окъсали и може да се каже, че скоро ще тръгнат боси.

Мъжът погледна жалките, зачервени от студ крачета на Козет и запита:

— А кога ще изплете този чифт чорапи?

— Ще ги влачи най-малко още три-четири дни, мързеланата.

— Колко може да струва такъв един чифт чорапи, когато бъдат готови?

Тенардиерица го погледна презрително.

— Най-малко тридесет су.

— Ще ми ги дадете ли за пет франка? — попита мъжът.

— Има си хас — изкикоти се един колар, който слушаше разговора им. — Иска ли питане? Пет парчета!

Тенардие сметна, че е дошъл моментът да се намеси.

— Да, господине, ако действително желаете, ще ви дадем този чифт чорапи за пет франка. Ние не отказваме нищо на клиентите си.

— Само че ще трябва веднага да ги платите — каза рязко Тенардиерица с нетърпящ възражение глас.

— Купувам чорапите и ги плащам — заяви мъжът, изваждайки от джоба си една петфранкова монета. После се обърна към Козет: — Сега работиш за мене. Поиграй си, моето момиче!

Коларят така се развълнува при вида на петфранковата монета, че изтича да я види, като остави чашата си недопита.

— Няма лъжа бе! — извика той, разглеждайки монетата. — С истинско колело отзад! Не е фалшива!

Тенардие се приближи и пъхна парите в джоба на жилетката си, без да каже нито дума.

Тенардиерица нямаше какво да възрази. Тя прехапа устни и лицето й се разкриви от злоба.

Но Козет продължаваше да трепери. Тя едва се осмели да попита:

— Вярно ли е, госпожо? Мога ли да си поиграя?

— Играй! — кресна Тенардиерица със страшен глас.

— Благодаря, госпожо — отвърна детето.

Тенардие пак седна да пие. Жената прошепна на ухото му:

— Що за човек е този жълт обесник?

— Срещал съм и милионери с подобни рединготи — отвърна величествено Тенардие.

Козет остави чорапа, но не помръдна от мястото си. Тя обикновено избягваше да се движи. Взе от една кутия зад себе си няколко стари парцалчета и малката си оловна сабя.

Епонин и Азелма не обръщаха никакво внимание на това, което ставаше. От няколко минути те имаха важна работа: хванали бяха котката. Захвърлили бяха куклата на земята и Епонин, по-голямата, повиваше котето с различни сини и червени парцали въпреки мяуканията и гърченията му. Докато се занимаваше с тази мъчна и сериозна задача, тя казваше на сестричето си на сладкия и очарователен детски език, чиято прелест, подобно на великолепните пеперудени крила, изчезва, когато се опиташ да я уловиш.

— Виждаш ли, кака ще ти направи кукла, по-забавна от другата. Шава, врещи и каква е топличка само! Искаш ли да си играем с нея, сестричко? Тя ще бъде моето момиченце. А аз ще бъда госпожа. Ще ти идвам на гости и ти ще го разглеждаш. Най-напред ще видиш мустаците му и ще се учудиш. После ще видиш ушите му, а после и опашката и пак ще се учудиш. И ще ми кажеш: „Ах, боже мой!“ А аз ще ти кажа: „Да, госпожо, такова е момиченцето ми. Сега всички момиченца са такива.“

Азелма слушаше с възхищение Епонин.

През това време коларите запяха някаква неприлична песен, като се кикотеха толкова силно, че чак таванът се тресеше. Тенардие ги насърчаваше и им пригласяше.

Както птичките свиват гнездо с каквото им попадне, така и децата си правят кукли от всичко. Докато Епонин и Азелма повиваха котето, Козет от своя страна повиваше сабята си. След това тя я положи легнала на ръцете си и й запя тихичко, за да я приспи.

Куклата е не само властна потребност, но и изява на един от най-пленителните инстинкти на момиченцето. Да обгражда с грижи, да облича, да кичи, да конти, да съблича, да поучава, да се кара, да люлее, да гали, да приспива, да си представя, че неодушевеният предмет е жив човек — нима целият бъдещ живот на жената не се съдържа в тия игри? Докато си мечтае и бъбри невинно, шиейки миниатюрни прикя и пеленки, приготвяйки роклички, блузки и камизолки, детето се превръща неусетно в девойка, девойката в мома, а момата в млада жена. Последната кукла се явява преход към първото дете.

Момиченце, което няма кукла, намира живота си почти толкова безрадостен и безсмислен, както и бездетната жена.

И така, Козет си беше направила кукла от малката сабя.

А Тенардиерица се приближи до „жълтия човек“.

„Мъжът ми има право — мислеше си тя. — Може би е самият господин Лафит. Богаташите са такива чудаци!“

Тя се облакъти на масата му и понечи да завърже разговор:

— Господине…

При думата „господине“ мъжът се обърна. Досега Тенардиерица го бе наричала само „старче“ или „добри човече“.

— Как да ви кажа, господине — поде тя със сладникаво изражение, което беше още по-противно дори от жестокото й държане, — и на мене ми се ще детето да играе, нямам нищо против. Ако е за един ден, защо не, щом вие сте така великодушен. Само че виждате ли, тя си няма нийде никого и трябва да работи, за да си изкарва хляба.

— Значи това дете не е ваше? — попита мъжът.

— Боже мой, разбира се, че не, господине! Това е едно бедно момиченце, което сме прибрали ей така, от милост. Малко нещо малоумно. Трябва да се е родило с вода в главата. Вижте каква му е голяма. Правим каквото можем за него, но и ние самите не сме богати. Писахме в нейния край, но напразно, шест месеца вече никой не ни отговаря. Навярно майка й е умряла.

— Така ли! — каза само мъжът и пак потъна в мислите си.

— То и майка й не беше много стока — добави Тенардиерица. — Изостави си детето.

По време на този разговор, предупредена като че от вътрешен усет, че се говори за нея, Козет не откъсваше очи от Тенардиерица. Думите долитаха до нея неясно. Тя долавяше само отделни части от изречения.

А клиентите, почти съвсем пияни, повтаряха с удвоен жар мръсния си припев. Беше някаква най-долнопробна кощунска песен, в която се гавреха и със света Богородица, и с младенеца Исус. И Тенардиерица се присъедини към тях, за да се развлече. Козет под масата се беше загледала в огъня, който се отразяваше във втренчения й поглед. Тя люшкаше невзрачното си пеленаче и пееше тихичко:

— Майка ми умря! Майка ми умря! Майка ми умря!

При повторното подканване от страна на ханджийката „жълтият човек, милионерът“, се съгласи най-после да вечеря.

— Какво желае господинът?

— Хляб и сирене — отвърна той.

„Голтак и нищо друго!“ — помисли си Тенардиерица.

Пияниците продължаваха да се дерат, а Козет пееше под масата своята песничка.

Изведнъж тя прекъсна пеенето си беше се извърнала и беше съгледала куклата на малките Тенардие, която те бяха захвърлили заради котето върху пода, на няколко крачки от кухненската маса.

Тя остави повитата сабя, която мъчно можеше да създаде илюзия за кукла, и бавно обходи с очи помещението. Тенардиерица разговаряше шепнешком с мъжа си и броеше пари, Понин и Зелма играеха с котето, посетителите пиеха или пееха, никой не я поглеждаше. Не биваше да губи нито миг. Тя се измъкна изпод масата, пълзейки по колене и по лакти, увери се още веднъж, че не я дебнат, добра се чевръсто до куклата и я грабна. Миг след това беше отново на мястото си, седнала неподвижно, но обърната така, че да закрива куклата, която бе прегърнала. За нея беше такова рядко щастие да играе с истинска кукла, че изпитваше направо блаженство.

Никой не бе я видял освен странника, който дъвчеше бавно оскъдната си вечеря.

Радостта й трая почти четвърт час.

Но колкото и предпазлива да бе Козет, тя не забеляза, че едното краче на куклата „се подаваше“ и огънят в огнището го осветяваше ярко. Това светлорозово краче внезапно привлече погледа на Азелма, която бутна сестра си.

— Како, я виж там!

Двете момиченца прекъснаха играта си и застинаха от удивление. Козет се беше осмелила да вземе куклата им!

Епонин стана, без да пусне котето, приближи се до майка си и й задърпа полата.

— Пусни ме де! — сопна се майка й. — Какво искаш?

— Майко, погледни там! — каза детето, сочейки с пръст Козет.

Козет, цяла отдадена на насладата от временното притежание, не чуваше и не виждаше вече нищо.

Тенардиерица се разяряваше по най-дребен повод. Лицето й придоби изражението, поради което основателно наричат подобни жени „вещици“.

Този път гневът й беше подсилен от наранената гордост. Козет беше минала всички граници, тя беше посегнала на куклата на нейните „госпожички“.

Ако руската царица видеше мужик да се запасва със синята лента на първородния й син, едва ли би се разгневила повече.

Ханджийката изкряска с пресипнал от негодувание глас:

— Козет!

Козет се разтрепера толкова силно, като че ли земята под нея се разтресе. Тя се обърна.

— Козет! — повтори Тенардиерица.

Детето взе куклата от скута си и я сложи внимателно на земята с някаква смесица от отчаяние и страхопочитание. После, без да откъсва очи от нея, то сключи ръце и — колко е страшно да се опише този жест, когато става дума за осемгодишно дете — започна да ги кърши. След това се заля в сълзи. Нито едно от вълненията през този ден, нито тичането в гората, нито тежкото ведро, нито загубата на парите, нито страхът от камшика, нито дори скръбната новина, която беше подразбрала от Тенардиерица, не бяха успели да изтръгнат сълзи от очите й. Но сега тя избухна в ридания.

В това време пътникът стана.

— Какво има? — попита той ханджийката.

— Нима не виждате? — отвърна тя, посочвайки му с пръст вещественото доказателство, което лежеше в краката на Козет.

— Е добре, какво толкова е станало? — повтори въпроса си чужденецът.

— Тая окаяница си позволи да пипне куклата на децата ми!

— Толкова шум за такава дреболия! — каза мъжът. — Какво страшно има, ако си поиграе с тази кукла?

— Да я пипа с мръсните си ръчища — не можеше да дойде на себе си Тенардиерица, — с гадните си ръчища!

При тези нейни думи Козет се разрида още по-сърцераздирателно.

Мъжът се запъти към вратата, отвори я и излезе.

Щом той излезе, Тенардиерица се възползува от отсъствието му и ритна силно под масата Козет, която простена високо.

Вратата се отвори наново и на прага се появи мъжът. Той носеше в ръцете си приказната кукла, която вече описахме и която още от заранта предизвикваше възхищението на всички дечурлига в селото. Той я изправи пред Козет и й каза:

— Вземи, тя е твоя!

Вероятно през цялото време, откакто беше в кръчмата, той беше гледал машинално сред размишленията си сергията с играчки, осветена толкова пищно с лампиони и лоени свещи, че през стъклата на прозореца изглеждаше феерична.

Козет вдигна очи. Видя мъжа, който се приближаваше с куклата в ръце, и й се строи, че слънцето идва към нея, чу невероятните думи: „Тя е твоя!“, погледна го, погледна куклата, после бавно се отдръпна и се сгуши под масата, чак в ъгъла до стената.

Тя не плачеше вече, не викаше и като че ли не смееше и да диша.

Тенардиерица, Епонин, Азелма стояха като истукани. И пиячите се стъписаха. В кръчмата се възцари тържествена тишина.

Окаменяла и занемяла от смайване, Тенардиерица пак се впусна в догадки: „Кой може да е този старик? Голтак ли е или милионер? А може би и едното, и другото или с други думи, крадец.“

Тенардие направи многозначителна гримаса. Лицето издава недвусмислено характера на човека всеки път, когато у него се прояви с животинска сила господствуващият инстинкт. Погледът му зашари от куклата към пришелеца. Той сякаш душеше непознатия, както би душил торба с жълтици. Но това трая само миг. Той се приближи до жена си и прошепна:

— Тази залъгалка струва най-малко тридесет франка. Без гафове! Ще пълзиш по корем пред тази особа.

Грубите и простоватите натури имат една обща черта: те не познават преходни състояния.

— Какво стоиш, Козет? — каза Тенардиерица с престорено благ глас на зла жена, която се мъчи да сдържи хапливите нотки. — Защо не вземеш куклата си?

Козет се осмели да излезе от скривалището си.

— Козет, гълъбче, господинът ти подарява тази кукла — намеси се гальовно и Тенардие. — Вземи я. Тя е твоя.

Козет гледаше едва ли не с уплаха дивната кукла. Лицето й бе още обляно в сълзи, но в очите й заблестяха, както на небето призори, чудните зари на радостта. Тя изпитваше в този момент почти същото чувство, което би изпитала, ако й кажеха внезапно: „Момиченце, ти си кралица на Франция!“

Струваше й се, че гръм ще падне върху главата й, ако докосне тази кукла.

И опасенията й бяха донякъде верни, защото тя очакваше, че Тенардиерица ще й кресне или ще се нахвърли да я бие.

Обаче изкушението излезе по-силно. Тя пристъпи най-сетне напред и промълви плахо, обръщайки се към Тенардиерица:

— Може ли, госпожо?

Човешките слова са безсилни да предадат сложното изражение на уплаха, отчаяние и очарование, което беше изписано на лицето й.

— То се знае! — рече Тенардиерица. — Щом е твоя. Щом господинът ти я подарява.

— Вярно ли, господине? Наистина ли дамата е моя? — попита повторно Козет.

Очите на странника бяха пълни със сълзи. Той, изглежда, беше толкова развълнуван, че ако заговореше, щеше да заплаче. Затова само кимна утвърдително на Козет и сложи ръката на „дамата“ в нейната малка лапичка.

Козет отдръпна рязко ръчичката си, като че ли допирът с „дамата“ я опари, и загледа плочите на пода. Принудени сме да отбележим, че в този миг тя бе изплезила целия си език. После се спусна поривисто и сграбчи буйно куклата.

— Ще я наричам Катрин — каза тя.

Ефектът от съприкосновението и смесването на Козетините дрипи с панделките и свежата розова муселинена рокличка на куклата беше действително поразителен.

— Мога ли да я сложа на стола, госпожо? — попита тя.

— Но, разбира се, детето ми — отвърна Тенардие.

Сега беше ред на Епонин и Азелма да гледат със завист Козет.

Тя сложи Катрин на един стол, после се отпусна на земята пред нея и остана неподвижна, безмълвна, потънала в съзерцание.

— Защо не си играеш, Козет? — запита странникът.

— Но аз си играя — отвърна детето.

Непознатият гостенин, изпратен сякаш от провидението на Козет, беше в този миг най-омразният човек в света за госпожа Тенардие. Трябваше обаче да се сдържа. Колкото и да беше свикнала да се прикрива, подражавайки на мъжа си във всички негови постъпки, днешните вълнения бяха свръх силите й. Тя побърза да изпрати децата да си легнат, после поиска от жълтия човек позволение да прати и Козет в леглото.

— Тя днес много се умори — добави Тенардиерица с майчинска загриженост.

Козет отиде да си легне, отнасяйки Катрин в прегръдките си.

От време на време ханджийката отиваше на другия край на помещението, където беше седнал мъжът й, „за да си излее душата“, както казваше тя. Разменяше с него по няколко думи, преизпълнени с озлобление, които не смееше да произнесе високо.

— Дърто говедо! Какво са го прихванали! Защо се домъкна само да ни тормози! Отде му хрумна да иска това грозилище да играе, та пък и кукли седна да му купува! Да подарява кукли от четиридесет франка на тази кучка, която аз бих харизала за четиридесет су! Оставаше само да й каже ваше височество като на херцогиня дьо Бери! Чавка ли му е изпила ума! Пощръкля ли този шантав старик!

— Защо се вълнуваш? В цялата работа няма нищо особено — успокояваше я Тенардие. — Ами ако това го забавлява? На теб ти е приятно детето да работи, а на него му се ще то да играе. Има ли право? Има. Пътникът може да прави каквото пожелае, стига да плаща. Какво ти става на тебе, ако този старик е филантроп? Дори и малоумен да е, също не ти влиза в работата. Защо се пениш, когато той има пари?

Господарски тон и кръчмарски довод, нетърпящи възражение нито единият, нито другият.

А непознатият се беше облакътил на масата и пак беше потънал в мислите си. Всички останали посетители, търговци и колари, се бяха отдръпнали от него и бяха престанали да пеят. Гледаха го от разстояние и той им вдъхваше почтителна боязън. Този тъй бедно облечен чудак, който с такава леснина вадеше от джоба си сребърни монети и така щедро подаряваше огромни кукли на някакви си сополанчета с дървени обувки, несъмнено трябва да беше необикновен и опасен човек.

Изминаха няколко часа. Полунощната служба свърши, коледната вечеря приключи, клиентите се разотидоха, кръчмата се затвори, долното помещение опустя, огънят угасна, но пришелецът продължаваше да стои на мястото си в една и съща поза. Само сменяше от време на време ръката, на която се подпираше. Нищо друго. Откакто я нямаше Козет, не беше продумал нито дума.

Двойката Тенардие също стояха още долу, било от приличие, било от любопитство.

— Така ли смята да прекара нощта? — мърмореше недоволно Тенардиерица.

Когато часовникът отзвъни два часа след полунощ, тя се призна за победена и каза на мъжа си:

— Прави каквото щеш. Аз си лягам.

Мъжът й седна на една маса в ъгъла, запали восъчна свещ и се зачете в „Курие Франсе“.

Измина цял час така. Достопочтеният ханджия прочете поне три пъти „Курие Франсе“ от датата на броя до името на печатаря. Гостът не беше мръднал.

Най-сетне Тенардие се раздвижи, изкашля се, изхрачи се, осекна се и скръцна със стола. Човекът дори не трепна.

„Дали не е заспал?“ — помисли си Тенардие. Мъжът не спеше, но нищо не беше в състояние да го разбуди от мислите му.

Накрая Тенардие свали такето си, приближи се тихо и се осмели да попита:

— Няма ли да си отдъхнете, господине?

„Да си легнете“ му се стори много фамилиарно и недостатъчно любезно. „Отдъхнете“ беше по-изящно и изразяваше уважение. Подобни думи притежават тайнственото и възхитително свойство да раздуват на сутринта сметката на клиента. Стая, в която „се спи“, струва двадесет су, а цената на стая, в която „се отдъхва“, може да се качи и до двадесет франка.

— Да, да! — отговори чужденецът. — Прав сте. Къде е конюшнята ви?

— Господине — каза усмихнато Тенардие, — ще ви отведа в стаята ви, господине.

И той взе свещта, а мъжът прибра пакета и бастуна си. Тенардие го заведе в една стая на първия етаж, която беше наредена рядко разкошно, с мебели от акажу, креват като лодка и завеси от червено хасе.

— Какво е това? — попита пътникът.

— Нашата собствена сватбена спалня — съобщи ханджията. — Ние спим оттатък с жена ми. Тук се влиза само три-четири пъти в годината.

— В конюшнята щеше да ми бъде по-добре — каза студено мъжът.

Тенардие се престори, че не е чул тази не особено учтива забележка.

Той запали две съвсем нови восъчни свещи, които бяха сложени над камината. В нея пламтеше хубав буен огън.

Под стъклен похлупак върху камината се виждаше сватбена диадема от сребърен тел и портокалови цветчета.

— А това какво е? — попита чужденецът.

— Сватбеният накит на жена ми, господине — отвърна Тенардие.

Непознатият изгледа предмета с поглед, който сякаш казваше: „Нима това чудовище някога е било невинна девойка?“

Впрочем Тенардие не казваше истината. Когато беше наел с договор тази полска къща, за да я превърне в хан, той беше заварил стаята така мебелирана и беше купил мебелите ведно с преотстъпените на безценица портокалови цветчета, понеже беше сметнал, че те ще придадат известна отсянка на изтънченост на неговата съпруга, а на заведението — това, което англичаните наричат „порядъчен изглед“.

Когато странникът се обърна, ханджията беше изчезнал. Тенардие се беше измъкнал безшумно, без да посмее да му пожелае лека нощ, защото не искаше да се отнася непочтително сърдечно с особа, която възнамеряваше да оскубе царски на следната утрин.

Ханджията се оттегли в стаята си. Жена му си беше легнала, но не беше заспала още. Когато чу стъпките на мъжа си, тя се извърна към него и му каза:

— Да знаеш, че утре изхвърлям Козет!

— Много си се засилила! — отвърна хладно Тенардие.

Те не си казаха нищо повече и след няколко минути угасиха свещта.

Останал сам, пътникът сложи в един ъгъл на стаята бастуна и пакета си. Когато ханджията излезе, той седна в едно кресло и постоя известно време замислен. После свали обувките си, взе едната свещ, духна другата, бутна вратата и излезе от стаята, оглеждайки се като човек, който търси нещо. Пресече някакъв коридор и стигна до стълбището. До ушите му долетя слаб шум, който приличаше на детско дишане. Той тръгна по посока на този шум и дойде до триъгълна дупка, издълбана под стълбището или по-право, образувана от самото стълбище. Тази дупка беше всъщност празното място под стъпалата. Там, сред всевъзможни стари кошници и счупени глинени съдове, в праха и паяжините, имаше постеля. Ако изобщо може да се нарече така изтърбушеният сламеник и изпокъсаното одеяло, през което прозираше сламеникът. Ни помен от чаршафи. Сламеникът беше сложен направо на каменните плочи. На такова легло спеше Козет.

Мъжът се приближи и я загледа.

Козет беше заспала дълбоко, както си беше облечена. Зиме не се събличаше, за да мръзне по-малко.

Тя притискаше до себе си куклата, чиито големи отворени очи проблясваха в мрака. От време на време детето въздъхваше дълбоко, като че ли щеше да се разбуди, и се вкопчваше едва ли не конвулсивно в куклата. Край постелята се търкаляше само едната му обувка.

През отворената врата до жалката спалня на Козет се виждаше доста обширна тъмна стая. Чужденецът влезе в нея. В дъното зад стъклена врата се белееха две съединени креватчета. В тях спяха Епонин и Азелма. Зад креватчетата се подаваше кошче без завески. В него спеше момченцето, което се беше драло цялата вечер.

Непознатият предположи, че детската стая е свързана със спалнята на Тенардие. Той се канеше да се оттегли, когато погледът му попадна на камината — широка камина, както във всички странноприемници, която, дори когато е запалена, топли толкова анемично, че навява хлад. В тази камина нямаше огън, нямаше дори и пепел. Нещо друго обаче в нея привлече вниманието на пътника: две малки нееднакво големи изящни обувчици. Мъжът си припомни прелестния, останал от памтивека обичай на децата да слагат срещу Коледа обувката си в камината, за да чакат в мрака добрата фея да пусне в нея някакъв чуден подарък. И Епонин и Азелма не бяха пропуснали да сторят това и обувчиците им стояха в камината.

Пътникът се наведе.

Добрата фея, тоест майката, ги беше вече посетила и във всяка обувчица блестеше по една съвсем новичка монета от десет су.

Мъжът се изправи и се накани да се прибере в стаята си, когато зърна в дъното, в най-тъмния ъгъл на огнището, още един предмет. Взря се и различи една дървена обувка, груба и мръсна дървена обувка, полустрошена и полепнала с пепел и засъхнала кал. Обувката на Козет. С трогателната доверчивост на децата, която, макар и постоянно да е лъгана, никога не престава да се надява, и Козет беше сложила обувката си в камината.

Колко вълнуваща и възвишена е надеждата на едно дете, което не е изпитало нищо друго освен покруса.

В дървената обувка нямаше нищо.

Чужденецът бръкна в жилетката си, наведе се и пусна в обувката на Козет един златен луидор.

После безшумно се прибра в стаята си.

IX
Тенардие на работа

На другата сутрин, поне два часа преди да се съмне, седнал пред една запалена свещ в долното помещение на хана, с перо в ръка, Тенардие съставяше сметката на пътника с жълтия редингот.

Жена му, права и полунаведена над него, следеше перото с очи. Двамата не разговаряха. От едната страна, дълбоко размишление, от другата, благоговейна възхита; какво друго чувство може да ви вълнува, когато пред очите ви се ражда и разцъфтява някое чудо на човешкия ум? От къщата долиташе леко трополене. Чучулигата метеше стълбата.

След четвърт час усилия и безкрайни задрасквания Тенардие съчини следния шедьовър:

Сметката на господина от стая №1
                Вечеря … … … 3 фр.
                Стая … … … …10 фр.
                Свещ … … … … 5 фр.
                Огън … … … … 4 фр.
                Прислугъ … … 1 фр.
                 … … … … ————————————
                 … … Всичко … 23 фр.

Прислуга беше написано „прислугъ“.

— Двадесет и три франка! — провикна се жената възторжено, но с известна отсянка на съмнение.

Като всички големи артисти, Тенардие се почувствува неоценен.

— Нищо не са! — изсумтя той.

По същия начин бе възкликнал Кастълри, когато съставяше на Виенския конгрес сметката, която трябваше да плати Франция.

— Прав си, господин Тенардие, той наистина ни дължи толкова — прошепна жената, мислейки за куклата, подарена на Козет в присъствие на нейните дъщери. — Пада му се, само че е множко. Ще откаже да плати.

Тенардие се изсмя ехидно и каза:

— Ще плати като поп.

Смехът му беше върховен признак на увереност и превъзходство. Кажеше ли нещо с този тон, то не можеше да не се изпълни. Жена му не възрази. Тя почна да нарежда масите. Мъжът крачеше надлъж и шир из помещението. След малко добави:

— Ами че аз имам хиляда и петстотин франка дълг!

После седна край огнището и се замисли, заровил крака в топлата пепел.

— Добре, че се сетих! — поде жената. — Нали не си забравил, че още днес ще изхвърля Козет? Какъв изрод! Изяде ме с тази нейна кукла! Предпочитам да се оженя за Людовик XVIII, отколкото да я оставя макар и само още един ден в къщи!

Тенардие запали лулата си и отвърна между две кълба дим:

— Ще представиш сметката на негова милост.

И излезе.

Едва затворил вратата, чужденецът влезе в кръчмата.

Тенардие тутакси изникна зад него и застана неподвижно до открехнатата врата, така че да го вижда само жена му.

Жълтият човек носеше пакета и бастуна си.

— Колко рано сте станали! — възкликна Тенардиерица. — Нима господинът ни напуска вече?

Докато казваше това, тя въртеше смутено листчето в ръцете си и го прегъваше с нокти. Грубото й лице беше придобило необичайно изражение на плахост и угризение.

Неудобно й беше да представи подобна сметка на човек, който имаше в истинския смисъл на думата вид на „голтак“.

Пътникът изглеждаше угрижен и разсеян.

— Да, госпожо — отвърна той, — заминавам си.

— Не сте ли дошли по работа в Монфермей?

— Не. Само минавам оттук. Нищо повече. Колко ви дължа, госпожо?

Тенардиерица му подаде сгънатата сметка, без да отговори.

Мъжът разгъна листчето, погледна го, но явно мисълта му беше другаде.

— Как върви работата ви в Монфермей, госпожо? — запита той.

— Криво-ляво, господине — отвърна Тенардиерица, смаяна, че сметката не предизвика гняв у пътника. После продължи с жален и плачлив глас: — О, господине, настанаха тежки времена! А в нашия край идват толкова малко граждани! Нали виждате, съвсем дребни клиенти. Добре, че подслоняваме от време на време такива щедри и богати пътници като ваша милост! Отрупани сме с данъци! А и това момиченце ни струва скъпо и прескъпо!

— Кое момиченце?

— Ами онуй, снощното, не се ли сещате? Козет или Чучулигата, както му викат в селото.

— Така ли! — измънка мъжът.

Тя продължи:

— Колко са глупави тия пусти селяни с вечните си прякори! Каква ти чучулига, тя по-скоро прилича на прилеп. Как да ви кажа, господине, ние не искаме милостиня, но не сме в състояние и да даваме милостиня. Не изкарваме нищо, а имаме цял куп задължения. Патент, налози, данък за врати и прозорци, допълнителни тегоби! Вие сам знаете как ни обира правителството. Пък и аз си имам мои собствени дъщери. Нямам нужда да храня хорските.

Мъжът попита с леко треперещ глас, макар и явно стараейки се да му придаде равнодушен тон:

— Ами ако някой ви отърве от нея?

— От кого, от Козет ли?

— Да.

Престъпна радост озари грубото червендалесто лице на ханджийката.

— Ах, господине, добри ми господине! Вземете я, харизвам ви я, отведете я със себе си, правете с нея каквото щете, изяжте я, изпийте я и бъдете благословен от света Богородица и от всички светии на рая!

— Добре.

— Вярно ли? Ще я вземете ли?

— Ще я взема.

— Веднага?

— Веднага. Извикайте детето.

— Козет! — извика Тенардиерица.

— Междувременно нека ви платя сметката. Колко беше?

Той погледна листа и не можа да сдържи изненадата си.

— Двадесет и три франка?

После погледна ханджийката и повтори:

— Двадесет и три франка?

Тези на два пъти повторени думи съдържаха отсянката, която отличава възклицанието от въпроса.

Тенардиерица има време да се приготви за удара. Тя отговори самоуверено:

— Точно така, господине. Двадесет и три франка.

Непознатият сложи пет монети от по пет франка върху масата.

— Доведете момичето — каза той.

В този миг Тенардие се изпречи сред стаята и заяви:

— Вие дължите двадесет и шест су, господине.

— Двадесет и шест су! — възкликна жена му.

— Двадесет су за стаята — поде хладно Тенардие — и шест су за вечерята. Колкото до момичето, искам да поприказвам малко с господина. Остави ни насаме, жено.

Тенардиерица се прехласна — обичайно въздействие на всеки непредвиден изблик на гениалност. Тя почувствува, че великият актьор излиза на сцената и се оттегли, без да възрази.

Щом останаха сами, Тенардие предложи стол на пътника. Той седна, а ханджията остана прав и се усмихна необичайно добродушно и приветливо.

— Чуйте какво ще ви кажа, господине. Аз обожавам това дете.

Пътникът го изгледа втренчено.

— Кое дете?

Тенардие продължи:

— Странно нещо! Как само се привързва човек! Какви са тези пари? Приберете си двадесет и петте франка. Аз обожавам това дете.

— Но кое дете?

— Ами че нашата мъничка Козет! Нали искате да я вземете от нас? Е добре, трябва да ви кажа искрено и честно, понеже вие сте почтен човек, не мога да дам съгласието си за подобно нещо. Това дете ще ми липсва. Отгледал съм го от бебе. Вярно е, че ни струва скъпо, вярно е, че има недостатъци, вярно е, че не сме богати, вярно е, че съм изхарчил четиристотин франка по лекарства само за едно нейно боледуване! Но все пак трябва да се направи нещо в угода на Бога. Та то си няма нито майка, нито татко, аз съм го отгледал. Ако има хляб за мене, ще има и за него. Какво повече да ви обяснявам, държа на това дете. Нали разбирате, човек се привързва. Аз съм си такъв, с меко сърце. Не решавам тия въпроси с разума си. Обичам детето и толкова. Жена ми е малко сприхава, но и тя го обича. Нали разбирате, то си е като наше дете. Имам нужда да ми чурулика в къщи.

Чужденецът продължаваше да го гледа втренчено. Тенардие пак заговори:

— И после, извинявайте, господине, но човек не дава току-така детето си на първия срещнат. Не съм ли прав? Разбира се, не искам да ви обидя, вие сте богат, имате съвсем приличен вид, може да е за нейно добро. Но трябва да съм сигурен в това, нали ме разбирате? Да допуснем, че я оставя да си отиде, че пожертвувам чувствата си, ще трябва поне да зная къде отива, не бих искал да я загубя от очи, бих искал да зная у кого живее, за да я спохождам от време на време, та тя да знае, че добрият човек, който я е отгледал, е наблизо и бди над нея. С една дума, има неща, които не стават току-така. Та аз не зная дори името ви! Вие ще я отведете, а аз ще се размисля: „Ами сега? Къде отлитна нашата Чучулига?“ Ще трябва да ми покажете поне едно парче хартия, макар крайчеца на паспорта ви, не е ли така?

Без да сваля от него погледа си, който, така да се каже, стигаше чак до дълбините на съзнанието, чужденецът отговори твърдо и сериозно:

— Господин Тенардие, човек не носи паспорт, когато отива на пет левги от Париж. Ако взема със себе си Козет, ще я взема и толкова. Нито ще узнаете името ми, нито ще научите адреса ми, нито ще знаете къде се намира детето и моето намерение е то никога вече да не ви срещне в живота си. Скъсвам нишката, която привързва крака му, и то си отива. Съгласен ли сте? Да или не?

Както демоните и духовете усещат по някои невидими признаци присъствието на превъзхождащия ги Бог, така и Тенардие разбра, че има работа с твърде силен човек. Почувствува го интуитивно. Прозря го с бързия си и съобразителен ум. Вечерта, докато пиеше с коларите, докато пушеше и пееше неприлични песни, той не преставаше да наблюдава непознатия, да го дебне като котка и да го разучава с математическа точност. Беше го следил ей така, за лично удоволствие, подчинявайки се на инстинкта си, като същевременно го бе шпионирал точно така, както би го направил, ако му плащаха за това. Нито един жест, нито едно трепване на човека с жълтия редингот не му беше убягнало. Още преди непознатият да изяви открито интереса си към Козет, Тенардие го беше отгатнал. Той беше уловил дълбокия поглед на стареца, който час по час се спираше на детето. На какво се дължеше този интерес? Кой можеше да бъде този човек? Защо бе облечен така дрипаво, а имаше толкова пари в джоба си? Тенардие се блъскаше над тези въпроси, без да може да им отговори, и това го дразнеше. Цяла нощ ги беше предъвквал. Не можеше да бъде баща на Козет. Дали не беше неин дядо? Но в такъв случай защо да не каже веднага кой е? Когато човек има права, той ги предявява. Тоя човек очевидно нямаше никакви права над Козет. Кой беше тогава? Тенардие се губеше в догадки. Струваше му се, че прозира истината, а всичко си оставаше забулено в мъгла. Тъй или иначе, започвайки разговора с непознатия, той се чувствуваше силен, защото беше уверен, че в цялата тази история има нещо мътно: непознатият явно гледаше да остане в сянка. При ясния и твърд отговор на пришелеца, виждайки, че тази тайнствена личност се държи много непринудено въпреки загадъчното си поведение, Тенардие се почувствува внезапно слаб. Не очакваше такъв обрат. Това съвсем обърка предположенията му. Той събра мислите си. Прецени тутакси положението. Той спадаше към хората, който мигом съобразяват как трябва да постъпят. Сметна, че е настъпил моментът да отиде право и бързо към целта. Постъпи, както постъпват великите пълководци в решителните мигове на сражението, без някой друг да проумява стратегията им — внезапно смъкна прикритието пред батареята си.

— Трябват ми хиляда и петстотин франка, господине — каза той.

Чужденецът извади от страничния си джоб стар портфейл от черна кожа, отвори го и извади три банкноти, които постави на масата. После ги притисна с палеца си и каза на ханджията:

— Доведете Козет.

А какво правеше през това време Козет?

Когато се събуди, тя изтича при обувката си. Намери в нея златната монета. Не беше Наполеон, а съвсем новичка двадесетфранкова монета от епохата на Реставрацията, на чиято лицева страна вместо лавров венец беше изобразена пруската опашка. Шемет обхвана Козет. Тя се почувствува опиянена от странната си съдба. Нямаше представа за стойността на една златна монета, защото никога не бе виждала злато, и я скри бързо в джобчето на престилката си, като че я беше откраднала. Всъщност тя съзнаваше неясно, че монетата е нейна, досещаше се дори откъде може да й е дошъл този подарък и радост, примесена с уплаха, изпълваше сърцето й. Беше доволна и в същото време като замаяна. Всички тези великолепни и хубави неща, които й се случваха, й се струваха недействителни. И куклата, и златната монета я плашеха. Без да разбира защо, тези разкошни подаръци я хвърляха в тревога. Само непознатият не я плашеше. Напротив, той й вдъхваше увереност. Още от предната вечер през шемета на изненадата, през съня малкият й детски мозък беше зает с този човек, който изглеждаше стар, беден и тъжен, а беше толкова богат и добросърдечен. Откакто бе срещнала стареца в гората, цялото й съществуване се беше променило. По-нещастна от коя да е самотна лястовица в небето, Козет никога не беше изпитала сладостта на майчина сянка и закрила. От пет години насам, докъдето стигаха спомените й, бедното дете все трепереше от страх или от студ. Вечно бе изложена съвсем незащитена срещу ледената хала на несретата. Сега й се струваше, че е на завет. По-рано на душата й студенееше, сега й беше топло. Не се боеше вече толкова от Тенардиерица. Не се чувствуваше сама. Някой беше застанал до нея.

Тя бързо се залови за всекидневната си сутрешна работа. Златната монета, скрита в същото джобче на престилчицата, откъдето се бяха изтърколили петнадесетте су предната вечер, отвличаше вниманието й. Тя не смееше да я докосне, но я съзерцаваше по цели минути, изплезила език. (Няма как, не можем да премълчим тази подробност.) Тя се опираше, докато метеше стълбището, и се застояваше неподвижно, забравила метлата и цялата вселена, загледана в блесналата в дъното на джоба й звездичка.

Тенардиерица я завари в една от тези минути на съзерцание.

Беше дошла да я търси по нареждане на мъжа си. Нечувано събитие! Тя нито я плесна, нито я изруга.

— Ела веднага, Козет — каза господарката едва ли не кротко.

След малко Козет влезе в долното помещение.

Чужденецът взе пакета, който носеше, и го развърза. В него имаше вълнена рокличка, престилка, плюшено елече, фуста, кърпа, вълнени чорапи и обувки, всичко необходимо, за да се облече осемгодишно момиченце. Всички дрешки бяха черни.

— Вземи това, моето момиче, и бързо иди да се преоблечеш.

Развиделяваше се вече, когато монфермейските жители, които отваряха вратите си, видяха по улицата, водеща към Париж, бедно облечен старик, хванал за ръка момиченце, цялото в черно, което стискаше голяма розова кукла в ръцете си. Те отиваха към Ливри.

Бяха нашият познайник и Козет.

Никой не познаваше мъжа. Понеже Козет не беше вече в дрипи, мнозина не познаха и нея.

Козет си отиваше. С кого? Не знаеше. Къде? Нямаше представа. Тя разбираше само едно: че оставя зад себе си ханчето Тенардие. Никой не се сети да се сбогува с нея, нито пък тя се сбогува с когото и да било. Напущаше с ненавист този дом, в който бе живяла сред ненавист.

Клето нежно създание, чието сърце до този момент никога не се беше отпускало!

Козет вървеше съсредоточена, обърнала лице към небето, широко отворила големите си очи. Беше сложила златната монета в джоба на новата си престилка. От време на време се навеждаше и я поглеждаше, после поглеждаше стареца. Струваше й се, че крачи редом с добрия дядо Господ.

X
Който се лакоми за много, може да загуби и малкото

Тенардиерица, както бе свикнала, остави мъжа си да действува самостоятелно. Очакваше голямо събитие. Когато непознатият си отиде с Козет, Тенардие изчака да мине цял четвърт час и чак тогава я извика настрана и й показа хиляда и петстотинте франка.

— Само толкова ли? — възкликна тя.

За първи път, откакто се бяха оженили, се осмеляваше да критикува някоя постъпка на мъжа си.

Ударът й попадна в целта.

— Всъщност имаш право. Аз съм кръгъл идиот. Дай ми шапката.

Той сгъна трите банкноти, мушна ги в джоба си и излезе бързо, обаче се заблуди и тръгна отначало надясно. Неколцина съседи, от които се осведоми, го насочиха по верните следи. Те бяха срещнали Чучулигата и непознатия към Ливри. Ханджията се запъти натам, вървейки с широки крачки и говорейки сам на себе си:

— Тоя човек е несъмнено цял милион, облечен в жълто, а аз съм последен тъпак. Най-напред даде двадесет су, после пет франка, после петдесет франка, после хиляда и петстотин франка и все със същата леснота. Като нищо щеше да даде и петнадесет хиляди. Но аз ще го догоня.

Освен това този пакет с дрешки, предварително приготвени за момиченцето, му се струваше съвсем необясним. Изобщо цялата работа беше много тайнствена. А изпуска ли се тайна, до която си се добрал веднъж? Тайните на богаташите са като сюнгери, напоени със злато; трябва само да умееш да ги изстискваш. Всички тези мисли кръжаха шеметно в главата му. „Какво магаре излязох!“ — упрекваше се той.

Когато се излезе от Монфермей и се стигне до завоя към Ливри, пътят дълго криволичи по платото и се вижда надалеч. Щом стигна до това място, Тенардие прецени, че би трябвало да види пред себе си мъжа и момиченцето. Той се взря, докъдето стигаше погледът му, но не видя нищо. Отново трябваше да разпитва разни хора. А губеше време. Случайни минувачи му казаха, че търсените от него мъж и дете са тръгнали към горичките по пътя за Гани. Той бързо пое в същата посока.

Ония двамата бяха взели доста преднина, но с дете се върви бавно, а Тенардие ускоряваше крачка. Освен това той познаваше отлично местността.

Изведнъж той се спря и се удари по челото, като че ли беше забравил най-важното, и беше готов да се върне назад.

„Как не си взех пушката!“ — каза си той.

Тенардие спадаше към двуличните хора, които се мяркат понякога незабележимо сред нас и изчезват, без да сме ги опознали, защото съдбата ни е показала само едната им страна. Много хора имат подобна участ. Да се проявяват само наполовина. При равно и спокойно съществуване Тенардие имаше всичките данни ако не „да бъде“, то поне „да проживее“ като честен търговец и порядъчен гражданин, както сме свикнали да се изразяваме. Същевременно у него бяха налице всички необходими данни за злодей и при известни обстоятелства, при известни сътресения втората му същност излизаше наяве. Той беше бакалин, у когото дремеше чудовище. Може да се предполага, че дори и сатаната понякога, приклекнал в ъгъла на бърлогата на Тенардие, изпадаше в размисъл пред този свой шедьовър на мерзостта.

Тенардие се поколеба за миг, но после си помисли: „Да не съм луд! През това време ония ще се измъкнат!“

И продължи пътя си, крачейки бързо и уверено напред с безпогрешен нюх, като лисица, надушила ято яребици.

И наистина, след като отмина блатата и пресече изкосо голямата поляна вдясно от горския път за Белвю, тъкмо когато излезе на тревистата алея, която почти обикаля хълма и минава над свода на старинния водопровод на шелското абатство, той зърна над един храст шапката, дала му повод за толкова догадки. Шапката на нашия познайник. Храстът беше нисък. Тенардие съобрази, че мъжът седеше там с Козет. Детето не се виждаше, защото беше мъничко, но затова пък главата на куклата му се подаваше.

Тенардие не се лъжеше. Мъжът беше седнал край храста, за да може Козет да си отдъхне. Ханджията заобиколи храста и внезапно изникна пред погледите на тези, които диреше.

— Моля за извинение, господине — издума той запъхтян, — но ето ви вашите хиляда и петстотин франка.

При тези думи той подаде на чужденеца трите банкноти.

Мъжът вдигна глава.

— Какво значи това?

Тенардие отвърна почтително:

— Това означава, господине, че си вземам обратно Козет.

Козет се разтрепера и се притисна до стареца.

А той погледна втренчено Тенардие право в очите и му отговори, разчленявайки думите на срички:

— Ще взе-ме-те о-брат-но Ко-зет ли?

— Да, господине, ще си я взема. Сега ще ви обясня. Всъщност аз нямам никакво право да ви я давам. Размислих. Нали разбирате, аз съм почтен човек. Момиченцето не е мое, то е на майка си. Майка му ми го е поверила и аз мога да го предам само на нея. Вие ще ми кажете: „Ама майка му умря.“ Може. В такъв случай ще дам детето само на лицето, което би ми донесло бележка, подписана от майката, от която да личи, че трябва да предам детето на него. Ясно, нали?

Без да отговори, мъжът бръкна в джоба си и Тенардие зърна отново портфейла с банкнотите.

Той се разтрепера от радостно възбуждение и си каза: „Дръж се здраво, Тенардие! Ще се опита да те подкупи!“

Преди да отвори портфейла си, странникът се огледа наоколо. Нямаше жива душа нито в гората, нито в дола. Мястото беше съвсем пусто. Мъжът отвори портфейла и извади не снопче банкноти, както очакваше Тенардие, а обикновен лист хартия, който той разгъна й подаде на кръчмаря с думите:

— Имате право. Ето, прочетете.

Тенардие пое листчето и прочете:

„Монтрьой-сюр-мер, 25 март 1823 година Господин Тенардие,

Предайте Козет на приносителя. Всички дребни задължения ще ви бъдат изплатени.

Приемете моите почитания

Фантин“

— Нали познавате този подпис? — попита мъжът.

Беше действително подписът на Фантин. Тенардие го позна.

Не можеше да възрази нищо. Неудържимо двойно разочарование го обхвана — разочарование, че трябва да се откаже от очаквания подкуп, и разочарование, че са го изиграли.

— Можете да задържите бележката за ваше оправдание — добави непознатият.

Тенардие се опита да се оттегли с чест.

— Сполучливо подправен подпис, няма що — измърмори той през зъби. — Но здраве да е!

После направи последен отчаян опит.

— Така да бъде, господине, щом вие сте това лице. Само че трябва да ми платите „всички дребни задължения“, а те са доста едрички.

Мъжът стана прав и отърси с пръсти износения си ръкав, по който се беше налепила пръст.

— Господин Тенардие, през януари майката изчисляваше задълженията си на сто и двадесет франка. Вие й изпратихте през февруари сметка за петстотин франка. Получихте триста франка в края на февруари и триста в началото на март. Оттогава изминаха девет месеца, по петнадесет франка, както сте уговорили, прави всичко сто тридесет и пет франка. Вие бяхте получили сто франка повече. Непогасеният дълг следователно възлиза само на тридесет и пет франка. А аз преди малко ви броих хиляда и петстотин!

Тенардие се почувствува като вълк, чийто крак внезапно е приклещен и захапан от стоманената челюст на капан.

„Що за дяволска личност!“ — помисли си той.

И постъпи като вълка. Опъна се с всички сили. Дързостта му бе успяла първия път.

— Господин, чието име нямам честта да зная — произнесе решително той, зарязвайки всяка вежливост, — аз ще си взема обратно Козет или вие ще ми броите хиляда екю.

Чужденецът каза спокойно:

— Ела, Козет.

И той улови. Козет с лявата си ръка, а с дясната прибра тоягата, която лежеше на земята.

Тенардие погледна огромната суровица и безлюдните околности.

А мъжът потъна с детето в гората, оставяйки ханджията застинал на мястото си в недоумение.

Докато те се отдалечаваха, Тенардие оглеждаше широките леко прегърбени плещи на непознатия и огромните му юмруци. После плъзна поглед по себе си, по хилавите си мишци и безсилни ръце.

„Какво говедо излязох наистина, че не си взех пушката, щом съм тръгнал на лов!“ — мислеше си той.

И все пак ханджията не се предаваше още.

— Да видя поне накъде ще отиде — каза той и ги заследи отдалеч.

Две неща му бяха останали: една подигравка — парчето хартия с подписа на Фантин, и едно утешение — хиляда и петстотин франка.

Мъжът поведе Козет към Ливри и Бонди. Той крачеше бавно, с наведена глава, замислен и тъжен. Зимата беше оголила гората и Тенардие не ги изпускаше от очи, макар че се придържаше на значително разстояние зад тях. Сегиз-тогиз мъжът се извръщаше, за да види дали някой не ги следи. Внезапно забеляза Тенардие и бързо се мушна с Козет в един гъсталак, където изчезнаха и двамата.

— Ах, дявол! — изруга Тенардие и ускори стъпките си.

Гъстите храсти в сечището го принудиха да ги следва по-отблизо. Когато мъжът навлезе сред гъсталака, той се обърна. Тенардие се опита да се сгуши сред клоните. Мъжът го забеляза. Той му хвърли неспокоен поглед, поклати глава и продължи пътя си. Ханджията пак тръгна след него. Изминаха така двеста или триста крачки. Изведнъж мъжът се обърна повторно. Той видя ханджията. Този път му метна толкова мрачен поглед, че Тенардие сметна „излишно“ да го следва повече. И се върна назад.

XI
№ 9430 се появява отново и Козет го спечелва на лотария

Жан Валжан не беше умрял.

Когато падна или по-право, когато се хвърли в морето, той не беше окован, както знаем. Заплува под водата до един кораб, хвърлил котва в пристанището, за който беше завързана лодка. Успя да се потули в тази лодка до вечерта. През нощта се хвърли отново в морето и доплува до брега, близо до нос Брьон. Там, понеже не му липсваха пари, можа да се снабди с дрехи. Една малка кръчмичка в околностите на Балагие се беше специализирала много доходно като гардеробна на избягали каторжници. След това, подобно на всички други жалки бегълци, които се стараят да прикрият следите си от бдителното око на закона и да убегнат от участта, отредена им от обществото, Жан Валжан тръгна по сложен, зигзаговиден маршрут. Първото му убежище беше в Прадо, близо до Босе. После отпътува за Гран-Вийар, до Бриансон, в Горните Алпи. Тревожно бягане слепешком, придвижване на къртица, чиито подземни криволичения остават неизвестни. По-късно откриха следи от престоя му в Ен, в областта Сиврийо, чак в Пиренеите, в Акон, в местността Гранж-дьо-Думек, близо до колибарското селце Шавай, в околностите на Перигьо, в Брюни, в кантона Шапел-Гонаге. Най-сетне той стигна в Париж. А преди малко го срещнахме в Монфермей.

Първата му грижа, когато пристигна в Париж, беше да купи траурни дрешки за седем-осемгодишно момиченце, а после да си осигури жилище. След като стори това, той отиде в Монфермей.

Спомняме си, че по време на първото му бягство той беше пътувал до Париж или до околностите и полицията се беше добрала до някои сведения относно това тайнствено пътуване.

Впрочем сега всички го смятаха за мъртъв и това сгъстяваше мрака, спуснат над него. В Париж му попадна един от вестниците, които отбелязваха произшествието. Той се почувствува успокоен и почти умиротворен, сякаш действително беше покойник.

Вечерта на същия ден, през който Жан Валжан беше измъкнал Козет от ноктите на Тенардие, той се прибра в Париж. Влезе в града на смрачаване, заедно с детето, през градската врата Монсо. Той нае кабриолет, който го отведе на еспланадата Обсерватоар. Слезе там, разплати се с кочияша, улови Козет за ръка и двамата се отправиха в тъмната нощ по безлюдните улички в съседство с Урсин и Гласиер към булевард Опитал.

Този ден беше необикновен и изпълнен с вълнения за Козет. Яли бяха, заслонени зад храстите, хляб и сирене, купени от усамотени кръчми, сменяли бяха често превозното средство, вървели бяха и пеш. Детето не се оплакваше, но се чувствуваше уморено и Жан Валжан забеляза това, защото Козет неволно се опъваше назад. Той я вдигна на гърба си. Без да изпуща Катрин, детето сложи глава на рамото на Жан Валжан и заспа.

Книга четвърта
Плевникът на Горбо

I
Бай Горбо

Ако някой самотен минувач преди четиридесетина години се зарееше из затънтените покрайнини на Салпетриер и се изкачеше по булеварда до Италианската врата, той стигаше до места, където спокойно би могло да се каже, че няма и помен от Париж. Там не беше напълно пусто, защото се срещаха минувачи; не беше поле, защото имаше улици и къщи; не беше град, защото улиците бяха издълбани от коловози и обрасли с трева; не беше и село, защото къщите бяха твърде високи. Какво беше тогава? Обитавано селище без обитатели или населена пустош? Чисто и просто един от булевардите в покрайнините на големия град, парижка улица, нощем по-страшна от лес, денем по-мрачна от гробище.

Някогашният квартал на Конния пазар.

Ако минувачът се осмелеше да отиде отвъд четирите порутени стени на този пазар, ако се решеше дори да тръгне по улица Пти-Банкие, оставяйки вдясно градинката с високи зидове, ливадата с купи от дъбови кори, напомнящи гигантски къщички на бобри, ограденото място, препълнено с дървен материал, греди, изрезки и куп стърготини, на чийто връх лаеше голямо куче, дългата ниска стена, на места съвсем съборена, с грозна черна вратичка, обрасла с мъх, сред който напролет цъфваха цветя, и най-сетне най в дъното отвратителната изпокъртена сграда, върху която се четеше следният надпис с едри букви: „ЗАБРАНЕНО Е ДА СЕ ЛЕПЯТ ОБЯВИ“, случайният минувач щеше да стигне до ъгъла на улица Вин-Сен-Мишел, географски ширини, познати на малцина. Там до една фабрика и между два градински зида стърчеше по онова време една порутина, която на пръв поглед изглеждаше малка като колиба, а всъщност беше просторна като съборна църква. Островърхата й фасада гледаше към улицата и даваше измамна представа за големината й. Почти цялата къща беше скрита от погледите. Виждаше се само вратата и един прозорец.

Тази подобна на плевник сграда имаше само един етаж.

Една подробност биеше на очи при по-внимателно разглеждане: вратата би подхождала само за бордей, а прозорецът, ако бе пробит в стена от дялани камъни, а не от пясъчник, би могъл да краси всеки приличен дом.

Вратата беше направена от няколко червясали дъски, грубо съединени с почти неодялани дървета вместо с греди. Тя водеше направо към стръмна стълба, широка колкото вратата, с високи стъпала, цялата в прах, кал и изкъртена мазилка. От улицата изглеждаше, че стълбата е закрепена без никакви извивки между двете стени. Горната част на грозната входна ниша, в която беше поставена вратата, беше затулена с тясна дъска, по средата на която бе изрязан триъгълен отвор, служещ едновременно за прозорче и за шпионка, когато вратата беше затворена. От вътрешната страна на вратата някой бе надраскал небрежно с четка, потопена в мастило, цифрата „52“, а на дъската над вратата, отвън, същата ръка беше мацнала цифрата „50“. Така че номерът на къщата будеше колебание. Къде сте попаднали? Над вратата четете: „50“, но отвътре ви поправят: „Не 50, а 52.“ На триъгълното прозорче висяха безцветни прашни дрипи вместо завески.

Прозорецът беше широк, намираше се високо, над улицата и имаше големи стъкла и капаци. Само че по стъклата личаха най-различни рани, прикрити и същевременно подчертани от изкусни превръзки с хартия, а капаците, изметнати и разковани, представляваха по-скоро заплаха за минувачите, отколкото защита за обитателите. Хоризонталните им пречки липсваха тук-таме и бяха просто заменени с отвесно наковани дъски. Така че капаците, замислени като щори, се бяха изродили в обикновени кепенци.

Вратата, която изглеждаше така грубовата, и прозорецът, който, макар и разкапан, имаше напълно приличен вид, напомняха двама просяци, които съвсем не са си лика-прилика, но са тръгнали заедно рамо до рамо, с еднакви дрипи, но различни физиономии — единият просяк от рождение, другият — изпаднал аристократ.

Стълбата водеше в просторна сграда или по-скоро плевник, приспособен за жилище. По средата — дълъг като черво коридор, вляво и вдясно различни по големина стаи, обитаеми при липса на нещо по-добро и напомнящи ако не килии, то поне будки. Тези стаички гледаха към незастроените парцели около къщата. Мрачна, безжизнена и неприветлива, къщата навяваше гробовна печал. През изметнатите врати нахлуваше леденият северняк, а през попуканите тавани проникваха студените слънчеви лъчи. Обикновено огромни паяци са живописна и интересна притурка към подобен род жилища.

Вляво от входната врата откъм булеварда, на височината на човешки ръст, се виждаше зазидано прозорче в дъното на четвъртита ниша, затрупана с камъни от дечурлигата.

Част от сградата беше разрушена през последните години. Оцелялото крило дава представа как е изглеждала някога. Тя е строена най-много преди стотина години. Сто години — юношеска възраст за църква, дълбока старост — за жилищен дом. И жилището на човека, изглежда, е краткотрайно, какъвто е и неговият живот, а божията обител е вечна като всевишния.

За пощенските раздавачи този плевник беше №50-52, а в квартала беше известен под името къщата на Горбо.

Ще изясним откъде идеше това наименование.

Любителите на злободневки, които си съставят един вид хербарии от анекдоти и забождат с карфички в паметта си и най-незначителните дати, навярно знаят, че през миналия век, към 1770 година, в Париж е имало двама прокурори в Шатле, единият от които се казвал Корбо, а другият — Рьонар[1]. Две имена, увековечени вече от Лафонтен. Прекрасен повод за съдебните писари, които толкова обичат да си чешат езиците. Незабавно по галериите на съдебната палата плъзнала следната не дотам сполучлива пародия в стихотворна форма:

Гарванът, застанал върху куп от папки преголям,

в човека изпълнителния лист държеше.

А лисицата, привлечена от аромата там,

заговори с него и така мълвеше:

— Добър ден!…

и т.н.

Двамата почтени законослужители, неприятно засегнати от плоската шега, с понижено самочувствие поради неспирните задявки, решили да се отърват от имената си. Те направили молба до краля. Просбата им била представена на Людовик XV точно когато папският нунций и кардинал дьо Ла Рош-Емон, благоговейно коленичили пред ставащата от сън мадам Дюбари, обували в присъствие на негово величество пантофките на босите й крака. Кралят се заливал от смях, гледайки двамата духовници. Той се разсмял още по-неудържимо, като прочел прошението на двамата прокурори, и благоволил да освободи служителите на Темида от неудобните им имена. Той всъщност ги освободил само до известна степен: така с кралско разрешение Корбо могъл да видоизмени началното „К“ в „Г“ и станал от този ден Горбо; колкото до бай Рьонар, не може да се каже, че му провървяло особено много: той успял само да се сдобие с едно „П“ пред началното „Р“ и се нарекъл Прьонар. Така че и второто име подхождало също така добре, както и първото, на професията му.[2]

И тъй, според местното предание именно този бай Горбо бил собственик на сградата на булевард Опитал с номер 50–52. Той бил отворил и големия прозорец.

Затова плевникът носеше името къщата на Горбо.

Точно срещу номер 50–52 между другите дървета, засадени покрай булеварда, се възвисява голям бряст, кажи-речи, цял изсъхнал. От другата страна почва улицата, извеждаща към градската врата при работилниците за гоблени. По онова време тази улица беше още ненаселена и непавирана, със зле хванали се дръвчета от двете страни, ту обрасла в трева, ту разкаляна, в зависимост от сезона. Тя стигаше точно до околовръстната стена на Париж. Някаква фабрика в съседство с нея бълваше през комините си час по час мирис на меден сулфат.

Градската врата беше съвсем наблизо. В 1823 година околовръстната стена на Париж все още съществуваше. Тази врата будеше неволно мрачни представи. Оттам минаваше пътят за Бисетр. По време на Империята и на Реставрацията през нея връщаха в Париж в деня на екзекуцията им осъдените на смърт. Там беше извършено около 1829 година тайнственото убийство, известно под името „убийството при вратата Фонтенебло“. Авторите му се изплъзнаха от правосъдието; тъмно произшествие, останало неизяснено, злокобна загадка, напълно неразбулена. Направите ли няколко крачки, ще се озовете в прокълнатата улица Крулбарб, в която, също както в мелодрамите, Улбах прониза с кама под грохота на гръмотевиците козарката от Иври. Още няколко крачки и ще стигнете до грозните окастрени брястове край вратата Сен-Жак. Филантропите прибягнаха до това жалко средство в желанието си да скрият ешафода, позорен и гнусен Гревски площад на еснафското общество, което отстъпи нерешително пред смъртното наказание, като не посмя нито да го отмени величествено, нито да го запази открито.

Отминехте ли площад Сен-Жак, който беше сякаш белязан и открай време всяваше ужас, най-неприветливата част от този неприветлив булевард преди тридесет и седем години беше именно мястото, където се намираше плевникът с номер 50–52.

Едва двадесет и пет години по-късно почнаха да изникват градски къщи. Мястото беше неугледно. То навяваше скръбни мисли. Човек се чувствуваше между Салпетриер с неговия висок купол и градската врата за Бисетр, която беше съвсем наблизо: или с други думи, между безумието на жената и безумието на мъжа. Докъдето поглед стига, само кланици, по някоя фасада на завод, напомняща казарма или манастир, а зад тях околовръстна стена. Навред бараки и хоросан, стари потъмнели зидове, подобни на траурни плащове, или нови бели стени, подобни на мъртвешки савани. На всички страни засадени успоредно дървета, подредени в права редица сгради, плоски дълги постройки със студени линии, печално еднообразие на прави ъгли. Никаква неравност на терена, никаква архитектурна приумица, никаква чупка в стените. Грозно, ледено еднообразие. Едва ли има нещо по-потискащо от симетрията. Защото тя навява скука, а скуката — печал. Прозявката издава отчаяние. Човешкото въображение може да си представи преизподня, в която душата е подложена на по-жестоко изтезание от всички адски мъки — преизподнята на скуката. Ако подобна преизподня съществуваше, този сектор от булевард Опитал можеше достойно да й служи за проспект.

Припаднеше ли обаче здрач, разсееше ли се дневната светлина, особено зиме, в часа, когато вечерникът отбрулва последните червеникави листа на брястовете, когато се спуща дълбока беззвездна нощ, а луната и вятърът подгонват облаците, булевардът ставаше изведнъж злокобен. Правите линии потъваха и се губеха в мрака, удължени до безкрайност. Минувачът неволно си спомняше многобройните местни предания, свързани с бесилките. Усамотеността на квартала, в който бяха извършени толкова престъпления, действително навяваше ужас. Струваше ви се, че отвред ви дебнат клопки в тъмата, всяка неясна форма добиваше подозрителни очертания, продълговатите празни пространства между дърветата тъмнееха като трапове. Денем тази част на булеварда беше неприветлива, вечер тя ставаше мрачна. А нощем — зловеща.

Лете можеха да се видят привечер старици, насядали тук-таме по прогизналите от дъждовете пейки под брястовете. Те просеха, когато им се удадеше.

Впрочем този квартал, който изглеждаше по-скоро извехтял, отколкото старинен, още по онова време беше почнал да се преобразява. Още в онази епоха, ако някой действително желаеше да го проучи, трябваше да побърза. Всеки нов ден отнасяше безвъзвратно някоя характерна подробност. От двадесет години вече, както и днес, гарата за Орлеан е съвсем близо до старото предградие и постепенно го разрушава. Щом в покрайнините на някоя столица се появи железопътна станция, предградието неизбежно отмира и на негово място се заражда град. Изглежда, че около тези големи средища на придвижване на хора, под грохота на мощните машини и диханието на гълтащите въглища и бълващите огън чудовищни коне на цивилизацията пълните със зародиши земни недра се разтърсват и се разтварят, за да погълнат старите човешки жилища и да извадят на бял свят нови. Старите къщи падат, възправят се нови.

Откакто върху землището на Салпетриер беше застроена гарата на железопътната линия за Орлеан, тесните странични улички в съседство с трапищата на Сен-Виктор и с Ботаническата градина се раздрусват силно три-четири пъти дневно от потоците пощенски коли, файтони и автобуси и къщите постепенно се отдръпват назад, за да им направят път. Действително се наблюдават такива явления, наглед невероятни, но всъщност съвършено верни; както с пълно основание може да се каже, че слънцето подтиква растежа и избуяването на домове с южни фасади в големите градове, също така е безспорно, че честото минаване на превозни средства разширява улиците. Признаците на новия живот са вече налице. В стария провинциален квартал със запустели и необитаеми площи изниква паваж, плъзват тротоари и се проточват дори там, където още няма минувачи. В едно утро — паметното юлско утро на 1845 година — внезапно се появиха димящи казани с асфалт. С право можем да заявим, че този ден именно цивилизацията навлезе в улица Лурсин, а Париж — в предградието Сен-Марсо.

II
Гнездо на бухал и славейче

Жан Валжан се спря точно пред плевника на Горбо. Беше избрал подобно на дивите птици най-безлюдното място, за да свие там гнездото си.

Той бръкна в джоба на жилетката си, извади нещо като шперц, отключи вратата, заключи я грижливо, след като влезе, и се качи по стълбата, все още с Козет на ръце.

Когато стигна до горните стъпала, той извади друг ключ и отвори още една врата. Стаята, в която влезе, като не забрави да заключи тутакси, беше доста просторно таванско помещение, чиято мебелировка се състоеше от проснат на земята дюшек, няколко стола и маса. В ъгъла — запалена печка, в която блещукаше жарава. Уличният фенер осветяваше смътно бедняшката обстановка. В дъното имаше ниша, а в нея — сгъваемо легло. Жан Валжан занесе детето до леглото и го положи на него, без то да се събуди.

На масата бяха приготвени кремък и свещ. Той цъкна кремъка и запали свещта. После, също както предната вечер, се наведе прехласнат над Козет. Безкрайна топлота и умиление бликнаха от погледа му. Изпълнено със спокойната доверчивост, присъща само на много силните или на съвсем крехките същества, момиченцето беше заспало преди малко, без да знае в чии ръце се намира, а сега продължаваше да спи, без да има представа къде е.

Жан Валжан се наведе и целуна ръчичката му.

Девет месеца преди това той беше целунал ръката на майката, която също тъй беше заспала, навеки.

Същото мъчително, благоговейно и покъртително чувство изпълваше сърцето му.

Той коленичи край леглото на Козет.

Отдавна беше съмнало, а детето все още спеше. Бледите лъчи на декемврийското слънце проникваха през прозорчето на помещението и сплитаха по тавана светли и тъмни нишки. Внезапно по улицата мина тежко натоварена с камъни каруца и разтърси като гръмотевица от покрива до основите паянтовата сграда.

— Да, госпожо! — извика Козет, стресната в съня си. — Ей сега, сегичка ида!

И скочи от леглото със залепнали още от съня клепачи, протягайки ръка към ъгъла на стаята.

— Боже мой! Къде ли е метлата ми! — възкликна тя.

После отвори напълно очи и видя усмихнатото лице на Жан Валжан.

— Ох, вярно! — каза детето. — Добър ден, господине.

Децата приемат толкова бързо и непринудено щастието и радостта! Та нали самите те са изтъкани от щастие и радост!

Козет зърна Катрин край леглото си и я сграбчи. Докато си играеше с нея, тя отрупа Жан Валжан с въпроси. Къде са? Голям ли е Париж? Дали наистина госпожа Тенардие е много далеч оттук? Нямаше ли да дойде при тях? И прочее и прочее. После изведнъж се провикна:

— Колко е хубаво тук!

Жилището беше жалък коптор, но в него детето се чувствуваше свободно.

— Няма ли нужда да помета? — попита най-сетне Козет.

— Играй си — отвърна Жан Валжан.

Така мина денят. Без да се мъчи да разбере каквото и да било, Козет беше неизказано щастлива с куклата и с добрия чичко.

III
Две слети злочестини дават щастие

На следващия ден, когато се развидели, Жан Валжан пак седна край постелята на Козет. Застинал в съзерцание, той зачака събуждането й.

Нещо неизпитано досега се прокрадваше в душата му.

Жан Валжан не беше обичал никога никого. Двадесет и пет години вече живееше съвсем самотен на света. Не беше му се удало да бъде нито баща, нито любим, нито съпруг, нито приятел. В каторгата беше зъл и начумерен невежа, целомъдрен дивак. Сърцето на бившия каторжник бе останало непокътнато. Смътният и далечен спомен за сестра му и нейните деца се беше заличил с времето почти напълно. Беше положил всички усилия, за да ги намери, но когато не успя да го стори, постепенно ги забрави. Човешката природа е устроена така. И другите нежни чувства, от младежките му години, ако изобщо някога бе изпитвал нежни чувства, бяха потънали в бездната на забравата.

Когато видя Козет, когато я взе със себе си, когато я изтръгна от Тенардие и я освободи от техния гнет, в душата му сякаш нещо се отприщи. Цялата страст и нежност, така дълго задържани, се събудиха и устремиха към това дете. Приближеше ли се до леглото, в което то спеше, цял се разтреперваше от радостно вълнение. Изпитваше родилни болки, без да може да анализира състоянието си. Колко сладостно загадъчни и неповторими са трепетите на сърце, в което за пръв път се ражда любов.

Клето, старо, неопитно сърце!

И понеже беше на петдесет и пет години, а Козет само на осем, цялата любов, която би могъл да изпита през целия си живот, се изрази в някакво дивно сияние.

Това беше второто светло видение в неговия живот. С епископа на хоризонта му изгря зората на добродетелта, благодарение на Козет той позна зората на любовта.

Първите дни протекоха изпълнени с очарование.

Козет също се преобразяваше неусетно, горкото сираче. Тя беше толкова мъничка, когато майка й я остави, че изобщо не си спомняше за нея. Като всяко дете, подобно млад филиз на лоза, който се увива около всичко, тя се беше опитала да обича. Не беше сполучила. Всички я бяха отблъснали: Тенардие и жена му, децата им, другите деца. Беше обикнала кучето, но то умря. След това никой вече не беше потърсил обичта й — нито хората, нито животните. Страшно е обстоятелството, което ще изтъкнем не за първи път — тя беше едва осемгодишна, а сърцето й беше ледено. Не по нейна вина, не че й липсваше способност да обича, но, уви, липсваше й възможност! Затова още от първия ден с все душа, със сърцето и разума си тя обикна добрия чичо. Изживяваше неизпитано досега чувство: струваше й се, че цялото й същество разцъфва.

Мъжът до нея не й изглеждаше нито стар, нито беден. Тя го виждаше хубав, както и тъмният бордей й се струваше приветлив.

Такова е въздействието на зората, детството, младостта и радостта. Смяната на мястото и начина на живот имаше също своя дял. Едва ли има нещо по-пленително от лазурния отблясък на щастието върху стените на таванска стаичка. Кой от нас не е имал в миналото си по едно такова светло кътче?

Природата беше издълбала дълбока пропаст между Жан Валжан и Козет — петдесет години разлика във възрастта. Провидението запълни тази пропаст. Провидението, на чиято воля никой не може да се противи, неочаквано свърза и спои техните две изкоренени съществувания, различни по години, но еднакви по несрета. Едното допълваше другото. Козет инстинктивно търсеше баща, както Жан Валжан инстинктивно търсеше дете. Тяхната среща напомняше намиране след дълго търсене. В тайнствения миг, в който се докоснаха ръцете им, те се съединиха навеки. Когато душите им се зърнаха, те се разпознаха, предугадили, че са необходими една на друга, и се сляха неразривно.

Ако вземем думите в тяхното най-общо и разбираемо значение, бихме могли да кажем, че Жан Валжан олицетворяваше самотника, а Козет — сирачето, отделени и двамата с гробовни зидове от всичко живо. Затова, като че ли по волята на небето, Жан Валжан стана баща на Козет.

И наистина неповторимото тайнствено усещане, което изпита Козет в гората при Шел, когато ръката на Жан Валжан улови нейната ръчичка в мрака, беше не въображение, а действителност. Провидението свърза този мъж с нейната съдба.

Впрочем Жан Валжан беше избрал добре убежището си. Тук той се намираше едва ли не в абсолютна безопасност.

Стаята с нишата, която той заемаше с Козет, гледаше към булеварда. Понеже къщата имаше само този прозорец, нямаше опасност някой от съседите им да ги наблюдава.

Приземният етаж на номер 50–52 беше по-скоро изоставен навес и служеше за прибиране на зарзаватчийски колички. Той изобщо не се свързваше с първия етаж. Таванът, който го делеше от него, нямаше никакъв отвор за подвижна или обикновена стълба и представляваше един вид диафрагма на сградата. На първия етаж имаше, както казахме, няколко стаи и няколко килера; в единия само от тях живееше старицата, която прислужваше на Жан Валжан. Всичко останало беше празно.

Тази именно старица, която всъщност изпълняваше длъжността на вратарка, а се кичеше със званието „главна наемателка“, беше дала под наем жилището на Жан Валжан в навечерието на Коледа. Той й се беше представил за разорен от испанските облигации рентиер, който щял да се настани тук с внучката си. Платил беше за шест месеца в предплата и беше натоварил старицата да обзаведе стаята и нишата с покъщнината, която вече описахме. Бабичката беше запалила печката и беше приготвила всичко преди пристигането им.

Занизаха се седмица след седмица. Мъжът и детето живееха щастливо в мизерното си жилище.

От ранни зори Козет почваше да се смее, да бъбри и да пее. Децата са като птичките — щом се събудят, почват да чуруликат.

Понякога Жан Валжан вземаше малката й зачервена и напукана от чести измръзвания ръчичка и я целуваше. Клетото дете, свикнало само на бой, не разбираше значението на този жест и се отдръпваше засрамено.

Сегиз-тогиз Козет се замисляше сериозно, загледана в черната си рокличка. Тя не беше вече в дрипи, но носеше траур. Излязла беше от нищетата и беше навлязла в живота.

Жан Валжан се зае да я учи да чете. Понякога, докато тя сричаше край него, той си мислеше, че беше научил буквите в каторгата, за да може да върши зло. Тази първоначална цел днес беше съвсем изместена: той учеше на тях едно дете. И старият каторжник се усмихваше замислено и благо.

Той чувствуваше в това някакво неземно предопределение, волята на този, който стои над хората, и потъваше в размисъл. Не само престъпните, но и благочестивите мисли имат свои неизследвани дълбини.

Почти цялото съществуване на Жан Валжан беше сведено до две грижи: да учи Козет да чете и да я оставя да си играе. През останалото време й говореше за майка и или я караше да се моли.

Козет му казваше „татко“ и не знаеше друго име.

Той й се любуваше по цели часове, докато тя обличаше и събличаше куклата си или докато чуруликаше. Животът му се струваше вече осмислен, хората — добри и справедливи, дори мислено не упрекваше никого в нищо, не намираше никакво основание да не дочака дълбоки старини, щом това дете го обича. Виждаше цялото си бъдеще озарено от дивно сияние благодарение на Козет. И най-добрите от нас се поддават на егоистични пориви. Понякога той си мислеше не без радост, че Козет няма да стане красива.

Това е само наше лично мнение, но нека доизкажем мисълта си. На нас ни се струва, че в състоянието, в което се намираше Жан Валжан, когато обикна Козет, той просто се нуждаеше от подобно чувство, за да не се отклони от пътя на добродетелта. Малко преди това беше изпитал под нова форма човешката злоба и социалната неправда. Непълен, личен опит, който му бе показал за нещастие само едната страна на истината: участта на жената в лицето на Фантин, обществената власт — в лицето на Жавер. Той отново бе върнат в каторгата, този път, защото беше извършил едно добро дело. Душата му беше наситена от нови огорчения. Отново беше в плен на отвращение и умора от живота. Дори споменът за епископа бе навлязъл като че ли във фаза на затъмнение, макар че щеше да блесне пак по-късно ярък и тържествуващ. Тъй или иначе, този свят спомен бледнееше. Кой знае дали Жан Валжан не се намираше в навечерието на пълно отчаяние и нравствено падение? Сърцето му заобича и той отново се почувствува силен. Уви! Той самият се нуждаеше от опора не по-малко от Козет! Той окрили детето, а то го подкрепи морално. Благодарение на него Козет встъпи в живота, благодарение на нея той продължи да крачи по пътя на добродетелта. Той стана опора на детето, а детето стана негова опорна точка. Неведома божествена загадка за равновесието на везните на провидението!

IV
Наблюденията на главната наемателка

Жан Валжан беше благоразумен и не излизаше никога денем. Всяка вечер по здрач той се разхождаше час-два сам или по-често с Козет, като избираше най-безлюдните странични алеи на булеварда или се вмъкваше в някоя църква, когато се мръкнеше напълно. Обичаше да ходи в църквата „Сен-Медар“, най-близка до дома му. Когато не вземаше със себе си Козет, тя оставаше при бабичката. Но детето много се радваше, когато излизаше с добрия чичко. То винаги предпочиташе да прекара един час с него вместо пленителните мигове насаме с Катрин. Жан Валжан крачеше, хванал я за ръка, и й говореше ласкаво.

Козет се оказа много жизнерадостно дете.

Старицата оправяше стаята, готвеше и пазаруваше.

Живееха скромно, като твърде притеснени материално хора, макар че задоволяваха насъщните си нужди. Жан Валжан не беше променил наредбата от първия ден. Само беше заменил с плътна врата стъклената врата, която водеше към помещението на Козет.

Той все още носеше жълтия редингот, черния панталон и старата си шапка. По улицата го вземаха за бедняк. Случваше се някоя бабичка да му даде милостиня. Жан Валжан не отказваше петачето и се покланяше дълбоко. Случваше се също обаче той да срещне някой просещ окаяник. Тогава се оглеждаше да не би някой да го види, приближаваше се бързешком до клетника, пъхваше в ръката му някаква монета, повечето пъти сребърна, и тутакси се отдалечаваше. Това негово поведение влечеше известни неудобства: той се прочу в квартала като „милосърдния просяк“.

Старата главна наемателка, озлобена твар, чието основно занимание бе завистливото дебнене на ближния, наблюдаваше грижливо Жан Валжан, без той да подозира. Тя недочуваше малко, но за сметка на това езикът й работеше за двама. Само два зъба се крепяха в устата й — единият на горната, другият на долната челюст, и постоянно се удряха един в друг. Бабичката беше разпитала Козет, но понеже детето нищо не знаеше, не можа нищо да й каже освен едно: че е дошло от Монфермей. Една сутрин любопитната сплетница забеляза, че Жан Валжан влиза в едно от необитаемите помещения на плевника. Изражението му се стори необикновено на старата клюкарка. Тя го проследи с котешки стъпки и през цепнатината на вратата успя да види какво прави, без той да я забележи. Навярно от предпазливост Жан Валжан се беше обърнал гърбом към вратата. Старицата видя, че той бръкна в джоба си, извади кутийка, ножица и конец, разши хастара на полата на редингота си измъкна оттам къс жълтеникава хартия, която разгърна. Бабата различи удивена една банкнота от хиляда франка — втората или третата, която попадаше под очите й, откакто беше дошла на този свят. Тя побягна силно уплашена.

Малко по-късно Жан Валжан отиде при нея и я помоли да развали банкнотата, като й обясни, че това било рентата му за шест месеца, която получил предната вечер.

„Откъде? — помисли си старицата. — Та той излезе чак в шест часа вечерта, а касата на банката едва ли е отворена по този час.“ Тя отиде да развали парите и сподели догадките си. Тази злополучна хилядафранкова банкнота, умножена неколкократно от коментариите, даде повод за не едно предположение сред смаяните клюкарки на улица Вин-Сен-Марсел.

През един от следните дни се случи Жан Валжан да реже с трион дърва в коридора по риза. Старицата чистеше стаята. Тя беше сама, понеже Козет гледаше как татко й реже дърва. Бабата видя закачения на един пирон редингот и го разгледа внимателно. Хастарът беше зашит отново. Тя опипа старателно полата на дрехата и й се стори, че вътре шумолят сгънати хартии. Навярно други банкноти от хиляда франка!

Тя забеляза също, че в джобовете имаше какви ли не неща: не само иглите, ножицата и конците, които беше видяла, но и един голям портфейл, един нож и — съмнителна подробност — няколко разноцветни перуки. Всеки джоб на този редингот представляваше като че ли склад за подръчни средства в случай на непредвидена опасност.

Обитателите на плевника дочакаха така края на зимата.

V
Една петфранкова монета се търкулва по земята

Жан Валжан беше свикнал да дава милостиня на един просяк, който седеше приклекнал върху плочата на изоставения обществен кладенец близо до църквата „Сен-Медар“. Той почти никога не минаваше край него, без да му даде някое петаче. Понякога дори го заговорваше. Завистниците на просяка казваха, че бил от полицията. Седемдесет и пет годишен, бивш клисар, той вечно мърмореше под носа си всевъзможни молитви.

Една вечер, когато Жан Валжан минаваше оттам без Козет, той забеляза просяка на обичайното му място под запаления преди малко уличен фенер. Мъжът както обикновено се беше изгърбил и фъфлеше молитви. Жан Валжан се приближи до него и пусна в ръката му обичайната милостиня. Просякът вдигна внезапно глава, втренчи поглед в Жан Валжан и тутакси сведе очи. Това стана светкавично бързо. Жан Валжан изтръпна. Стори му се, че зърна под светлината на фенера не безстрастното, набожно лице на стария клисар, а една страшна, добре позната физиономия. Като че внезапно бе застанал в мрака лице с лице с кръвожаден тигър. Той отстъпи ужасен и изтръпнал, без да посмее нито да си поеме дъх, нито да заговори, нито да остане там, нито да избяга, загледан в просяка, който пак бе навел покритата си с дрипа глава и като че не забелязваше присъствието му. В този необикновен миг някакъв инстинкт, може би инстинктът за самосъхранение, задържа Жан Валжан и той не произнесе нито дума. Просякът изглеждаше както всеки друг път — същият ръст, същите дрипи.

„И таз добра! — помисли си Жан Валжан. — Полудявам ли? Навярно бълнувам! Не може да бъде!“ — но се прибра много смутен.

Дори сам пред себе си не искаше да признае, че му се бе сторило да зърва лицето на Жавер.

През нощта, докато премисляше случилото се, той съжали, че не беше задал някакъв въпрос на просяка, за да го принуди да вдигне втори път глава.

На другия ден, щом се смрачи, той отиде на същото място. Просякът пак стоеше там.

— Добър вечер, старче — каза решително Жан Валжан, подавайки му едно петаче.

Просякът вдигна глава и отговори с плачевен глас:

— Благодаря, добри ми господине.

Беше старият клисар и никой друг.

Жан Валжан се успокои напълно. Той се разсмя. „Как можах да видя в него Жавер! Да не би очите ми да не са в ред?“ И той забрави тази случка.

Няколко дни по-късно, трябва да беше осем часът вечерта, той стоеше в стаята си и караше Козет да срича на висок глас. Внезапно чу, че някой отвори и после пак затвори вратата на плевника. Това му се стори необяснимо. Само старицата живееше с него в къщата, а тя си лягаше, щом се стъмнеше, за да не хаби свещта. Жан Валжан направи знак на Козет да не вдига шум. Той чу стъпки по стълбата. Възможно беше да е старицата, ако й е станало лошо и е отишла до аптеката. Той се ослуша. Стъпките бяха тежки и отекваха като мъжки крачки. Но бабата носеше големи обувки, а освен това стъпките на старите жени страшно много приличат на мъжките стъпки. Все пак той духна свещта.

После изпрати Козет да си легне, като й пошепна тихичко:

— Легни си, без да вдигаш шум.

Докато я целуваше по челото, стъпките спряха. Жан Валжан се спотаи неподвижен и безмълвен, седнал с гръб към вратата, без да мърда от стола си, сдържайки дъха си в тъмнината. След доста време, понеже не се чуваше нищо, той се обърна безшумно и вдигна очи към вратата на стаята си. Дупката на ключалката беше осветена. Светлината образуваше зловеща звездичка на тъмния фон на вратата и стената. Явно някой беше застанал отвън със свещ в ръка и подслушваше.

Минаха още няколко минути. Светлината се отдалечи. Но Жан Валжан не долови никакъв шум от стъпки, а това показваше, че човекът, който беше подслушвал пред вратата му, беше събул обувките си.

Жан Валжан се просна, както си беше облечен, върху постелята и не можа да мигне цялата нощ.

Призори, тъкмо когато, капнал от умора, се унасяше в дрямка, той се събуди от изскърцването на някаква врата, която се отваряше в дъното на коридора. После долови същите мъжки стъпки, които бе чул предишната вечер по стълбата. Стъпките приближаваха. Той скочи от леглото и долепи око до дупката на ключалката, която беше доста голяма, надявайки се да види при минаването му лицето, което се беше вмъкнало предната нощ в плевника и беше подслушвало пред вратата му. Мина действително някакъв мъж, само че този път той не се спря пред вратата на Жан Валжан. Коридорът беше още много тъмен и лицето му не се различаваше, но когато мъжът стигна до стълбата, силуетът му се открои на снопа лъчи, проникващи отвън, и Жан Валжан го видя целия в гръб. Мъжът беше висок, облечен в дълъг редингот, с дебел бастун под мишница. Жан Валжан позна застрашителните плещи на Жавер!

Можеше да го види и от прозореца на стаята си, който гледаше към булеварда. Но трябваше да го отвори, а не посмя.

Явно беше, че мъжът е влязъл с ключ, като у дома си. Кой му го беше дал? Какво означаваше всичко това?

Когато старицата дойде да разтреби в седем часа сутринта, той я изгледа изпитателно, но не й зададе никакъв въпрос. Бабата се държеше както обикновено.

Докато метеше, тя подхвърли:

— Господинът може би е чул тази нощ някой да влиза в къщата?

За този булевард и за нейната възраст осем часът вечерта беше вече черна нощ.

— Ах, да, добре, че ме подсетихте — отговори той с най-естествен глас. — Кой беше?

— Нов наемател — отвърна бабата.

— И как се казва той?

— Не си спомням добре името му. Господин Дюмон или Домон. Нещо подобно.

— Какво работи този господин Дюмон?

Старицата го изгледа с малките си очи на невестулка и отвърна:

— Ами че рентиер като вас.

Тя не влагаше може би никакъв умисъл, но Жан Валжан си помисли, че бабичката каза това не току-така.

Когато тя си отиде, той зави на руло стотината франка, които държеше в шкафа, и ги пъхна в джоба си. Макар и да стори това съвсем предпазливо, за да не се чуе звънът на парите, една монета от сто су се изплъзна от ръцете му и се изтърколи шумно по плочите на пода.

По здрач той слезе и огледа внимателно булеварда на всички страни. Не видя никого. Булевардът изглеждаше съвсем безлюден. Вярно е, че някой можеше да се е скрил зад дърветата, засадени от двете му страни.

Жан Валжан се качи в стаята.

— Ела — каза той на Козет.

После я улови за ръка и двамата излязоха.

[1] Корбо̀ и Рьонар (гарван и лисица) — намек за едноименната басня на Лафонтен. — Б.пр. ↑

[2] От глагола prendre — вземам (фр.) — Б.пр. ↑

Книга пета
Нощен лов с безшумна хайка

I
Стратегически криволичения

За следващите страници, както и за някои други страници, които читателят ще прочете по-късно, е необходимо известно пояснение.

От дълги години вече авторът на тази книга — принуден за съжаление да спомене за себе си — не живее в Париж. Откакто той го е напуснал, градът много се е променил. Възникнал е нов град, който до известна степен му е непознат. Излишно е да изтъкваме, че той обича Париж. Париж е негова духовна родина. Вследствие разрушаването на старите къщи и издигането на нови Париж от неговата младост, Париж такъв, какъвто той го отнесе благоговейно в паметта си, принадлежи вече на миналото. Нека му бъде позволено да говори за Париж от онази епоха, като че ли той още съществува. Може би там, където авторът ще поведе читателите си с думите: „На еди-коя си улица има еди-каква си къща“, днес вече да няма нито улица, нито къща. Читателите могат да проверят, ако не ги мързи. Колкото до автора, той не познава новия Париж. Затова пише, виждайки мислено пред себе си някогашния Париж, и тази илюзия му е скъпа. И с удоволствие си въобразява, че зад него е останало нещо от това, което той е виждал, когато е бил в родината си, че не всичко е изчезнало безследно. Докато човек се движи свободно навред из родната страна, той си мисли, че не изпитва нищо към разните улици, че прозорците, покривите, вратите на къщите му са напълно безразлични, че стените му са чужди, че дърветата са най-обикновени дървета, каквито растат навсякъде, че домовете, в които самият той не влиза, не представляват нищо за него, че паветата са най-прости камъни. По-късно обаче, когато е далеч от родината, забелязва, че тези улици му са били мили, че покривите, прозорците и вратите му липсват, че стените са насъщна необходимост за него, че онези дървета си били любими негови дървета, че къщите, в които не е влизал, му са познати, както ако ги бе посещавал всеки ден, че е оставил сърцето си, кръвта си, душата си върху родните павета. Всички тия места, които той вече не вижда, които може би никога вече няма да види и чийто образ носи в себе си, придобиват някакво болезнено очарование, явяват му се като печално видение, благодарение на тях той вижда обетованата земя, те сякаш въплъщават Франция. И той милее за тях и си ги припомня такива, каквито са, каквито са били по-право, и ги извиква упорито в паметта си, не желаейки да внесе никакво изменение в тях, защото ликът на отечеството е свят като майчиния лик.

Нека ни бъде позволено впрочем да говорим за миналото в сегашно време. А сега, като умоляваме читателя да се съобразява с тази уговорка, продължаваме своя разказ.

Жан Валжан напусна веднага булеварда и пое по страничните улици, като завиваше непрекъснато в различни посоки и се връщаше често назад, за да се увери, че никой не го следи.

Държане на подгонен елен. Върху мека почва, по която следите остават, подобна маневра има между другите си преимущества и това, че обратните следи забъркват ловците и кучетата. Такава тактика се нарича в ловджийското изкуство „измамна засада“.

Тази нощ имаше пълнолуние. Това беше изгодно за Жан Валжан. Луната, засега много близко до хоризонта, разделяше улиците на широки светли и тъмни ленти. Жан Валжан имаше възможност да се шмугва край къщите и зидовете откъм засенчената страна и да наблюдава светлата. Той може би не се замисляше, че по този начин тъмната страна на улицата се изплъзваше от наблюдението му. Но докато се движеше из безлюдните улички в съседство с улица Поливо, той поне беше напълно убеден, че никой не върви по следите му.

Козет крачеше, без да задава въпроси. Страданията от първите години на живота й бяха наслоили известна пасивност в характера й. Независимо от това — ние неведнъж ще се връщаме на тази нейна черта — тя беше привикнала несъзнателно със своеобразните прояви на добрия чичко, както и със странните приумици на съдбата. Пък и край него тя се чувствуваше в безопасност.

Самият Жан Валжан знаеше обаче толкова, колкото и Козет накъде отива. Той се уповаваше на Бога, както детето се уповаваше на него. Струваше му се, че и него самия някой по-силен е хванал за ръка. Имаше чувството, че някакво невидимо същество го води. Той нямаше никаква определена цел, никакъв план, никакъв проект. Не беше дори напълно сигурен, че онзи мъж беше Жавер, а освен това можеше да бъде Жавер и да не знае, че самият той е Жан Валжан. Та нали беше променил външния си вид? Нали го мислеха мъртъв? И все пак от няколко дни ставаха неща, които му изглеждаха необясними. Това му стигаше, за да се разтревожи. Той реши да не се връща никога вече в плевника Горбо. Като див звяр, прокуден от леговището си, клетникът търсеше дупка, в която да се свре временно, докато намери друга, в която да се настани за по-постоянно.

Жан Валжан описа няколко лабиринта в заспалия вече квартал Муфтар, където като че ли все още съществуваше средновековна дисциплина и беше проехтял сигналът за загасяване на светлината. Той прекоси в най-различни комбинации улиците Сансие, Копо, Батоар-Сен-Виктор и Пюи-л’Ермит, воден от тънки стратегически съображения. По тези улици се даваха стаи под наем, но той не влезе никъде, защото не намери нищо подходящо. Беше уверен, че дори ако някой го следеше, ще е загубил вече дирите му.

Когато часовникът на църквата „Сент-Етиен дю Мон“ отзвъни единадесет часа, той пресичаше улица Понтоаз пред номер 14, където се намира полицейският участък. Малко след това остро развитият му вътрешен усет, за който вече споменахме, го накара да се обърне. Той видя ясно под издайническата светлина на фенера пред участъка трима мъже, които го следяха. Те минаха един по един под фенера и потънаха в тъмната част на улицата. Единият от тях се отби по алеята, водеща към дома на полицейския комисар. Мъжът, който вървеше начело на групата, му се стори подозрителен.

— Ела насам, дете — каза той на Козет и побърза да излезе от улица Понтоаз.

Беглецът направи голям завой, заобиколи пасажа Патриарш, който беше затворен поради късния час, мина с широки крачки по улица Епе-дьо-Боа и по улица Арбалет и потъна в улица Пост.

Тя излиза на кръстопътя, където и днес се издига колежът „Ролен“ и откъдето почва улица Ньов-Сент-Жьонвиев.

От само себе си се разбира, че улица Ньов-Сент-Жьонвиев е стара улица и по нея, както и по улица Пост едва ли на десет години веднъж минава пощенска кола. Улица Пост е била обитавана през тринадесети век от грънчари и истинското й име е улица По[1].

Кръстопътят беше ярко осветен от лунните лъчи. Жан Валжан се прислони под една врата, като съобрази, че ако мъжете го следяха още, той щеше да ги различи съвсем ясно, когато пресекат светлото пространство.

И действително само след три минути те се появиха. Сега бяха четирима. И четиримата високи, облечени в дълги кафяви рединготи, с кръгли шапки и дебели бастуни в ръка. Не само високият им ръст и грубите им лапи, но и зловещото им крачене в мрака всяваше тревога. Човек би могъл да ги вземе за четири призрака, предрешени като граждани.

Те се спряха посред кръстопътя и се събраха накуп, като че ли се съвещаваха. Видът им издаваше колебание. Този, който като че ли ги водеше, се обърна и решително посочи с дясната си ръка направлението, в което беше тръгнал Жан Валжан. Друг един като че ли сочеше настойчиво на обратната страна. Когато първият от тях се обърна, луната освети напълно лицето му. Жан Валжан позна без никакво колебание Жавер.

II
За щастие по аустерлицкия мост минават коли

От този момент Жан Валжан беше съвсем наясно. Благоприятно бе за него, че не можеше да се каже същото за преследвачите му. Той се възползува от тяхната нерешителност. Загубени мигове за тях, спечелени за него. Той излезе изпод стряхата, където се беше притаил, и се спусна по улица Пост към Ботаническата градина. Козет беше почнала да се изморява. Той я взе на ръце. Нямаше нито един минувач и уличните фенери не бяха запалени, защото имаше пълнолуние.

Той ускори крачка.

Бързо стигна до грънчарницата „Гобле“, на чиято фасада отчетливо се открояваше на лунната светлина отдавнашният надпис:

Това е фабриката на ГОБЛЕ — синът;

елате да си изберете стомни, вази,

тръби и тухли — тука може всеки път

от куп да купите каквото ви потрябва.

Жан Валжан отмина улица Кле, фонтана Сен-Виктор, спусна се край Ботаническата градина и стигна кея на Сена. Едва там се огледа. Кеят беше безлюден. Уличките — също. Зад него не идваше никой. Той си отдъхна.

Стигна до Аустерлицкия мост.

По онова време все още се плащаше такса за преминаването през него.

Жан Валжан застана пред будката и извади едно су.

— Две су — каза инвалидът, който събираше таксата при моста. — Носите дете, което може да ходи. Платете за двама.

Той плати. Стана му неприятно, че минаването му през моста даде повод за тази забележка. Когато човек бяга, той трябва да се промъква незабелязано.

Тежко натоварена каруца скрибуцаше по моста редом с него и отиваше на десния бряг. Това беше благоприятно за беглеца. Той можа да измине целия мост в сянката на колата.

Когато стигнаха до край на моста, Козет пожела да походи, той я пусна на земята и я улови за ръка.

След като прекосиха моста, забеляза малко по-надясно дървени складове и се запъти към тях. Но за да стигне дотам, трябваше да прекоси доста широко открито и осветено от луната пространство. Той не се поколеба. Неговите преследвачи явно бяха загубили следите му. Жан Валжан си въобразяваше, че е вън от опасност. Търсеха го безспорно, но не бяха по дирите му.

Между два склада, заградени със стени, се виждаше малка уличка — улица Шмен-Вер-Сент-Антоан. Тя беше тясна, тъмна и като че ли създадена само за него. Преди да се шмугне в нея, той погледна зад себе си.

От мястото, където се намираше, можеше да види целия Аустерлицки мост.

Четири сенки току-що бяха стъпили на него.

Те бяха обърнати гърбом към Ботаническата градина и идваха към десния бряг.

Тези четири сенки бяха четиримата му преследвачи.

Жан Валжан потрепера като отново уловен звяр.

Оставаше му само една надежда: мъжете може би още не бяха на моста и не го бяха забелязали, когато беше пресякъл, хванал Козет за ръка, широкото осветено пространство. В такъв случай навлезеше ли в тъмната уличка, която почваше на няколко крачки от него, успееше ли да стигне до складовете, до блатата и нивите, до незастроените площи, той можеше да им се изплъзне.

Стори му се, че може да се довери на тая тиха уличка. Той свърна по нея.

III
Виж плана на Париж от 1727 година

Като измина триста крачки, той стигна до едно място, където уличката се раздвояваше. Тя образуваше две разклонения: едното кривваше надясно, другото — наляво. Пред Жан Валжан лежаха двете рамене на буквата „V“. Кое да избере?

Той не се двоуми дълго и сви по дясното.

Защо?

Защото лявото водеше към предградието, тоест към населената зона, а дясното — към полето, към безлюдните площи.

Обаче те не можеха да вървят бързо. Стъпките на Козет забавяха неговите.

Той пак я взе на ръце. Козет опря главичка на рамото на чичкото, без да каже ни дума.

От време на време той се обръщаше и поглеждаше назад. Стараеше се да не излиза извън тъмната страна на улицата. Тя се простираше право пред него. Когато се обърна първите един-два пъти, не забеляза нищо. Цареше пълно мълчание и той продължи да крачи, леко успокоен. Но ненадейно, извръщайки се още веднъж, далеч в мрака по уличката зад него му се мярна нещо, което се движеше.

Той се втурна напред и едва ли не затича, надявайки се да достигне някоя странична улица, за да побегне по нея и да прекъсне още веднъж следите си.

Но стигна до стена.

Тая стена обаче не се оказа непреодолимо препятствие, защото край нея минаваше напречна улица, перпендикулярна на тази, по която бе вървял досега Жан Валжан.

Пак му се налагаше да реши дали да завие надясно или наляво.

Той погледна надясно. Уличката се провираше между разни постройки, по всяка вероятност навеси и хамбари, и завършваше недалеч от него. Ясно личеше дъното на сляпата уличка — висока бяла стена.

Погледна наляво. На тази страна уличката беше отворена и след около двеста крачки се сливаше с друга улица. Явно, че спасението беше насам.

Но тъкмо когато Жан Валжан се канеше да свие наляво, за да стигне уличката, която се виждаше в далечината, той забеляза точно на пресечката някаква черна неподвижна статуя.

Очевидно там стоеше на пост човек, който го чакаше и преграждаше пътя му.

Жан Валжан се дръпна назад.

Намираше се между предградието Сент-Антоан и Винарските складове в тази част на Париж, която днес е коренно изменена от неотдавнашните строежи; според едни те са я загрозили, според други — преобразили. Нивите, складовете и старите постройки са изчезнали. Днес на това място се простират съвсем нови улици, игрища, циркове, хиподруми, железопътни станции и дори един затвор, Маза. Прогресът, както виждате, е неделим от изправителния си дом.

Преди половин век изтъканият от предания простонароден език, който упорито нарича Френския институт Четирите нации[2], а „Опера комик“ — Федо, назоваваше мястото, където се намираше в този миг Жан Валжан, Малкия Пикпюс. Порт Сен-Жак, Порт Пари, Градската врата на сержантите, Поршрон, Галиот, Селестен, Капюсен, Май, Бурб, Арбр-дьо-Кракови, Малка Полша и Малкия Пикпюс са все имена, останали от някогашния Париж и оцелели и в новия. Паметта на народа продължава да пази тези отломки от миналото.

Малкия Пикпюс, който впрочем, просъществува съвсем кратко време и беше само квартал в зачатък, имаше монашески изглед на испански град. Малко от улиците бяха павирани и населени. Освен двете или трите улици, които споменахме, всичко останало беше само зидове и пустош. Нито едно дюкянче, нито една каруца. Само тук-таме по прозорците някоя запалена свещ. След десет часа — пълен мрак. Градини, манастири, складове, блата. Раздалечени една от друга ниски къщи и дълги зидове, високи колкото къщите.

Така изглеждаше този квартал през миналия век. Революцията доста го поразтърси. Републиканските постановления го срутиха отчасти, прокараха нови улици и площади. Отрупаха го със строителни складове. Преди тридесет години новите строежи почнаха да го изместват от картата на Париж. Днес той изобщо не фигурира на нея. Малкия Пикпюс, от който няма и следа в нито един днешен план на Париж, личи доста ясно в плана от 1727 година, публикуван в Париж от издателя Дьони Тиери, на улица Сен-Жак точно срещу улица Платр, и в Лион от издателя Жан Жирен на улица Мерсиер. Малкия Пикпюс включваше двете улички във форма на „V“, за които споменахме, образувани от разклоненията на улица Шмен-Вер-Сент-Антоан; лявото беше малката улица Пикпюс, а дясното — улица Полонсо. Двете разклонения на това „V“ бяха съединени в двата си края с хоризонтална пречка. Тази пречка се наричаше улица Дроа-Мюр. Улица Полонсо свършваше до нея, а малката улица Пикпюс я пресичаше и се изкачваше към пазара Льоноар. Ако някой идваше откъм Сена и стигнеше до края на улица Полонсо, наляво от него се простираше улица Дроа-Мюр, която завиваше внезапно под прав ъгъл и той виждаше пред себе си стените на сградите по тази улица, а вдясно тя продължаваше донякъде без изход и се наричаше задънената уличка Жанро.

Там именно се намираше Жан Валжан.

Както казахме преди малко, щом забеляза черния силует, застанал на стража между улица Дроа-Мюр и малката улица Пикпюс, той се отдръпна назад. Нямаше никакво съмнение. Призракът дебнеше именно него.

Какво да стори?

Нямаше време да се върне назад. Безспорно движещите се сенки, които беше различил малко преди това зад себе си, бяха Жавер и придружаващите го полицаи. Жавер навярно се намираше вече в началото на същата уличка, в чийто край беше стигнал Жан Валжан. Както изглежда, Жавер познаваше лабиринта от улички в този квартал и беше взел предпазни мерки, изпращайки един от хората си да заварди изхода. Тези предположения, които изглеждаха съвсем правдоподобни, се завъртяха шеметно като шепа прашинки, подгонени от внезапна вихрушка, в измъчения мозък на Жан Валжан. Той разгледа внимателно сляпата уличка. В дъното й — стена. Погледна и малката уличка Пикпюс. На нея — охрана. Черният силует се открояваше върху белите павета, заляни от лунна светлина. Отидеше ли натам, щеше да се натъкне на поставения на пост мъж. Върнеше ли се назад, щеше да се хвърли сам в ръцете на Жавер. Жан Валжан имаше чувството, че е уловен в мрежа, чиито брънки се затягаха бавно. Той погледна с отчаяние небето.

IV
Търсене на изход

За да може читателят да разбере следващите страници, той трябва да си представи точно уличката Дроа-Мюр и по-специално ъгъла, който оставаше вляво, когато се излезеше от улица Полонсо и се влезеше в улица Дроа-Мюр. От дясната си страна улица Дроа-Мюр беше заградена почти изцяло с бедняшки къщи чак до малката улица Пикпюс, а отляво — само с едно здание със строги очертания, което се състоеше от няколко пристройки, които постепенно ставаха с един-два етажа по-високи откъм малката улица Пикпюс. Така че сградата, която се простираше по протежение на улицата, беше много висока откъм малката улица Пикпюс и доста ниска към улица Полонсо. На това място, при ъгъла, за който вече споменахме, тя се снишаваше до такава степен, че се сливаше със зида. Този зид не завършваше под прав ъгъл, а образуваше дълбока вдатина, чиито два ъгъла бяха скрити от погледите на наблюдатели, застанали на улица Полонсо или на улица Дроа-Мюр. След тази чупка стената се проточваше по улица Полонсо и стигаше до къщата номер 49 и по улица Дроа-Мюр, където беше по-къса, до черната сграда, за която вече споменахме. Тук се образуваше още една вдатина между стената и островърхата стена на сградата. Тази стена имаше мрачен изглед. На нея имаше само един прозорец или по-право два капака, обковани с ламарина, които вечно бяха затворени.

Описанието на това място е съвсем точно и сигурно ще събуди жив спомен в паметта на някогашните обитатели на този квартал.

Чупката в стената беше заета изцяло от някакво подобие на огромна разнебитена врата — скрепени накриво отвесни дъски, по-широки в горната си част и по-тесни долу, свързани с няколко дълги напречни железа. Встрани — друга врата с обикновени размери, която едва ли беше поставена преди повече от петдесетина години. Над вдатината се подаваха клоните на липа, а самата стена откъм улица Полонсо беше обрасла с бръшлян.

Тази мрачна сграда със самотен и необитаем изглед представляваше голямо изкушение за Жан Валжан пред надвисналата над него опасност. Той бързо й обходи с поглед. Помисли си, че ако успее да проникне в нея, щеше може би да намери спасение. В началото това беше бегло хрумване, лъч на надежда.

В средната част на стената на същата сграда откъм улица Дроа-Мюр, под прозорците на всички етажи, имаше по едно малко оловно казанче във форма на фуния. Разклоненията на водосточните тръби, които излизаха от една главна тръба и стигаха до малките казанчета, рисуваха същинско дърво по стената. Те напомняха със стотиците си коленца оголените стари лозници, виещи се по фасадите на някогашните чифлици.

Тази необичайна лозница с ламаринени и железни клони тутакси привлече вниманието на Жан Валжан. Той сложи Козет на земята, подпря я на един крайпътен камък и й поръча да мълчи. После изтича към мястото, където водосточните тръби се спускаха до улицата. Може би щеше да успее да се покатери по тях и да влезе в къщата. Но тръбата беше изгнила и отдавна не се използуваше. Тя едва се държеше за зида. Независимо от това всички прозорци на това безмълвно здание, дори и таванските, бяха затворени с гъсти железни решетки. А и луната осветяваше цялата фасада, така че ако някой го наблюдаваше от дъното на улицата, щеше да го види, щом се опиташе да се покатери. Пък и къде щеше да сложи Козет? Как щеше да я изнесе до върха на триетажната сграда?

Той се отказа от намерението си да се покатери по водосточните тръби и пропълзя край стената, за да се зърне на улица Полонсо. Когато изтича до вдлъбнатината в стената, където беше оставил детето, си даде сметка, че точно на това място беше защитен от погледите на преследвачите. Както вече споменахме, това ъгълче не можеше да се види, където и да застанеше наблюдателят. Освен това то тънеше в дълбока сянка. А имаше и две врати. Може би щеше да му се удаде да ги издъни. Обвитата с бръшлян стена, над която се подаваше липата, очевидно заграждаше градина и той все някак щеше да успее да се скрие в нея, макар че дърветата бяха още голи, и щеше да прекара останалата част от нощта.

Минутите течаха. Трябваше да побърза.

Той опипа малката врата и тутакси разбра, че тя беше закована както отвън, така и отвътре.

Приближи се до голямата с малко повече надежда: тя беше съвсем разнебитена и като че ли по-неустойчива именно поради големите си размери. Дъските бяха изгнили, железните пояси — само три — бяха покрити с ръжда. Тази разядена от червеи преграда не изглеждаше непреодолима.

Когато обаче я разгледа внимателно, той видя, че това изобщо не беше никаква врата. Нямаше нито панти, нито дръжки, нито ключалка, нито процеп по средата. Напречните железа бяха заковани от единия до другия край и никъде не личеше да са споявани. През цепнатините между дъските той зърна грубо замазана каменна зидария. Тя стоеше още до преди десет години. Жан Валжан беше принуден да установи покрусен, че това подобие на врата беше чисто и просто дървена облицовка на сградата зад нея. Той можеше лесно да изкърти някоя дъска, но щеше да се натъкне на стена.

V
Начинание, което щеше да бъде неосъществимо при газово осветление

В този миг Жан Валжан чу на известно разстояние от себе си глух, отмерен тропот. Той се осмели да погледне иззад ъгъла на улицата. Седем-осем войници, строени във взвод, завиваха по улица Полонсо. Видя блесналите им щикове. Те се приближаваха.

Напредваха бавно и предпазливо. Начело различи високата фигура на Жавер. Групата се спираше често. Явно беше, че претърсват всички ъгълчета край стените и всички входове.

Жан Валжан предположи напълно основателно, че това беше нощен патрул, който Жавер беше срещнал и беше взел със себе си.

Между войниците бяха и двамата му помощници.

Както се движеха бавно и спираха често, щеше да им трябва поне четвърт час, за да дойдат до мястото, където се намираше Жан Валжан. Ужасен миг. Само няколко минути го деляха от бездната, която за трети път щеше да се раззине пред него. При това този път го застрашаваше не само каторга; той щеше да загуби завинаги Козет. С други думи, чакаше го живот, равнозначен на гроб.

Оставаше му само един изход.

Жан Валжан се отличаваше с една особеност. Той като че ли имаше под ръка две торби. В едната съхраняваше благочестиви помисли на светец, а в другата — опасни способности на каторжник. Посягаше към едната или другата според случая.

Между другите си средства за самозащита — благодарение на честите си бягства от Тулонската каторга — той се бе усъвършенствувал, както може би читателят си спомня, в невероятното изкуство да се изкачва по ъгъла на каква да е стена, използувайки най-малките грапавини на камъните, без стълба, без куки, само с мускулите си, облягайки се на тила, раменете, хълбоците и коленете, чак до шестия етаж, ако се наложеше. Та нали на това изкуство дължи злокобната си слава ъгълът в двора на Консиержри в Париж, по който се покатери преди двадесетина години и избяга осъденият на смърт Батмол?

Жан Валжан измери с поглед стената, над която стърчеше липата. Тя беше висока, около осемнадесет стъпки. Ъгълът между нея и високата островърха стена беше запълнен до известна височина със зидария във форма на триъгълна призма, предназначена по всяка вероятност да предпази това премного удобно местенце от нежеланите спирки на двуногите, наречени минувачи. Подобно предпазно запълване на ъглите доста често се прилага в Париж.

Зидарията беше висока около пет стъпки. Над нея оставаше да се изминат само още четиринадесет стъпки, за да се стигне до края на стената.

Самата стена завършваше с гладки камъни, без корниз.

Единствената трудност беше Козет. Тя не умееше да се изкачва по стена. Да я изостави? През ум дори не му минаваше подобна мисъл. Да я вземе на гръб, беше немислимо. Той трябваше да разполага с всичките си сили, за да може да проведе успешно такова начинание. Най-малкият товар можеше да измести центъра на равновесието и да го събори долу.

Трябваше му въже, а той нямаше. Откъде да намери въже посред нощ на улица Полонсо? Не ще и съмнение, че ако в този миг Жан Валжан имаше цяло царство, той би го дал за едно въже.

Когато човек изпадне в смъртна опасност, в съзнанието, му като че ли винаги блясва мълния, която в едни случаи го заслепява, в други го прояснява.

Отчаяният взор на Жан Валжан се спря на стълба за фенера в задънената уличка Жанро.

В онази епоха светилният газ не беше още въведен в уличното осветление на Париж. Щом се мръкнеше, запалваха тук-таме фенери, които се изкачваха и сваляха с помощта на въжета; въжетата пресичаха на места улицата и влизаха в жлеба на стълбовете. Макарата, на която се навиваше въжето, беше прикрепена неподвижно в малко желязно долапче под фенера и човекът, натоварен с паленето на фенерите, държеше ключа у себе си, а самото въже беше пъхнато до известна височина в металическа тръба.

В напрежението на тази борба на живот и смърт Жан Валжан пресече тичешком улицата, навлезе в задънения й край, изкърти капака на долапчето с ножа си й миг след това се върна отново при Козет. Имаше вече въже. Наложи ли се да се преборят със съдбата, тези мрачни изобретатели на спасителни средства никак не се помайват.

Обяснихме, че тази нощ фенерите не бяха запалени. И фенерът в задънената уличка Жанро не гореше, така че можеше да се мине досам него, без да се забележи, че не е вече на мястото си.

Обаче късният час, безлюдното място, мракът, угрижеността на Жан Валжан, необяснимото му държане, неспокойната му суетня всяха в края на краищата тревога в сърцето на Козет. Всяко друго дете на нейно място отдавна би заплакало високо. Тя само дръпна Жан Валжан за полата на редингота. Все по-ясно се чуваха стъпките на нощния патрул, който се приближаваше.

— Татко — каза тихичко детето, — страх ме е. Кой идва оттам?

— Шт! — отвърна нещастникът. — Тенардиерица.

Козет се разтрепера. Той добави:

— Мълчи! Остави всичко на мене. Ако извикаш или заплачеш, Тенардиерица ще те чуе. Дошла е да те вземе обратно.

След това, без да бърза, но и без да губи нито миг в безцелно маене, с отмерени, чевръсти и сигурни движения, още по-изумителни, защото всеки миг можеха да нахълтат Жавер и патрулът, той развърза връзката си, омота я около телцето на Козет, под мишниците, за да не ожули детето, върза я за единия край на въжето на възел, известен между моряците под името „лястовичи възел“, захапа другия край със зъби, събу обувките и чорапите си, преметна ги през стената, покатери се върху описаната по-горе защитна зидария и почна да се изкачва по чупката между стената и фасадата на зданието така спокойно и уверено, както ако имаше стъпала под петите и под лактите си. Едва беше изтекла половин минута и той коленичи върху стената.

Козет го наблюдаваше смаяна, без да промълви нито дума. Поръката на Жан Валжан да мълчи и името на Тенардиерица я бяха сякаш вцепенили.

Внезапно тя чу гласа на Жан Валжан, който й викаше сподавено:

— Облегни се на стената!

Тя се подчини.

— Не говори и не се страхувай!

Козет почувствува, че се откъсва от земята.

Преди да успее да се опомни, и тя се озова върху стената.

Жан Валжан я прегърна, качи я на гърба си, улови двете й ръчички в лявата си ръка, легна по корем и запълзя по стената до другата чупка. Както беше отгатнал, там имаше сграда, чийто съвсем леко наклонен покрив почваше от горния край на „голямата врата“ и се спущаше доста ниско до земята, като се опираше в долния си край до липата.

Щастливо обстоятелство, защото стената от вътрешната страна беше много по-висока, отколкото от външната. Дълбоко под него земята тъмнееше.

Точно когато стигна пълзешком до наведения покрив, силна врява възвести пристигането на патрула. Чу се гръмкият глас на Жавер:

— Претърсете сляпата уличка! Улица Дроа-Мюр е завардена, малката улица Пикпюс — също. Аз отговарям, ако не е тук!

Войниците се втурнаха в задънената уличка Жанро.

Жан Валжан се плъзна по покрива, придържайки Козет, стигна до липата и скочи на земята. Било поради уплаха, било поради присъствие на духа, но Козет не издаде нито звук. Ръчичките й бяха леко одраскани.

VI
Загадка

Жан Валжан беше попаднал в обширна и доста странна градина. Печална градина, създадена сякаш за да бъде съзерцавана само зиме или нощем. Продълговата, с оградена със стройни тополи алея в дъното, с високи гъстаци по ъглите и широка открита площ в средата, където погледът различаваше голямо усамотено дърво и няколко разкривени настръхнали като храсти овощни дървета, лехи със зеленчуци, бостан с блеснали под лунната светлина стъклени похлупаци и изоставена водосточна яма. Тук-таме — каменни пейки, покрити сякаш с черен мъх. Алеите бяха съвършено прави, оградени с ниски тъмни храсти. Те бяха до половина обрасли в трева, а останалата им част беше покрита със зелена плесен.

Жан Валжан беше скочил в подножието на сградата, по чийто покрив се беше спуснал. Край него имаше купчина съчки, а зад тях, до самия зид — някаква каменна статуя, чието очукано лице представляваше безформена маска, белееща се смътно в тъмнината.

Самата постройка изглеждаше съвсем порутена. Виждаха се две разнебитени стаи, едната от които беше цялата затрупана с всевъзможни предмети и като че ли служеше за навес.

Голямото здание на улица Дроа-Мюр, което завиваше по малката улица Пикпюс, разгръщаше към градината двете си фасади под прав ъгъл. От вътрешната страна то изглеждаше още по-мрачно, отколкото откъм улицата. Всички прозорци имаха решетки. Никаква светлинка не блещукаше в тях. Прозорчетата на горните етажи бяха скрити под дълбоки стрехи като в затворите. Едното крило хвърляше сянката си върху другото и върху част от градината, покривайки ги сякаш с огромен траурен плащ.

Не се виждаше друга обитаема сграда. Дъното на градината се губеше в мъгла и сянка. Погледът долавяше все пак смътно взаимно пресичащи се стени, може би други засети площи и ниските покриви на къщите по улица Полонсо.

Едва ли бихте могли да си представите нещо по-диво и по-пусто от тази градина. В нея не се виждаше жива душа и това беше обяснимо поради напредналия час. Но тя едва ли предразполагаше за разходка даже денем.

Първата грижа на Жан Валжан беше да намери обувките си и да се обуе, а после да се прислони с детето под навеса. Когато някой бяга, винаги му се струва, че не е достатъчно укрит. Незабравила Тенардиерица, Козет споделяше неговия инстинктивен стремеж да се скрие далеч от всеки поглед.

Тя трепереше и се притискаше до него. Чуваха се шумните гласове на войниците от патрула, които претърсваха сляпата уличка и околностите й, ударите на прикладите по камъните, подвикванията на Жавер към полицаите, които беше оставил на пост, проклятията, смесени с полугласно смотолевени думи.

След четвърт час бурният грохот като че отмина. Жан Валжан беше затаил дъх.

Той беше притиснал нежно устата на Козет с ръка.

Самотната градина, в която се намираше, беше обаче толкова безметежна, че цялата тази врява, така гръмогласна и така непосредствено близка, съвсем не наруши спокойствието й. Като че стените й бяха иззидани от заглушаващите камъни, за които се говори в свещеното писание.

Внезапно посред настаналата дълбока тишина долетяха нови звуци. Неземни, божествени, неизразимо нежни звуци, толкова пленителни, колкото другите бяха страшни. В мрака се възнасяше химн. Светла молитва и хармония разкъсаха тъмното и зловещо мълчание на нощта. Женски гласове, в които звучеше девствена чистота и детско простодушие, неземни гласове, които продължават да ечат известно време в ушите на новородените и почват да галят слуха на умиращите. Пеенето долиташе от мрачната сграда, възвисяваща се над градината. Като че ли точно в момента, когато замираше в далечината крясъкът на демоните, в мрака изплуваше хорът на ангелите.

Козет и Жан Валжан коленичиха.

Те не знаеха какво можеше да бъде това, не знаеха къде се намират, но съзнаваха и двамата, и детето, и мъжът, невръстното сираче и разкаялият се грешник, че трябва да паднат на колене.

Най-странното беше, че въпреки тези гласове сградата продължаваше да изглежда пуста. Като че духове огласяха с пеенето си необитаемо жилище.

Заслушан в гласовете, Жан Валжан престана да мисли за каквото и да било. Над него не беше вече черна нощ, а ведросиньо небе. Струваше му се, че душата му разперва широко криле. Крилете, които всеки от нас чувствува в себе си.

Пеенето затихна. То може би беше продължило дълго време. Жан Валжан не би могъл да определи. Часовете, прекарани в екстаз, отлитат винаги като едно-едничко мигновение.

Всичко потъна отново в тишина. Никакъв шум на улицата, никакъв шум в градината. И заплашителните, и насърчителните звуци замлъкнаха. Само вятърът поклащаше сухите треви върху стената и те шушнеха тихо и скръбно.

VII
Загадката продължава

Задуха студен нощен ветрец — трябва да беше един или два часът след полунощ. Козет, горкичката, не проронваше нито дума. Понеже, както седеше на земята, бе опряла главичката си до него, Жан Валжан помисли, че спи. Наведе се и я погледна. Детето беше разтворило широко очи и тяхното замислено изражение го развълнува силно. То продължаваше да трепери.

— Спи ли ти се? — попита я той.

— Много ми е студено — отвърна Козет. — Още ли е тук? — запита тя след малко.

— Кой? — сепна се Жан Валжан.

— Госпожа Тенардие.

Жан Валжан беше забравил вече средството, до което беше прибягнал, за да застави детето да мълчи.

— Ах, вярно! Отиде си — каза той. — Не се бой от нищо.

Детето въздъхна, като че ли от гърдите му се смъкна голямо бреме.

Земята беше влажна, навесът зееше от всички страни, вятърът с всяка измината минута ставаше по-силен. Мъжът свали редингота си и зави в него Козет.

— По-топло ли ти е сега?

— Да, татко.

— Добре тогава. Почакай ме малко. Аз ей сега ще дойда.

Той излезе от порутената сграда и тръгна покрай голямото здание, търсейки по-добре защитен подслон. Имаше много врати, но всички бяха заключени. Всички прозорци в партера бяха затворени с решетки.

Когато отмина чупката на зданието, забеляза пред себе си сводести прозорци, в които блещукаше светлина. Повдигна се на пръсти и погледна през един от тях. Видя доста обширна зала със сводове и стълбове, постлана с широки плочи; в нея се прокрадваше слаба светлинка, оградена от огромни сенки. Светлината идваше от мъждукащо в единия ъгъл кандило. Залата беше пуста и в нея цареше пълно мълчание. Но след като се вгледа продължително, стори му се, че различи върху пода някаква купчина, покрита със саван, някакво тяло с човешки очертания. Беше проснато по корем, с лице към камъка, с разперени на кръст ръце, неподвижно като мъртвец. Нещо подобно на змия се влачеше край тялото, сякаш този зловещ призрак имаше въже на шията си.

Цялата зала тънеше в полумрак като всяко едва осветено обширно помещение и този мрак навяваше още по-голям ужас.

Жан Валжан често разказваше впоследствие, че макар и да бил виждал много страшни гледки в живота си, никога не бил изпитал по-вледеняващ ужас, както когато зърнал тази загадъчна фигура, изпълняваща кой знае какъв тайнствен нощен обред в пустата зала. Страшно било да си помисли, че е може би мъртвец, но още по-страшна била мисълта, че това е може би жив човек.

Той се реши да долепи чело до стъклото и да почака да види дали фигурата ще се раздвижи. Но макар и да стоя доста дълго, както му се стори, проснатото тяло не се помръдна. Изведнъж го обзе такъв ужас, че той побягна. Затича се към навеса, без да посмее да погледне назад. Струваше му се, че ако обърне глава, ще види фигурата, която размахва ръце и се запътва с широки крачки към него.

Стигна задъхан до навеса. Коленете му се огъваха. Пот се стичаше по гърба му.

Къде се намираше? Кой би могъл да си представи подобна гробница в сърцето на Париж? Каква беше тази странна къща? Тази сграда, изпълнена с нощни мистерии, която зовеше с ангелски глас душите в мрака, а когато се приближеха, им предлагаше внезапно такова ужасно видение? Която обещаваше да им отвори сияйните двери на небето, а им сочеше страшно раззиналата се врата на гроба? И при това реално съществуваща сграда, обитаем дом със собствен номер на улицата! Бълнуваше ли? Той почувствува нужда да докосне каменния зид, за да повярва.

Студът, тревогата, безпокойствието, вълненията от предната вечер го хвърлиха в мъчителна треска, мислите му се блъскаха бурно.

Приближи се до Козет. Тя спеше.

VIII
Загадката се заплита

Детето беше подпряло главичка на един камък и беше заспало. Жан Валжан седна до него и го загледа. Докато го съзерцаваше, душата му се изпълваше постепенно с умиротворение и умът му се избистряше.

Стана му ясно какво ще бъде занапред съществуването му; докато Козет е край него, той ще има нужда само от това, което ще бъде нужно ней, ще се страхува само от това, което ще заплашва нея. Ето че не усещаше дори студ, макар че бе свалил редингота си: защото бе завил Козет с него.

Докато стоеше така, дълбоко унесен в мислите си, нов необикновен шум дразнеше от известно време слуха му. Като че някой дрънкаше със звънче. Шумът идваше от градината. Той го чуваше ясно, макар и слабо. Приличаше на тихо, заглушено звънтене на хлопатарки на пръснати из пасбищата нощем стада.

Жан Валжан се обърна, привлечен от шума.

Той се вгледа и забеляза един силует в градината.

Някакво човешко същество, което приличаше на мъж, вървеше сред стъклените похлупаци на бостана, изправяше се, навеждаше се, спираше се, извършвайки равномерни движения; то като че ли влачеше или простираше нещо по земята. Изглеждаше, че понакуцва.

Трепет пробягна по тялото на Жан Валжан. Нескончаемият трепет на злочестниците. Всичко им се струва враждебно и съмнително. Те се страхуват от деня, защото неговата светлина спомага да ги открият, страхуват се и от нощта, защото нейната тъмнина спомага да ги издебнат. Миг преди това той се плашеше от самотността на градината, сега трепереше, защото в нея имаше някой.

Премина от въображаемия ужас към действителния. Помисли си, че може би Жавер и агентите не са си отишли, че са оставили някой от своите хора на пост в уличката и че този човек щеше сега да го открие в градината, да се развика и да го издаде. Той взе безшумно на ръце заспалата Козет и я отнесе зад куп захвърлени стари мебели в най-отдалечения ъгъл на навеса. Козет дори не помръдна.

После почна оттам да наблюдава движенията на човека в бостана. Най-странното беше, че дрънченето на звънчето придружаваше всеки жест на този човек. Когато той се приближеше, и звънтенето се приближаваше. Когато се отдалечеше, и то се отдалечаваше. Направеше ли някакво внезапно движение, то биваше придружено от ускорено тремоло. Спреше ли се неподвижно, и шумът секваше. По всичко личеше, че звънчето беше закачено на него. Но какво можеше да означава това? Що за човек беше този — с провесена хлопатарка като овен или вол?

Докато тия въпроси се въртяха в главата му, той попипа ръцете на Козет. Те бяха ледени.

— Ах, боже! — възкликна Жан Валжан и я повика тихичко: — Козет!

Тя не отвори очи.

Той я разтърси енергично.

Тя не се събуди.

„Ами ако е умряла?“ — мина му внезапно през ум и той се изправи, разтреперан от глава до пети.

Най-страшни мисли прекосиха шеметно мозъка му. В някои мигове злокобните предположения обсаждат съзнанието ни като пълчища зли духове и нахълтват, събаряйки всички прегради, който им изпречва разумът. Особено когато се отнася до любими същества, нашето въображение изнамира какви ли не ужаси. Жан Валжан си спомни, че спането под открито небе в студена нощ може да причини смърт.

Козет лежеше бледа в краката му, без да помръдне.

Той долепи ухо до гърдите й. Тя дишаше. Но диханието й изглеждаше слабо и като че ли всеки миг щеше да секне.

Как да я затопли? Как да я събуди? Всяка друга мисъл изчезна от съзнанието му. Обезумял от тревога, той изскочи от порутената сграда.

Трябваше на всяка цена, преди да е минал още четвърт час, да настани Козет в легло край буен огън.

IX
Човекът с хлопатарката

Той се запъти право към мъжа, който се мяркаше из градината, като извади от джоба на жилетката си свитите на руло пари.

Мъжът с хлопатарката бе навел глава и не го беше забелязал още. С няколко разкрача Жан Валжан стигна до него и му извика:

— Сто франка!

Мъжът се стресна и вдигна очи.

— Ще спечелите сто франка, ако ме подслоните тази нощ! — поде Жан Валжан.

Лунната светлина огряваше ярко уплашеното му лице.

— Гледай ти! Вие ли сте, господин Мадлен? — възкликна мъжът.

Това име, произнесено в късния нощен час сред това съвсем непознато място от непознатия човек, накара Жан Валжан да отстъпи назад.

Той очакваше всичко друго, но не и това. Мъжът, който му каза тези думи, беше прегърбен, куц старец, облечен, кажи-речи, като селянин. На кожената превръзка около дясното му коляно висеше доста голям звънец. Лицето му се губеше в сянка.

Междувременно непознатият свали шапката си и се провикна с разтреперан глас:

— Ах, боже мой! Как сте попаднали тук, чичо Мадлен? Откъде влязохте, прави боже! Да не би да сте паднали от небето? Хич няма да се учудя! Откъде другаде можете да паднете, ако не от небето? Олеле, и как изглеждате само! Без връзка, без шапка, без горна дреха! Знаете ли, че бихте уплашили всеки, който не ви познава? Господи боже! Откога и светците почнаха да щръклеят! Но как се вмъкнахте тука?

Думите му се лееха една след друга. Старецът говореше със селска словоохотливост, в която нямаше нищо обезпокоително. Тонът му изразяваше само смесица от удивление и наивно простодушие.

— Но кой сте вие и каква е тази сграда? — попита Жан Валжан.

— А, и таз добра! Само туй липсваше! — извика старецът — Ами че аз съм същият, когото вие наредихте тук, и домът е същият, в който вие ме настанихте. Възможно ли е да не ме познаете?

— Нямам представа кой сте — отвърна Жан Валжан. — Откъде ме познавате вие?

— Та нали вие ми спасихте живота! — каза мъжът.

В този момент той се обърна. Сноп лунни лъчи освети профила му и Жан Валжан разпозна стария Фошльован.

— А, вие ли сте били? Едва сега ви познах! — възкликна той.

— Оставаше и да не ме познаете! — забеляза старецът с упрек.

— Какво правите тук? — запита Жан Валжан.

— Нали виждате, покривам пъпешите.

И наистина, когато Жан Валжан го бе заговорил, старият Фошльован държеше края на рогозката, която разстилаше върху пъпешите. От около един час, откакто беше в градината, той беше проснал вече няколко рогозки. Това именно занимание го караше да прави странните движения, които Жан Валжан бе наблюдавал от навеса.

Старецът добави:

— Помислих си: „Небето се е изцъклило. Ще падне слана. Дали да не метна ямурлука на пъпешите?“ Но май че и вие трябва да си метнете вашия — добави той, като погледна Жан Валжан и се засмя гръмко. — Кажете, как попаднахте тука?

Щом разбра, че мъжът го познава, макар и само под името Мадлен, Жан Валжан стана много предпазлив. Той го отрупа с въпроси. Двамата, изглежда, смениха ролите си като по чудо. Сега неканеният гост задаваше въпроси.

— А защо носите това звънче на коляното си?

— Звънчето ли? — отвърна старецът. — То е, за да бягат от мене.

— Как така да бягат от вас?

Старият Фошльован намигна многозначително.

— Ами че така. В тази къща има само жени. Все девици. Изглежда, че не бива да ме срещат. И звънчето ги предупреждава. Щом се приближа, те си отиват.

— Но каква е всъщност тази къща?

— Ама че въпрос, та вие знаете това по-добре от мене!

— Напротив, не зная.

— Но нали вие ме настанихте тук градинар?

— Приемете, че не зная абсолютно нищо и ми обяснете.

— Така да бъде. Това е манастирът Малкия Пикпюс.

Жан Валжан постепенно си припомни. Случаят или по-право провидението го беше довело точно в този манастир в квартала Сент-Антоан, където старият Фошльован, останал сакат след падането си под колата, беше приет по негова препоръка преди две години. Жан Валжан повтори само за себе си:

— Манастирът Малкия Пикпюс!

— Но чакай да се върнем на приказката си — поде Фошльован. — Как, дявол взел го, се вмъкнахте тук, чичо Мадлен? Колкото и да сте безпогрешен, все пак сте мъж, а тук не се допускат никакви мъже.

— Ами вас как са допуснали?

— Аз съм единственият.

— Работата е там, че и аз трябва да остана тук.

— Ах, божичко! — възкликна Фошльован.

Жан Валжан се приближи до стареца и му каза сериозно:

— Дядо Фошльован, аз ви спасих живота.

— Знам, нали аз пръв ви припомних за това — отвърна Фошльован.

— Добре тогава. Днес ви се удава случай да сторите за мене същото, което аз направих някога за вас.

Фошльован улови в старите си, набръчкани и треперещи ръце силните ръце на Жан Валжан и цели няколко минути не можа да проговори от вълнение. Най-сетне възкликна:

— За мене би било Божа благодат, ако мога поне малко да ви се отблагодаря! Аз да ви спася живота! Господин кмете, разполагайте със стария Фошльован.

Радостното изумление просто преобрази стареца. Лицето му грейна.

— Кажете, какво трябва да направя?

— Ще ви обясня. Имате ли стая?

— Имам една усамотена барачка, зад развалините на стария манастир, в едно затънтено ъгълче, което никой не може да види. В нея има три стаички.

Барачката действително беше толкова добре затулена зад развалините на манастира и така добре скрита от хорските погледи, че и самият Жан Валжан не я беше забелязал.

— Много добре — промълви Жан Валжан. — А сега искам от вас две неща.

— Кажете, господин кмете.

— Първо, да не казвате никому това, което знаете за мене. Второ, и вие да не се опитвате да научите нищо повече.

— Ваша воля. Знам, че не можете да сторите нищо безчестно и че винаги сте били божи човек. А освен това нали вие ме настанихте тук. Останалото си е ваша работа. Аз съм на ваше разположение.

— Отлично. А сега елате с мене. Трябва да вземем детето.

— И дете ли има! — учуди се Фошльован.

Но той не каза нито дума повече и последва Жан Валжан, както кучето тръгва след господаря си.

Не беше минал и половин час и Козет, порозовяла отново край буйния огън, спеше в леглото на стария градинар. Жан Валжан си беше сложил връзката и редингота. Прибраха и шапката, която той бе хвърлил през стената. Докато Жан Валжан се обличаше, дядо Фошльован развърза наколенника със звънчето и то красеше сега стената, закачено на един гвоздей до голям кош. Двамата мъже се грееха, облакътени на масата, на която дядо Фошльован беше сложил парче сирене, сухар, бутилка вино и две чаши. Старецът сложи ръка на коляното на Жан Валжан и му каза:

— Бива ли така, чичо Мадлен! Как не можахте да ме познаете изпървом? Да спасите човека, а после да го забравите. Не е хубаво тъй! А хората ви помнят. Какъв неблагодарник!

X
Един неправилен ход на Жавер

Събитията, които ние наблюдавахме, така да се каже, зад кулисите, се развиха всъщност по най-обикновен начин.

Когато през нощта на същия ден, в който Жавер го арестува край смъртното легло на Фантин, Жан Валжан избяга от градския затвор в Монтрьой-сюр-мер, полицията предположи, че каторжникът по всяка вероятност е отишъл в Париж. Париж е водовъртеж, в който всичко потъва. В това средище на света всички следи се губят, като че пропадат вдън море. Човешката тълпа скрива по-добре и от най-гъстата гора. Това е добре известно на всички бегълци. Те отиват в Париж, за да изчезнат в него. Понякога подобно изчезване е направо спасяване. Това е известно и на полицията и тя търси именно в Париж бегълците, които й са се изплъзнали другаде. Тук тя потърси и бившия кмет на Монтрьой-сюр-мер. Извикаха и Жавер в Париж, за да ръководи диренето. Той действително допринесе много за повторното улавяне на Жан Валжан. Господин Шабуйе, секретар на префектурата при граф Англес, оцени усърдието и съобразителността, проявени от Жавер в този случай. Впрочем същият господин Шабуйе и преди беше покровителствувал Жавер. Сега той извика инспектора от Монтрьой-сюр-мер в помощ на парижката полиция. Тук Жавер оказа най-разнообразни услуги, и то, принудени сме да признаем това, с чест, макар че тази дума изглежда неуместна, когато се отнася до подобен род дейност.

Жавер престана да мисли за Жан Валжан. За кучета от неговата порода, които ходят ежедневно на лов, днешният дивеч заличава от паметта им вчерашния. Но ето че през декември 1823 година му попадна някакъв вестник, макар че той никога не четеше вестници. Беше пожелал като верен монархист да узнае подробностите около триумфалното влизане на главнокомандуващия войските принц в Байона. Тъкмо когато довършваше интересуващата го статия, едно име, напечатано в долната част на страницата, името на Жан Валжан, привлече вниманието му. Вестникът съобщаваше за смъртта на Жан Валжан и този факт се потвърждаваше така категорично, че Жавер не се усъмни нито за миг в него. Той само каза:

— От този затвор не можеш избяга вече!

После захвърли вестника и не помисли вече за каторжника Жан Валжан.

Малко след това се случи префектурата на департамента Сена и Оаза да препрати на парижката префектура докладна бележка за отвличането при особени обстоятелства — така гласеше съобщението — на едно дете от Монфермейската община. Някакво седем-осемгодишно момиченце, поверено от майка си на един ханджия в този край, било откраднато от непознат мъж. Момиченцето се наричало Козет и било дъщеря на някаква уличница Фантин, която била умряла в болница, но не се знаело точно нито къде, нито кога. Това съобщение попадна под погледа на Жавер и то го озадачи.

Името Фантин му беше добре познато. Той си спомни какъв смях го бе напушил, когато Жан Валжан му бе поискал три дни свобода, за да отиде да вземе детето на тази твар. Спомни си също, че бяха задържали повторно Жан Валжан точно когато се канел да се качи на пощенската кола за Монфермей. Известни указания бяха даже навели на времето Жавер на мисълта, че Жан Валжан не за пръв път пътува с тази кола и че предната вечер е бил някъде в околностите на същото селце, защото в самото селце никой не го беше виждал. Какво беше търсил в Монфермей? Не можаха да разберат. Сега Жавер се досещаше. Дъщерята на Фантин беше там и Жан Валжан сигурно беше отишъл да я вземе. А ето че същото дете е било откраднато наскоро от някакъв непознат. Кой можеше да бъде той? Дали не бе Жан Валжан? Но нали Жан Валжан е умрял? Без да каже никому нито дума, той се качи в пощенската двуколка, която тръгва от странноприемницата „Оловно блюдо“ в сляпата уличка Планшет, и отпътува за Монфермей.

Очакваше там да си изясни всичко, а още повече се обърка.

В първите дни Тенардие се бяха разбъбрили, вбесени от случилото се. Изчезването на Чучулигата дигна шум в селцето. Пуснаха се тутакси няколко версии и в края на краищата историята се сведе до отвличане на дете. Оттам и съобщението на полицията. Щом обаче стихна първото му раздразнение, Тенардие много бързо съобрази, воден от изключително верния си усет, че никога не е особено полезно да се привлича вниманието на господин кралския прокурор, защото като непосредствен резултат от оплакванията му по повод отвличането на Козет бдителната зеница на правосъдието ще се насочи към него самия, Тенардие, и към всевъзможните му тъмни сделки. Има ли нещо по-страшно за бухал от запалена свещ? Освен това какво обяснение можеше да даде за хиляда и петстотинте франка, които беше получил? Той промени рязко държането си, запуши устата на жена си и започна да се преструва на учуден, когато му споменяха за отвлеченото дете. Какво било? Нищо не разбирал. Вярно, може би се бил оплакал, че му отнемат толкова бързо скъпото момиченце. Той се бил привързал към него и затова искал да го задържи поне два-три дни. Но „дядото“ бил дошъл да си го вземе, както си му е редът. Тенардие беше измислил дядото, защото звучеше по-благовидно. Тази именно история бе поднесена на Жавер при пристигането му в Монфермей. Мнимият дядо разпръсна напълно призрака на Жан Валжан.

Жавер все пак се опита да смути с няколко въпроса, пуснати като сонди, разказа на Тенардие. Що за човек бил дядото и как се казвал? Тенардие отговори, без никак да се обърка:

— Богат земевладелец. Лично видях паспорта му. Мисля, че се казваше Гийом Ламбер.

Ламбер е съвсем прилично име, заслужаващо доверие. Жавер се върна в Париж.

„Жан Валжан действително е умрял, а аз съм формен глупак!“ — каза си той.

Беше почнал да забравя тази случка, когато през месец март 1824 година чу да се говори за някакъв чудак, който живеел в енорията на църквата „Сен-Медар“. Били го кръстили „милосърдния просяк“. Казваха, че бил рентиер, чието име никой не знаел точно; живеел с едно осемгодишно момиченце, което не знаело нищо друго за себе си, освен че е дошло от Монфермей. Монфермей! Все това име! Жавер наостри ухо. Един стар просяк, таен агент, бивш клисар, комуто тази личност редовно давала милостиня, добави и други подробности. Рентиерът бил страшно саможив човек, излизал само вечер от жилището си, не разговарял с никого освен понякога, много рядко, с бедните и не се сближавал с никого. Носел отвратителен извехтял редингот, който обаче струвал милиони, понеже целият бил обшит с хилядарки. Тези подробности решително събудиха любопитството на Жавер. За да види съвсем отблизо този приказен рентиер, без да го подплаши, той взе един ден назаем дрипите на стария агент и застана на мястото, където той се сгушваше всяка вечер, мърморейки под носа си молитви, за да дебне по-свободно сред набожните си брътвежи.

„Съмнителната личност“ действително се приближи до преоблечения Жавер и му подаде милостиня. Тъкмо в този миг полицаят вдигна глава и когато му се стори, че разпознава Жан Валжан, изпита същия трепет, който разтърси и Жан Валжан, когато му се стори, че пред него стои Жавер.

Но може би мракът го бе заблудил. Смъртта на Жан Валжан бе оповестена официално. В случая Жавер можеше да има само съмнения, макар и доста основателни. И понеже беше строго добросъвестен, той никога не задържаше когото и да било, ако не беше напълно сигурен във вината му.

Затова проследи лицето до плевника Горбо и накара старицата да се разбъбри, което му се удаде без особена мъка. Бабата потвърди факта, че рединготът бил обшит с милиони и му разказа случая с банкнотата от хиляда франка. Тя я беше видяла със собствените си очи! Беше я докоснала с ръцете си! Жавер нае стая у нея. Той се настани още същата вечер. Опита се да подслуша пред вратата на тайнствения наемател с надежда да чуе гласа му, но Жан Валжан забеляза свещта му през отвора на ключалката и изигра агента, като остана безмълвен.

На следващия ден Жан Валжан реши да офейка. Но шумът от изтърколената петфранкова монета не убягна от вниманието на бабичката, която се сети, че наемателят й навярно се изнася и побърза да предупреди Жавер. И през нощта, когато Жан Валжан излезе от къщата, Жавер го чакаше скрит зад дърветата на булеварда заедно с двама полицаи.

Жавер беше поискал хора от префектурата, без да спомене името на лицето, което се надяваше да улови. Това беше негова тайна. Той я запази по три причини. Първо, защото най-малкото разгласяване би могло да събуди подозрение у Жан Валжан. Второ, залавянето на бивш избягал каторжник, смятан от всички за мъртъв, на лице, класирано в съдебните протоколи като най-опасен злосторник, съставляваше крупен успех, който изпечените парижки полицаи не биха отстъпили на новак като Жавер. Той се опасяваше да не му измъкнат под носа неговия каторжник. И най-сетне, Жавер беше артист в службата си, той обичаше изненадите. Мразеше предварително разгласените успехи, които сякаш се обезцветяват, когато дълго преди това се говори за тях. Той държеше да подготвя без много шум шедьоврите си и после внезапно да ги обяви на всеослушание.

Жавер беше проследил Жан Валжан, криейки се ту зад едно, ту зад друго дърво, ту зад един, ту зад друг ъгъл. Нито за миг не го бе изгубил от погледа си. Дори когато Жан Валжан си въобразяваше, че се намира в пълна безопасност, окото на Жавер го бе следвало неотстъпно.

Защо не го бе арестувал незабавно? Защото не беше напълно уверен в самоличността му.

Не бива да забравяме, че по онова време полицията не разполагаше с неограничена власт, а и свободният печат от своя страна я притесняваше още повече. Няколко случая на произволно задържане, изнесени във вестниците, бяха дали отглас чак до камарите и префектурата се постресна. Посегателството върху личната свобода се смяташе за сериозно опущение. Полицейските агенти се страхуваха да не би да сбъркат. Префектът стоварваше цялата отговорност върху тях. Всяка грешка влечеше уволнение. Можете ли да си представите какъв ефект би имало в Париж следното кратко съобщение, поместено в двадесет ежедневника: „Вчера е бил арестуван като избягал каторжник и е бил отведен в префектурата беловлас старец, достопочтен рентиер, както се разхождал с осемгодишната си внучка!“

Трябва да припомним, че Жавер имаше и свои лични задръжки. Към изискванията на префекта се прибавяха и изискванията на неговата собствена съвест. А той действително не беше сигурен.

Жан Валжан вървеше в тъмнината, гърбом към него.

Унинието, безпокойството, тревогата, умората, тази нова несрета, която го принуждаваше да бяга нощем и да търси наслуки убежище за Козет и за себе си, необходимостта да забавя крачките си, за да ги изравни с детските, бяха изменили походката му, без сам той да си дава сметка, и му придаваха старческа стойка, която можеше да заблуди и действително заблуди полицията в лицето на Жавер. Невъзможността да го види съвсем отблизо, костюмът му на завърнал се от емиграция бивш възпитател, твърдението на Тенардие, което го превръщаше в дядо на малката, и най-сетне убеждението, че истинският Жан Валжан е умрял в каторгата, засилваха колебанията, напластени в душата на Жавер.

За миг му мина през ум да му поиска внезапно документите за самоличност. Ами ако този мъж не беше Жан Валжан? Ако не беше и обикновен и безобиден почтен рентиер? Много вероятно беше да се окаже мошеник, ловко и дълбоко заплетен в сложната мрежа на парижките престъпления, може би главатар на опасна банда, която проси, за да прикрие другите си способности, с една дума, стара кримка. Навярно има доверени лица, съучастници, предварително ангажирани квартири, за да се укрие при случай. Лъкатушенето му из уличките доказваше, че не е обикновен старец. Ако го арестува преждевременно, няма ли да убие „кокошка, носеща златни яйца“? Какво неудобство би имало, ако почака? Още повече Жавер беше напълно сигурен, че мъжът няма да му убегне.

Той вървеше подире му, доста озадачен, задавайки си стотици въпроси относно тази загадъчна личност.

Много по-късно, едва когато стигнаха улица Понтоаз и Жан Валжан мина пред една ярко осветена кръчма, Жавер го разпозна без колебание.

Две същества на тоя свят изпитват най-дълбок трепет: майка, която намира отново детето си, и тигър, който съзира отново плячката си. Такъв именно трепет разтърси Жавер.

Щом позна окончателно Жан Валжан, страшния каторжник, Жавер се сети, че има със себе си само двама души и поиска още хора от полицейския участък на улица Понтоаз. Не се ходи на лов с голи ръце. Благодарение на това малко забавяне и на спирането му на кръстопътя Ролен, за да съгласува действията си с агентите, той едва не загуби следите. Но Жавер бързо отгатна, че Жан Валжан ще се опита да постави реката между преследвачите и себе си. Наведе глава и прецени положението като хрътка, която души с нос почвата, за да не се отбие от вярната следа. Воден от непогрешимата си интуиция, той се запъти право към Аустерлицкия мост. Осведоми се накратко от пазача:

— Видяхте ли някакъв мъж с малко момиченце?

— Накарах го да плати две су — отвърна пазачът.

Жавер стигна на моста тъкмо навреме, за да види от другата страна на реката Жан Валжан, когато пресичаше заедно с Козет осветеното от луната пространство. Той го видя и като зави по улица Шмен-Вер-Сент-Антоан. Сети се за задънената уличка Жанро, разположена там като същински капан, и за единствения изход на улица Дроа-Мюр към малката улица Пикпюс. Той „заварди звера“, както се казва в ловджийската практика. Изпрати бързо по обиколен път един агент да пази на изхода. Край него мина патрул, който се връщаше от поста при Арсенала; той спря войниците и ги взе със себе си. Войниците са ценни козове в подобна игра. Впрочем стара истина е, че за да се справиш с глиган, трябва да владееш ловното изкуство и да разполагаш с много кучета. След като взе тези мерки, Жавер си смръкна малко тютюн, твърдо убеден, че Жан Валжан ще бъде заклещен между задънената уличка Жанро вдясно и неговия агент вляво.

После започна играта. Изпита за миг неповторимо пъклено злорадство. Пусна плячката да отмине напред, уверен, че я държи в ръцете си, защото искаше да отдалечи колкото може повече момента на залавянето, наслаждавайки се от съзнанието, че тя неизбежно ще попадне в клопката, макар че засега е свободна. Следеше го неотлъчно със сладострастния поглед на паяк, който оставя мухата да полети малко, или на котка, която пуща мишката да потича край нея. Ноктите и клещите доставят чудовищна наслада: сляпото бъхтене на уловеното животно. Какво тънко удоволствие крие постепенното удушване!

Жавер се наслаждаваше. Брънките на мрежата му бяха вързани здраво. Той беше сигурен в успеха. Трябваше само да стисне пестник.

Придружен от такава силна охрана, той изобщо не можеше да очаква съпротива, колкото и силен, ловък и отчаян да беше Жан Валжан.

Инспекторът настъпваше бавно, изследвайки и претърсвайки всички тъмни ъгълчета по пътя си, както се претърсват джобове на крадец.

Но когато стигна до центъра на паяжината си, мухата я нямаше.

Можете да си представите неговата ярост.

Той разпита оставения на пост полицай на ъгъла за улиците Дроа-Мюр и Пикпюс. Агентът, който не беше напускал нито за миг мястото си, не беше видял мъжа.

Случва се понякога подгонен елен да потъне вдън земя, тоест да изчезне, макар че хайката е по петите му, и в такъв случай и най-опитните ловци се чудят какво да кажат. Дори Дювивие, Линивил и Депре занемяват в такива случаи. При подобен неуспех Артонж възкликнал: „Това не е елен, а магьосник!“

Жавер охотно би реагирал по същия начин.

Той беше така разочарован, че изпадна в истинско изстъпление и отчаяние.

Безспорно е, че Наполеон бе допуснал грешки в похода срещу Русия, че Александър бе допуснал грешки в похода срещу Индия, че Цезар бе допуснал грешки във войната в Африка, че Кир бе допуснал грешки във войната със скитите. Също така безспорно е, че и Жавер допусна грешки в преследването на Жан Валжан. Пропуск беше може би от негова страна, че не разпозна веднага бившия каторжник. Той трябваше да се довери на първия си поглед. Грешка беше, че не го арестува без много разтакаване още в плевника Горбо. Грешка беше, че не го задържа тутакси, щом го позна окончателно на улица Понтоаз. Сбърка, когато започна да се съветва с агентите си на огрения от луната кръстопът Ролен. Чуждите мнения са полезни, не ще и дума, добре е да се разпитат и изслушат заслужаващите доверие кучета. Но ловецът трябва да бъде особено внимателен, когато ходи на лов за такива мнителни животни, каквито са вълкът и каторжникът. В грижата си да насочи правилно хайката по следите, Жавер подплаши звяра и ето че той подуши преследвачите и се укри. Главната грешка на полицейския инспектор беше, че се зае да играе тази жестока и несериозна игра, след като откри отново следите му при Аустерлицкия мост, и се опита да го държи вързан на края на конеца. Той надцени силите си, въобразявайки си, че може да си играе с истински лъв като с мишка. А същевременно подцени силите си, като сметна, че се нуждае от подкрепление. Съдбоносна предпазливост, поради която загуби ценно време. Жавер извърши всички тия грешки, макар че беше един от най-изкусните и най-добросъвестните полицаи, които изобщо някога са съществували. Той беше в най-пълния смисъл на думата „умно куче“. Но кой не греши?

И най-великите стратези изпадат в заблуждение.

Глупавите постъпки са често изтъкани от множество нишки, подобно на дебелите въжа. Разнищите ли ги влакно по влакно, разгледате ли поотделно малките причини, ще се справите лесно с всяка от тях и ще кажете: „Каква дреболия!“ Но сплетете ли ги и усучете ли ги на едно, те придобиват чудовищни размери. Такава съдбоносна дребна грешка беше колебанието на Атила между Марциан на изток и Валентиниан на запад. Забавянето на Ханибал в Капуа. Заспиването на Дантон в Арси-сюр-Об.

Както и да е, дори в момента, когато забеляза, че Жан Валжан му се изплъзва, Жавер запази хладнокръвие. Уверен, че избягалият каторжник не би могъл да отиде много далеч, той постави стража, устрои капани и засади и цялата нощ претърсва квартала. Първото нещо, което му се хвърли в очи, беше необичайното състояние на фенера, чието въже беше прерязано. Ценно указание, което обаче го заблуди, защото отклони всичките му дирения към задънената уличка Жанро. В тази уличка има доста ниски стени, заграждащи градини, отвъд които се разстилат обширни необработени терени. Очевидно Жан Валжан беше побягнал нататък. Истината е, че ако Жан Валжан беше навлязъл по-навътре в задънената уличка, той сигурно щеше да се изкуши да стори това и щеше да бъде загубен. Жавер претърси така щателно градините и полето, че би могъл да намери и игла.

Призори той остави двама зорки полицаи на пост и се върна в префектурата, засрамен като уловен от крадец полицай.

[1] Гърне (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Френският институт се помещава в сградата на някогашния Колеж на четирите нации, основан от Мазарини, в който са се обучавали италианци, елзасци, фламандци и русийони (от Югозападна Франция). — Б.пр. ↑

Книга шеста
Малкия Пикпюс

I
Малката улица Пикпюс №62

Преди половин век пътната врата на номер 62 на малката улица Пикпюс не се отличаваше по нищо от другите пътни врати. Обикновено най-приветливо открехната, през нея се виждаха две неща, в чийто вид нямаше нищо злокобно: дворче, обградено с обрасли в лозница стени, и шляещ се без работа из дворчето вратар.

Над стената в дъното се извисяваха дървета. Когато слънчев лъч развеселеше дворчето или чашка вино — вратаря, мъчно бихте могли да минете край номер 62 на малката улица Пикпюс, без да отнесете в сърцето си приятен спомен. А всъщност сте надникнали в мрачно място.

Прагът се усмихва, но домът се моли и ридае.

Ако ви се удаде да минете въпреки вратаря — това съвсем не е лесно, а, напротив, почти невъзможно за когото и да било, защото тук е в сила едно своеобразно: „Сезам, отвори се!“, което трябва да знаете, — ако, както казах, отминете вратаря и влезете надясно в малък вестибюл, ще видите тясна стълба между две стени, толкова тясна, че по нея може да се движи само един човек; ако не се уплашите от жълтата мазилка с кафяв цокъл, която украсява това стълбище, и се качите въпреки всичко, ще минете една, после втора площадка и ще стигнете на първия етаж до коридор, където жълтата боя и шоколаденият цокъл ще ви преследват неотлъчно и невъзмутимо. Два хубави прозореца осветяват стълбата и коридора. После коридорът завива и става тъмен. Отминавате завоя и стигате след няколко крачки до тайнствена врата, тайнствена главно защото не е затворена. Бутнете ли вратата, ще се озовете в малка стаичка, голяма около шест стъпки, с каменен под, измита, чиста, студена, тапицирана със светложълта хартия на зелени цветчета, по петнадесет су свитъкът. Бяла матова светлина прониква от големия прозорец с малки стъкла, широк колкото цялата стена вляво. Оглеждате се, но не виждате никого. Ослушвате се, но не чувате нито стъпки, нито човешки шепот. Стената е гола. Стаята — празна. Няма дори един стол.

Взрете ли се по-внимателно, виждате на насрещната стена четириъгълен отвор, висок около една стъпка, затворен с желязна решетка от кръстосани пречки, черни, здрави и възлести, които образуват малки квадратчета, подобни на брънки на мрежа, не по-големи от палец и половина в диагонал. Зелените цветчета по светложълтата хартия стигат спокойно и в пълен ред до железните пречки, без да се смутят и объркат от страшния допир с тях. Дори ако предположим, че някое човешко същество би било толкова тънко, че да може да се провре през квадратния отвор, желязната решетка би му попречила да стори това. Тя не пущаше тялото, но пропущаше очите или с други думи, духа. Изглежда, че бяха предвидили и тази опасност, та бяха подплатили решетката с ламарина, закована на известно разстояние зад нея и обсипана с микроскопични дупчици, по-мънички от дупките на лъжица за обиране на пяна. В основата на ламаринената решетка имаше процеп, подобен на отворите на пощенските кутии. Вдясно от замрежената с решетка ниша висеше шнур на звънец.

Дръпнете ли шнура, ще прозвучи звънче и нечий глас току до вас ще ви накара да изтръпнете.

— Кой е?

Глас на жена, но тих, така тих, сякаш идва изпод земята.

И тук трябва да знаете една магическа дума. Ако не я знаете, жената млъква, стената пак става безмълвна, като че отвъд нея зинва гробовен мрак.

А кажете ли думата, гласът се обажда повторно:

— Влезте отдясно.

Едва тогава забелязвате вдясно, точно срещу прозореца, сива врата със стъкла в горната си част. Повдигате мандалото, прекрачвате прага и добивате напълно илюзията, че сте на театър, в ложа с решетка, преди да са запалили лампата и преди да са свалили решетката. Наистина се намирате в тясна ложа, слабо осветена през стъклената врата зад вас, с два стари стола и разнищена рогозка на пода, истинска ложа с парапет, завършващ с тясна черна дъсчица, на която можете да се облакътите. Ложата е затворена обаче не с позлатена като в операта решетка, а с грозна плетеница от железни пръчки, зазидани в стената с огромни железни топки, напомнящи свити юмруци.

Щом минат първите минути и погледът ви посвикне с избения полумрак, той се опитва да проникне през решетката, но не успява да стигне далеч отвъд нея. Натъква се на препятствие — черни капаци, съединени и закрепени с боядисани в жълто-кафяво летвички. Капаците са сгъваеми, съставени от дълги тесни дъсчици. Те закриват цялото пространство зад решетката и са вечно затворени.

След няколко минути се чува глас, който ви се обажда отвъд капаците и ви казва:

— Аз съм тук. Какво искате от мене?

Любим, някога може би дори обожаван глас. Не виждате никого. Едва долавяте леко дихание. Като че призован от вас дух ви говори отвъд синора на смъртта.

При някои извънредно редки и благоприятни обстоятелства една тясна дъсчица от единия капак се отваря точно срещу вас и духът се превръща в привидение. Вие зървате зад капака, доколкото ви позволява решетката, само устата и брадичката на нечия глава. Останалото е забулено в черен воал. Различавате черна касинка и неясни очертания на загърнато в черна плащеница тяло. И този призрак ви говори, без нито веднъж да ви погледне или да ви се усмихне.

Светлината неслучайно идва откъм гърба ви, за да освети видението срещу вас, а вие самият да останете в сянка. Това осветление има символично значение.

Очите ви обаче жадно се впиват през открехнатия отвор в затвореното за всички простосмъртни погледи място. Облечената в черно фигура се очертава на неясен фон. Очите ви се взират в сянката и се опитват да различат обстановката около видението. Едва след известно време си давате сметка, че не виждате нищо освен нощ, пустош, безпросветен мрак, есенна мъгла, примесена с гробовни изпарения, зловещо спокойствие, мълчание, ненарушено от нищо, дори и от въздишки, тъмнина, ненаселена от нищо, дори и от призраци.

Виждате всъщност вътрешността на манастира.

Вътрешността на строгия и мрачен дом, който носи името манастир на бернандинките от ордена на постоянното поклонение. Ложата, в която влизате, е приемната. Първият глас, който ви заговаря, е гласът на дежурната послушница, която седи постоянно, неподвижна и безмълвна, до квадратния отвор от другата страна на стената, защитена от двойна преграда — желязната решетка и надупчената ламарина.

Ложата с решетката тъне в мрак, защото има прозорец откъм света, но няма прозорец откъм манастира. Това свято място трябва да остане недостъпно за очите на простосмъртните.

И все пак отвъд мрака проблясва светлинка. В смъртта се таи малко живот. Макар че този манастир е най-плътно затворен за външните погледи от всички други манастири, ние ще се опитаме да проникнем в него, да въведем и читателя, без да престъпваме границите на позволеното, да кажем неща, които никой друг разказвач не е видял и затова не ги е казал.

II
Монахините на Мартин Верга

През 1824 година този манастир, който съществуваше от дълги години вече на малката улица Пикпюс, беше община на бернандинки от конгрегацията на Мартин Верга.

Затова тези бернандинки спадаха не към ордена Клерво като другите бернандинци, но към ордена Сито като бенедиктинците. Или, с други думи, те се подчиняваха не на свети Бернар, а на свети Бенедикт.

Който от вас се е ровил в стари книги, знае, че Мартин Верга основал в 1425 година конгрегация на бернандинки-бенедиктинки, чиято главна църква се намирала в Саламанка, а подчинената — в Алкала.

Тази конгрегация имала разклонения във всички католически страни в Европа.

В латинската църква не са необичайни подобни присади от един орден на друг. Само с ордена на свети Бенедикт, за който става дума тук, са свързани освен конгрегацията на Мартин Верга още четири конгрегации: две в Италия — Мон-Касен и падуанската Сент-Жюстин, две във Франция — Клюни и Сен-Мор, както и девет ордена — Валомброза, Грамон, орденът на целестинците, Камандоли, Гранд-Шартрьоз, орденът на унижените, на маслиновата горичка, на свети Силвестър и Сито. Защото самият орден Сито, който се явява дънер спрямо други ордени, е само издънка по отношение ордена на свети Бенедикт. Орденът Сито е основан от свети Робер, абат на Молем в епархията Лангр, през 1098 година. А още в 529 година дяволът, оттеглил се в пустинята Субиако (Той бил тогава стар. Дали не е бил станал отшелник?), бил изгонен от древния храм на Аполон, в който се бил настанил, от седемнадесетгодишния свети Бенедикт.

След устава на кармелитките, които ходят боси, носят нагръдници от плетена тръстика и никога не сядат, най-суров е уставът на бернандинките-бенедиктинки на Мартин Верга. Те са облечени в черно, с касинка, която по предписанията на свети Бенедикт стига до брадата. Рокля от серж с широки ръкави, огромно вълнено було, касинка до брадичката, завършваща с квадратен нагръдник, превръзка на челото, непосредствено над очите, ето тяхното облекло. Целите в черно, с изключение на превръзката на челото. Послушничките носят същото облекло, само че бяло. Положилите монашески обет закачват освен това и една броеница на пояса си.

Бернандинките-бенедиктинки на Мартин Верга спазват обета за постоянно поклонение подобно на бенедиктинките, наречени сестри на Светото причастие, които в началото на века имаха два дома в Париж: единия в Тампл, другия на улица Ньов-Сент-Жьонвиев. Между другото бернандинките-бенедиктинки от малката улица Пикпюс, за които става дума, принадлежаха към съвсем различен орден, а не към Ордена на светото причастие, към който спадаха монахините от манастирите на улица Ньов-Сент-Жьонвиев и в Тампл. В уставите им имаше основни различия. Също и в облеклото. Бернандинките-бенедиктинки от Малкия Пикпюс носеха черна касинка, а бернандинките — от Светото причастие — бяла, като освен това носеха на гърдите си позлатено сребърно или медно изображение на чашата със светите дарове, високо почти три пръста. Монахините от Малкия Пикпюс изобщо не носеха изображението на чашата със светите дарове. Въпреки общото и за манастира на малката улица Пикпюс, и за манастира в Тампл постоянно поклонение двата ордена си остават различни. Общото между двата е, че и сестрите от Ордена на светото причастие съблюдават, също както монахините на Мартин Верга, постоянното поклонение. Подобно сходство в изучаването и прославянето на всички тайни, свързани с детството, живота и смъртта на Исус Христос и на Богородица, се наблюдава и между други два ордена, доста различни и враждуващи по останалите въпроси: Италианската конгрегация, основана от Филип дьо Нери във Флоренция, и Френската конгрегация, основана в Париж от Пиер дьо Берюл. Парижката конгрегация изявява претенции за първенство, понеже Филип дьо Нери е бил само светец, а Берюл бил освен това и кардинал.

Но нека се върнем към суровия испански устав на Мартин Верга.

Бернандинките-бенедиктинки от тази конгрегация ядат постно през цялата година, не приемат никаква храна по време на постите и в много други определени специално за тях дни, стават, прекъсвайки първия си сън, за да четат молитвеника си от един до три часа сутринта и за да пеят утринната литургия, спят на сламеник, завити с груби завивки, не се къпят, не палят никога огън, самобичуват се всеки петък, съблюдават правилото за мълчание и разговарят помежду си само по време на почивките, които са твърде кратки, и носят шест месеца — от 14 септември, Кръстовден, до Великден — груба риза от шаяк. Шест месеца представлява смекчение на устава, който всъщност повелявал да носят такава риза през цялата година, но шаякът, непоносим през горещите летни месеци, предизвиквал трески и нервни спазми. Затова се наложило да ограничат употребата му. Дори при това смекчение, когато на 14 септември монахините обличат шаячната риза, те имат треска два-три дни. Послушание, беднота, непорочност, неотлъчване от манастира — ето обетите им, твърде много утежнени от устава.

Игуменката се избира за три години от майките, които се наричат майки-избирателки, защото имат право на глас в съвещанията. Всяка игуменка може да бъде преизбрана само два пъти. По този начин най-дългото възможно властвуване на която и да е игуменка не може да продължи повече от девет години.

Монахините никога не виждат свещеника, който служи литургията. Той е скрит от очите им със завеса, висока седем стъпки. По време на проповедта, когато свещеникът е в параклиса, те пускат булото над лицата си. Длъжни са да говорят винаги на нисък глас, да вървят с наведени очи и глава. Един-единствен мъж може да влезе в манастира им — епископът на епархията, към която се числят.

В манастира има още един мъж — градинарят. Но той обикновено е старец и за да избягват срещи с него, когато той е в градината, звънчето, закачено на коляното му, ги предупреждава за присъствието му.

Сестрите се подчиняват сляпо и безпрекословно на игуменката. Каноническо подчинение със свойственото му пълно себеотрицание. Те й се покоряват както на гласа на Христа, ut voci Christi, подчиняват се на всеки неин жест, при най-малкия й знак, ad nutum, ad primum signum, незабавно, щастливи, усърдни, едва ли не сляпо покорни, prompte, hilariter, perseveranter et caeca quadam obedientia, както пилата се подчинява на ръката на работника, quasi limam in manibus fabri, без да имат право да прочетат или да напишат каквото и да било без изричното разрешение на игуменката, legere vel scribere non addiscerit sine expresa superioris licentia.

Всяка една от тях, когато й дойде редът, изпълнява така нареченото изкупление. Изкуплението представлява молитва за опрощение на всички грехове, на всички постъпки, на всички нередности, на всички насилия, на всички несправедливости, на всички престъпления в света. В продължение на дванадесет часа без прекъсване, от четири часа вечерта до четири часа сутринта или от четири часа сутринта до четири часа вечерта, сестрата, която изпълнява изкуплението, стои на колене, сключила молитвено ръце, с въже на шията, върху каменния под пред чашата със светите дарове. Когато умората стане непоносима, тя се просва по корем, опряла лице до земята, с разперени ръце. Единственото облекчение, разрешено от устава. Така тя се моли без отдих за всички грешници в света. Неземно себеотрицание и великодушие!

Понеже монахинята се моли коленичила пред стълб, върху който гори свещ, обредът се нарича или изкупление, или стоене пред стълба. Монахините от смирение предпочитат дори второто наименование, което включва представа за наказание и унижение.

Изкуплението поглъща всецяло монахинята. И гръм да падне зад сестрата пред стълба, тя няма да се обърне.

Независимо от този обред пред чашата със светите дарове постоянно стои на колене и друга монахиня. Те се сменят през два часа като войници на пост. В това именно се състои постоянното поклонение.

Игуменките и майките носят внушителни и сериозни имена, не на светици и мъченици, но имена, припомнящи важни събития от живота на Исус Христос, например майка Рождество, майка Зачатие, майка Въведение, майка Страстна седмица, като не са забранени и имената на светиците.

Когато погледнеш монахините, виждаш само устата им. Зъбите им са жълти. Ни една зъбна четка не се е мяркала в манастира. Да си четкаш зъбите, е първото стъпало на стълбата, в чието подножие те чака духовната гибел.

Те не казват за нищо мой или моя. Нямат нищо лично и не бива да държат на нищо. Казват за всичко наше: нашето було, нашата броеница. Ако заговорят за ризата си, биха казали нашата риза. Понякога се привързват към дребни вещи — часовник, реликва, благословен медальон. Но щом забележат, че държат на този предмет, те са длъжни да го дадат другиму. Спомнят си думите на света Тереза по повод молбата на една благородница, която, преди да постъпи в нейния орден, казала: „Позволете, майко, да изпратя някой да ми донесе библията, на която много държа.“ — „А! Значи, вие държите на нещо! В такъв случай не постъпвайте при нас!“ — отвърнала света Тереза.

Никоя монахиня няма право да заключва килията си и да има свое кътче, своя стая. Всички живеят в отворени килии. Когато се срещнат две монахини, едната казва:

— Хвала и преклонение пред светите дарове на олтара.

Другата отговаря:

— Вовеки веков.

Същият ритуал се повтаря и когато някоя монахиня почука на вратата на друга. Още не сте докоснали вратата, и тих глас отвътре отговаря бързешком:

— Вовеки веков.

И този обред, подобно на другите, се извършва механично, по силата на навика, и има случаи, когато едната монахиня изрича: „Вовеки веков“, преди още другата да е имала време да каже по-дългото „Хвала и преклонение пред светите дарове на олтара“.

В ордена на визитандинките влизащата монахиня казва: „Ave Maria!“, а монахинята отвътре отговаря: „Gratia plena.“ Това е тяхното добър ден, което безспорно е „пълно с прелест“.

Всеки час манастирската камбана прозвънява допълнително три пъти. При този сигнал игуменка, майки-избирателки, сестри, послушници, молителки прекъсват думите си, заниманията или мислите си и всички едновременно казват, ако е пет часът например: „В пет часа и във всеки час хвала и преклонение пред светите дарове на олтара!“ Ако е осем часът: „В осем часа и във всеки час…“ и така нататък според часа.

Този обичай, чиято цел е да прекъсва мислите и да ги връща постоянно към Бога, съществува в много манастири, само че думите се различават. Така например в Ордена на младенеца Исус казват: „В този и във всеки друг час нека любов към Исус възпламенява сърцето ми!“

Бернандинките-бенедиктинки на Мартин Верга, затворени от преди петдесет години в Малкия Пикпюс, изпълняват църковните песни тържествено, в хор, с пълен глас през цялото време на службата. Навсякъде, където в молитвеника има звездичка, те правят кратка пауза и изговарят тихичко: „Исус, Мария, Йосиф.“ При заупокойните служби вземат много ниски тонове, които изглеждат недостъпни за женски гласове, и това предизвиква особено вълнуващо и покъртително впечатление.

Монахините в Малкия Пикпюс бяха накарали да издълбаят под олтара на църквата им гробница, в която да спущат труповете на умрелите сестри от конгрегацията. Но „правителството“, както казват те, не разрешило да слагат ковчези в тази гробница. Така че сестрите напущаха манастира след смъртта си. Това ги огорчаваше и покрусяваше, защото нарушаваше устава им.

Те бяха успели да издействуват само — наистина слаба утеха! — да бъдат погребвани в специален час и на специално отредено за тях място в старото гробище Вожирар, чието землище някога принадлежало на техния манастир.

Всеки четвъртък сестрите слушат тържествена литургия, вечерня и всички други служби като в неделя. Те съблюдават освен това най-строго всички малки празници, почти неизвестни на миряните, които църквата щедро установяваше някога във Франция и които все още се тачат в Испания и Италия. Те непрекъснато стоят в параклиса. Колкото до броя и продължителността на молитвите им, ще дадем най-добра представа за тях като цитираме наивните слова на една от монахините: „Молитвите на покаяниците са тежки, на послушниците — още по-тежки, а на положилите обет — най-тежки.“

Един път седмично заседава съвет на майките-избирателки под председателството на игуменката. Сестрите идват една след друга, коленичат на каменния под и признават високо, пред всички, прегрешенията и простъпките, които са допуснали през седмицата. Майките-избирателки се съвещават след всяка изповед и налагат на всеослушание наказанията.

Освен тази гласно изказана пред всички изповед, която включва по-сериозните прегрешения, съществува и така наречената вина за по-невинните провинения. Изтърпяването на вината се състои в просване по лице през време на църковната служба пред игуменката, към която монахините винаги се обръщат с думите „майко наша“, и оставане в това положение, докато игуменката ги предупреди, почуквайки леко по столчето си, че могат да станат. Монахините се подлагат на това наказание за съвсем дребни провинения: ако са счупили някоя чаша, ако са скъсали булото си, ако са закъснели неволно с няколко секунди за църковната служба, ако са изпели фалшиво някоя нота по време на литургията и прочее, и прочее. Подобно прегрешение е достатъчно, за да изтърпят вина. Това наказание е съвсем доброволно. Провинената (тази дума в случая е съвсем правилно употребена етимологически) сама се съди и се наказва. В празнични и неделни дни четири майки, изпълняващи ролята на псалти, пеят църковните песни, застанали пред голям аналой с четири пюпитъра. Веднъж една от тия майки запяла псалм, който започвал с „Ecce“, но вместо „Ecce“ тя изпяла на висок глас нотите: „До, си, сол“. За тази своя разсеяност претърпяла вина, която траяла колкото цялата църковна служба. Провинението й било отегчено от обстоятелството, че всички присъствуващи се изсмели.

Когато извикат някоя монахиня в приемната, дори и самата игуменка, тя спуща булото си, така че да се вижда само устата й — както навярно си спомняте, че обяснихме.

Естествено на игуменката е позволено да влиза в допир с външни лица. Другите могат да виждат само най-близките си роднини, и то рядко. Ако случайно пожелаете да видите монахиня, която сте познавали или обичали, преди тя да постъпи в манастира, трябва да водите дълги преговори. Ако сте жена, в краен случай може да ви се разреши. Монахинята идва и разговаря с вас през капаците, които се повдигат само ако посетителката е майка или сестра. От само себе си се разбира, че ако сте мъж, винаги получавате отказ.

Такъв е уставът на свети Бенедикт, утежнен още повече от Мартин Верга.

Монахините от Малкия Пикпюс съвсем не са жизнерадостни, свежи и румени, както монахините от някои други ордени. Те са бледи и сериозни. Само от 1825 до 1830 година три от тях загубиха разсъдъка си.

III
Суровият облик на манастира

В този манастир е необходимо да бъдеш покаяница най-малко две, а понякога и четири години, както и четири години послушница. Рядко се случва да се положи окончателен обет преди двадесет и три, двадесет и четири годишна възраст. В ордена на бернандинките-бенедиктинки на Мартин Верга не се допускат вдовици.

Монахините се отдават в килиите си на най-различни способи за умъртвяване на плътта, за които не бива никога да говорят.

В деня на подстригването на някоя послушница тя се облича в най-хубавите си дрехи, накичва главата си с бели рози, излъсква и накъдря косите си и после се просва с лице към земята. Покриват я с дълъг черен креп и отслужват заупокойна молитва над нея. След това монахините се нареждат в две редици: едната редица минава край проснатата девойка и казва скръбно: „Нашата сестра умря“, а другата редица отвръща с ликуващ глас: „Оживя в Исуса Христа!“

По времето на нашия разказ към манастира беше открит пансион за благородни девици, повечето богати, между които бяха и госпожиците дьо Сент-Олер и дьо Белисен, както и една англичанка от знатната католическа фамилия Талбо. Девойките, възпитавани от монахините и затворени между четирите манастирски стени, израстваха изпълнени с отвращение към света и светския живот. Една от тях ни каза веднъж: „Когато виждах паветата на улицата, цялата изтръпвах.“ Ходеха облечени в синьо, с бели шапчета. На гърдите си носеха сребърно или медно изображение на светия дух. На някои големи празници, по-специално на Света Марта, им разрешаваха — висше благоволение и неземно щастие — да се облекат като монахини и да участвуват във всички църковни служби и обреди съгласно устава на свети Бенедикт. Отначало монахините им заемали собствените си дрехи. Но това осквернявало до известна степен представата за монахиня, затова игуменката забранила. Започнали да разрешават подобно заемане на дрехи само на послушниците. Трябва да отбележим, че тези преобличания, насърчавани и търпени безспорно с негласното намерение да бъдат привлечени нови послушници и да се вдъхне на децата влечение към монахинското облекло, представляваха истинска радост и голямо забавление за пансионерките. Това чисто и просто ги развличаше. Радваше ги, както всяко ново изживяване. Наивни детски съображения, които мъчно биха могли да ни накарат нас, светските хора, да разберем как е възможно да се чувствуваш блажен само защото държиш в ръката си ръсило или стоиш прав по цели часове, пеейки псалми на четири гласа пред аналоя.

Като се изключат строгостите, които си налагаха монахините, ученичките се съобразяваха с всички останали порядки в манастира. Познавам една млада дама, възпитаничка на манастира, която след няколкогодишен брак не беше успяла още да отвикне да казва бързо, щом някой потропаше на вратата на стаята й: „Вовеки веков!“ Също както монахините, ученичките виждаха роднините си само в приемната. Не се разрешаваше дори на майките им да ги целунат. Ще ви дам един пример за тази прекалена строгост. Един ден майката и малкото тригодишно сестриче посещават една ученичка. Пансионерката се разплакала, защото искала да прегърне сестричето си. Невъзможно. Тогава тя помолила да разрешат да целуне поне ръчичката на детето през решетката. И това й било отказано едва ли не с възмущение.

IV
Приветливият облик на манастира

И все пак девойките изпълваха строгата обител с чаровни възпоминания.

В определени часове манастирът просто искреше от детско веселие. Звънецът за междучасие удряше. Вратата изскърцваше. Птичките възкликваха: „Отлично! Ето ги децата!“ Пресечената в кръст градина, прилична на мъртвешки саван, се заливаше от младенчески потоци. Лъчезарни лица, чисти чела, невинни погледи, пълни с жизнерадост и светлина; всички цветове на утринната зора разцъфваха из потъналата в мрак обител. След псалмите, камбаните, звънците, погребалните звуци и богослуженията избликваше внезапно детска глъч, по-сладка от бръмченето на пчелите. Кошерът на радостта се отваряше и всяко момиченце донасяше свой мед. Всички играеха, викаха, събираха се на групи, тичаха. Бели зъбки на бъбрици бляскаха в градината. Черните воали надзираваха отдалеч смеховете, сенките дебнеха лъчите, но какво от това? Децата сияеха и се смееха. Мрачните зидове изживяваха радостни мигове. Те присъствуваха на шеметното кръжене на пчеличките, озарени леко от отблясъците на толкова жизнерадост. Дъжд от рози над гробовна печал. Девойките лудуваха под зоркия поглед на монахините. Погледът на безпогрешните не може да смути невинните. Благодарение на тези деца върволицата сурови часове се нарушава от един час на простодушно веселие. Малките подскачаха, големите танцуваха. Игрите в манастира бяха небесно чисти. Няма по-величава и по-пленителна гледка от разцъфването на младежки души. Омир драговолно би дошъл да се посмее тук ведно с Перо. Черната градина се изпълваше с толкова младост, здраве, шум, викове, безгрижие, радостно настроение и щастие, че те биха могли да развеселят всички намръщени старици от епопеите и приказките, от дворците и хижите, като се почне с Хекуба и се стигне до Баба Яга.

Повече от където и да било другаде може би стените на тази обител са били свидетели на чаровни детски хрумвания, така пленителни, будещи усмивка и размисъл. Между тези мрачни стени едно петгодишно момиченце възкликнало един ден:

— Майко, една от големите ми каза, че съм щяла да остана тук още само девет години и десет месеца. Какво щастие!

Пак тук беше подслушан следният, паметен диалог:

Майката-избирателка. Защо плачеш, момиченцето ми?

Шестгодишното дете (хълцайки). Казах на Аликс, че си зная урока по история, а тя казва, че не го зная. А пък аз си го зная…

Голямата деветгодишна Аликс. Не е вярно, не го знае.

Майката. От какво съдиш, мое дете?

Аликс. Тя ми каза да отворя наслуки книгата и да я питам за нещо, което пише там, а тя щяла да отговори.

— Е, и после?

— Не отговори.

— Как така! Ами ти какво я попита?

— Отворих наслуки учебника, както ми каза тя, и й зададох първия въпрос, който срещнах.

— Какъв беше този въпрос?

— Въпросът беше: „Какво стана после?“

Пак в тази обител беше изказана следната дълбокомислена забележка за лакомия папагал на една дама, живееща в манастира:

— Колко е сладък! Ближе филията също като човек!

Една плоча в манастира чу следната изповед, записана предварително от седемгодишната грешница, за да не би да я забрави:

„Отче, признавам се в скъперничество.

Отче, признавам се в прелюбодеяние.

Отче, признавам, че съм дигала погледи към мъжете.“

На една от пейките в градината на манастира розови шестгодишни устица съчиниха следната приказка, предназначена за любопитните ушенца на четири-пет-годишни момиченца:

„Имало едно време три петлета; те си имали своя земя с много цветя. Откъснали цветята и ги сложили в джоба си. После откъснали листата и ги сложили в играчките. В тая земя имало един вълк и много гора. Вълкът бил в гората и изял трите петлета.“

Също и следната поема:

„Някой внезапно ударил с тояга.

Полишинел цапнал котака.

Не му станало приятно, заболяло го.

Тогава една дама пратила Полишинел в затвора.“

В този манастир едно малко изоставено момиченце, подхвърлено дете, отгледано по милост от сестрите, каза нещо покъртително. То чуваше другите да говорят за майките си и прошепна сгушено в ъгъла:

— Моята майка пък я нямаше, когато се родих.

В манастира имаше дебела сестра-вратарка, която по всяко време бързаше из коридора с връзка ключове. Тя се наричаше сестра Агата. Големите пансионерки — над десет години — я наричаха Отключ-заключ.

Трапезарията, обширна, четвъртита, продълговата стая, която се осветяваше от сводеста галерия, наравно с градината, беше тъмна и влажна и както казваха децата, пълна с всевъзможни животинки. Всички околни помещения й плащаха своя данък в натура. Всеки един от четирите ъгъла носеше на езика на пансионерките по някое изразително име: Ъгъла на паяците, Ъгъла на гъсениците, Ъгъла на мокриците и Ъгъла на щурците. Ъгълът на щурците беше в съседство с кухнята и се ценеше високо: той не беше много студен. Тези имена бяха преминали от трапезарията в пансиона и с тях се обозначаваха отделните групи, както в стария колеж „Мазарини“ четирите нации. Всяка ученичка спадаше към една от тия категории според ъгъла, в който седеше по време на ядене в трапезарията. Когато архиепископът дойде веднъж на пастирско посещение в манастира, в класа, където беше на ревизия, влезе хубаво румено момиченце с прекрасни руси коси. Той попита една друга пансионерка, очарователна брюнетка, която седеше до него:

— Кое е това момиченце?

— Паяк, ваше преосвещенство.

— Тъй ли! Ами онова там?

— Щурец.

— Ами това тук?

— Гъсеница.

— Я гледай! Ами самата ти какво си?

— Аз съм мокрица, ваше преосвещенство.

Във всеки пансион съществуват подобни характерни особености. В началото на века Екуан беше едно от тия строги и задушевни духовни училища, където протичаше в уединение и полумрак детството на девойките. В шествието в деня на причастието в Екуан ученичките се делели на девици, цветарки, балдахинки и кадилници. Балдахинките държали кордоните на балдахините, а кадилниците кадели с тамян светите дарове. Цветята по право се падали на цветарките, а четири девици вървели начело на шествието. Сутринта на тоя паметен ден често можели да се чуят по коридора подобни въпроси:

— Кой е девица?

Госпожа Кампан обичаше да припомня думите на една седемгодишна „малка ученичка“, отправени към една шестнадесетгодишна „голяма“, чието място било начело на колоната, докато малката била на опашката:

— Ти си девица, пък аз не съм.

V
Развлечения

Над вратата на трапезарията с големи черни букви беше написана следната молитва, която децата наричаха „Беличкия отче наш“ и която притежаваше свойството да отвежда хората право в рая:

„Мили беличък отче наш, от Бога сътворен, от Бога казан, от Бога в рая поставен. Вечерта, като си легнах, три ангела в постелята си намерих (sic[1]) — един при краката и два при главата, а света Богородичка по средата. Тя ми рече да си легна и от нищо да не се боя. Всеблагият Бог е мой татко, света Богородица ми е майка, тримата апостоли са мои братя, трите деви пречисти са мои сестрици. Ризата на младенеца Исус покрива тялото ми. Кръстът на света Маргарита закриля гърдите ми. Света Богородица върви из полето, за Сина Божи в сълзи обляна, и среща свети Йоана. «Откъде идеш, свети Йоане?» — «От вечерня се връщам, Богородице дево.» — «А не видя ли там Милостивия Бог?» — «На кръста виси той със заковани ръце и с венец от бели тръни на челото. Който молитвата каже три пъти вечер и три пъти сутрин, ще иде накрая в рая.»“

В 1827 година тази интересна молитва беше изчезнала от стената под троен слой мазилка. Тя почти се е заличила вече и от паметта на няколкото тогавашни девойки, днес старици.

Голямо разпятие, закачено на стената, допълваше украсата на трапезарията, чиято единствена врата, струва ни се, споменахме вече това, извеждаше в градината. Две тесни маси с по две редици пейки от двете страни образуваха две успоредни ивици от единия до другия край на трапезарията. Стените бяха бели, а масите черни. Само тия два траурни цвята се редуват в манастирите. Яденето беше безвкусно, дори храната за децата беше оскъдна. Само едно ядене: месо и зеленчуци или солена риба. В това се състоеше целият разкош. Но дори и това винаги едно и също ядене представляваше изключение за манастирската кухня и беше предназначено само за пансионерките. Децата се хранеха в пълно мълчание, надзиравани от дежурната за съответната седмица майка, която от време на време шумно отваряше и затваряше една книга с дървена подвързия, щом някоя муха се осмелеше да подхвръкне и да бръмне противно на устава. Тишината се подслаждаше от житието на някой светец, четено на глас от дежурната за седмицата по-голяма ученичка, застанала на малката катедра под разпятието. Тук-таме по масите бяха поставени гледжосани пръстени съдове, в които ученичките измиваха сами паниците и приборите си, като хвърляха понякога и остатъците от храната — жилаво месо или развалена риба. Това бе забранено и се наказваше. Децата наричаха тия съдове „легените с вода“.

Ако някое дете нарушеше мълчанието, трябваше да напише кръст с езика си. Къде? На земята. То ближеше плочите. Прахът — завършек на всички земни радости, се нагърбваше да накаже клетите розови листенца, виновни, че са се открехнали.

В манастира имаше някаква книга, отпечатана само в един-единствен екземпляр, забранена за четене. Това беше уставът на свети Бенедикт. Съкровена тайна, в която не трябваше да прониква ничий непосветен взор. Nemo regulas, seu constitutiones nostras, externis com-municabit.

Пансионерките успяха един ден да откраднат книгата и жадно я зачетоха. Четене, често прекъсвано от ужаса да не ги уловят, който ги караше да затварят с бясна бързина книгата. Опасното начинание им достави посредствено удоволствие. „Най-интересното“ бяха няколко неразбираеми страници за прегрешенията на малките момчета.

Девойките играеха в една алея на градината, оградена от хилави овощни дървета. Въпреки постоянния надзор и строгите наказания, когато вятърът отбрулеше някой плод, без да ги забележат, те успяваха да докопат ту зелена ябълка, ту гнила кайсия или червясала слива. А сега нека вместо мене говори разтвореното върху масата ми писмо, написано преди двадесет и пет години от бивша пансионерка, днес херцогиня дьо X, една от най-изящните дами в Париж. Ще ви го препиша дословно:

„Скриваш, както можеш, крушата или ябълката. Когато преди вечеря се качиш горе, за да метнеш воала на леглото, я пъхваш под възглавницата и после я изяждаш в леглото, а ако не е удобно — в клозета.“

Това било едно от най-парливите им наслаждения.

Веднъж, пак по време на едно посещение на господин архиепископа в манастира, една девойка, госпожица Бушар, която се родеела малко нещо с Монморанси, се уловила на бас, че ще му поиска да ги разпуснат за един ден — немислима волност за подобно строго учебно заведение. Ученичките приели облога, но нито една от връстничките й не вярвала, че тя ще стори това. Когато настъпил върховният миг и архиепископът минал край строените пансионерки, за неописуем ужас на съученичките си, госпожица Бушар излязла извън строя и казала: „Ваше преосвещенство, не може ли да ни разпуснете за един ден?“ Госпожица Бушар била стройна и свежа, а руменото й личице било извънредно миловидно. Архиепископът господин дьо Келен се усмихнал и отговорил: „Само един ден ли, мило дете? Напротив, три дни. Давам ви три дни.“ Игуменката не могла да стори нищо, архиепископът дал дума. Скандал в манастира, радост за пансионерките! Можете да си представите въздействието!

Намръщеният манастир обаче не беше все пак така здраво зазидан, че в него да не проникват светските страсти, драми и дори романи. За доказателство ще се ограничим да отбележим и накратко да опишем една действителна и достоверна случка, която впрочем сама по себе си няма никаква връзка с нашето повествование и не допринася с нищо за неговия развой. Споменаваме я само за да допълним представата на нашите читатели за манастира.

Горе-долу по същото време в манастира живееше някаква странна особа, която не беше монахиня, но към която всички се отнасяха с голяма почит. Наричаше се госпожа Албертин. За нея се знаеше само едно: че е загубила разсъдъка си и че минавала пред светското общество за мъртва. Зад нейната трагедия се криели парични съображения, необходимо условие за нечий блестящ брак.

Тази жена, едва тридесетгодишна, чернокоса, доста хубава, гледаше безсмислено с огромните си черни очи. Виждаше ли нещо? Едва ли. Тя не вървеше, а като че ли се плъзгаше. Никога не говореше. Не бяха съвсем сигурни дали въобще диша. Ноздрите й бяха свити и бледи като на мъртвец. Докоснехте ли ръката й, все едно, че докосвате лед. Движеше се с някаква призрачна грация. Щом влезеше някъде, лъхваше хлад. Когато мина веднъж край две сестри, едната промълви:

— Минава за мъртва.

— Всъщност може би наистина е мъртва — отвърна другата.

Какво ли не говореха за нея. Тя постоянно възбуждаше любопитството на пансионерките. В параклиса имаше ложа, наречена „кръглото прозорче“, защото беше осветена от малка кръгла ниша. В нея сядаше госпожа Албертин по време на църковната служба. Тя оставаше обикновено сама и понеже ложата беше на втория етаж, можеше да вижда оттам проповедника или свещеника пред олтара. Това беше забранено на монахините. Веднъж на амвона се качи млад високопоставен свещеник, херцог дьо Роан, пер на Франция, командир на червените мускетари през 1815 година, когато беше още принц дьо Леон, и който умря в 1830 година като кардинал и архиепископ на Безансон. Той произнасяше проповед за първи път в манастира в Малкия Пикпюс. Госпожа Албертин изслушваше обикновено църковните служби и проповедите с невъзмутимо спокойствие, без да направи нито едно движение. Този ден, като зърна господин дьо Роан, тя се понадигна от стола си и каза високо в притихналия параклис:

— Я виж ти! Огюст!

Сестрите извърнаха смаяно глави, проповедникът вдигна очи, но госпожа Албертин потъна отново в неподвижното си съзерцание. За миг върху угасналото ледено лице мина полъх от външния свят, трепна проблясък на живот, после всичко изчезна и лудата стана наново безжизнен труп.

Тези две думи обаче дадоха повод да се разбъбрят всички уста в манастира. Какъв ли смисъл не вложиха в нейното възклицание: „Я виж ти! Огюст!“ Какво ли не потърсиха в него? Господин дьо Роан действително се наричаше Огюст. Явно беше, че госпожа Албертин принадлежеше към най-висшето общество, щом познаваше господин дьо Роан, че и самата тя беше високопоставена дама, щом се обръщаше така интимно към един голям благородник, може би беше близка с него, може би я свързваха роднински връзки, и то доста близки, щом знаеше „малкото му име“.

Две много строги херцогини посещаваха често манастира. По всяка вероятност те имаха право на достъп по силата на привилегията „Magnates mulieres“[2] и всяваха страх у пансионерките. Когато двете старици минаваха край тях, горките момичета навеждаха очи и цели се разтреперваха.

Между другото господин дьо Роан беше, без сам да подозира, център на внимание сред ученичките. Той беше ръкоположен за наместник на парижкия архиепископ малко преди тази случка и се очакваше да стане епископ. Беше свикнал да идва доста често да служи в параклиса на монахините от Малкия Пикпюс. Нито една от младите отшелнички не можеше да го види поради завесата, която го отделяше от тях, но гласът му беше приятен и звънлив и те бяха свикнали да го разпознават. В миналото си беше мускетар. Говореше се освен това, че бил много изящен, че имал прекрасни кестеняви коси, завити на руло, че носел великолепен широк черен пояс и че черното му расо било с възможно най-елегантна кройка. Той занимаваше премного въображението на всички тия шестнадесетгодишни девойки.

Нито един звук от външния свят не проникваше в манастира. И все пак една година в него долетяха звуци на флейта. Това беше голямо събитие и тогавашните пансионерки още си го спомнят.

Някой свиреше на флейта в съседство с манастира. Свиреше все един и същ романс, днес много остарял: „Мила Зетюлбе, ела да царуваш в моята душа!“ Този романс се разнасяше два-три пъти дневно.

Девойките се вслушваха с часове в него, майките-избирателки бяха страшно разтревожени, младежките мозъци работеха трескаво, наказанията валяха като град. Свиренето продължи няколко месеца. Всички пансионерки бяха повече или по-малко влюбени в непознатия музикант. Всяка мечтаеше, че тя е Зетюлбе. Звуците на флейтата долитаха от улица Дроа-Мюр. Какво не биха дали девойките, какво не биха предприели, на какъв риск не биха се изложили само да можеха да зърнат, макар и за миг, да хвърлят един-единствен бегъл поглед отдалеч на „младежа“, който свиреше така пленително на своята флейта и който безспорно докосваше в едно и също време струните на всички сърца. Някои от тях избягаха дори през задния вход и се качиха на третия етаж към улица Дроа-Мюр, само и само да надзърнат през капаците. Невъзможно. Една от тях стигна дотам, че провря ръка през решетката над главата си и размаха бялата си кърпичка. Две други проявиха още по-голяма дързост. Те се изхитриха да се качат на един покрив и успяха най-сетне да видят „младежа“. Той се оказа стар, завърнал се от емиграция благородник, ослепял и разорен, който свиреше на флейта в таванската си стаичка, за да прогони скуката.

VI
Малкият манастир

Зад оградата на Малкия Пикпюс имаше три напълно отделни постройки: големия манастир, където живееха монахините, пансиона, където бяха настанени ученичките, и така Наречения малък манастир. В това манастирче, което си имаше своя градина, се бяха приютили стари, монахини от различни ордени, отломки от разрушените по време, на революцията манастири. Пъстра смесица на черни, бели и сиви касинки от какви ли не духовни общини и конгрегации. Манастирски миш-маш, ако изобщо можем да употребим такова словосъчетание.

Още по време на империята тези злочести девици, разпръснати и останали без подслон, бяха получили разрешение да се приютят под крилото на бернандинките-бенедиктинки. Правителството им беше отпуснало оскъдни пенсии. Монахините от Малкия Пикпюс ги бяха приели с готовност. В малкия манастир цареше пълно смешение. Всяка сестра съблюдаваше устава на своя орден. Най-любимото развлечение на пансионерките беше, когато им разрешеха да ги посетят. Затова в тяхната младежка памет се е отпечатал и споменът за майка Свети Васили, за майка Света Схоластика и за майка Яков.

Една от тия бежанки се чувствуваше почти у дома си. Тя принадлежеше към общината Сент-Ор и единствена бе оцеляла от нея. Манастирът на тази община заемал в началото на осемнадесети век същата тази сграда на Малкия Пикпюс, станала по-късно собственост на бернандинките-бенедиктинки на Мартин Верга. Добродетелната монахиня, твърде бедна, за да може да си набави великолепните одежди на сестрите от своя орден — бяла роба и ален презрамник, — беше облякла благоговейно в тях малък манекен, който охотно показваше и който завеща след смъртта си на гостоприемната обител. В 1824 година за съществуването на този орден свидетелствуваше само една монахиня. Сега за него напомня само една кукла.

Освен тези достопочтени сестри и няколко възрастни мирянки, подобно на госпожа Албертин, бяха получили от игуменката разрешение да се оттеглят в малкия манастир. Между тях бяха госпожа дьо Бофор и маркиза Дюфрен. Друга една дама беше позната в манастира само с извънредно шумното си секнене. Пансионерките я бяха прекръстили госпожа Гръмливка.

Към 1820 или 1821 година и госпожа дьо Жанлис, която по онова време издаваше малък периодичен сборник под надслов „Неустрашимият“, изказа желание да живее като наемателка в манастира на Малкия Пикпюс. Орлеанският херцог се застъпи за нея. Кошерът бръмна; майките-избирателки изтръпнаха: госпожа дьо Жанлис беше писала романи! Но тя заяви, че първа се отрича от тях; освен това изживяваше период на необуздана набожност. С Божа и херцогска помощ тя успя да влезе в манастира. Но само след шест-седем месеца го напусна под предлог, че градината не била сенчеста. Монахините бяха очаровани. Макар и стара, тя свиреше на арфа, и то твърде добре.

Когато напусна манастира, килията й напомняше за престоя й в него. Госпожа дьо Жанлис беше добра познавачка на латински, което не й пречеше да бъде страшно суеверна. Тези две качества достатъчно добре обрисуват портрета и. В малкото долапче в килията й, където заключвала парите и скъпоценностите си, до преди няколко години още беше залепено следното петстишие, написано собственоръчно от нея на латински с червено мастило върху жълто листче: според нея то имало свойството да прогонва крадците.

Imparibus meritis pendent tria corpora ramis

Dismas et Gesmas, media est divina potestas;

Alta petit Dismas, infelix, infima Gesmas.

Nos et res nostras conservet summa potestas

Hos versus dicas, ne tu furto tua perdas.[3]

Тези стихове от шести век повдигат въпроса дали двамата разпнати заедно с Христа разбойници са се наричали Димас и Гестас, както е прието да се смята, или Дисмас и Гесмас. Подобен правопис би противоречил на твърдението на виконт дьо Гестас, живял през миналия век, че потеклото му водело началото си от неразкаялия се разбойник. Впрочем орденът на хоспиталиерките твърдо вярва в ползотворното въздействие на тези стихове.

Манастирската църква, построена така, че да разделя като с преграда големия манастир от пансиона, естествено беше обща за трите сгради. В нея се допущаха дори и външни лица през един изолиран вход откъм улицата. Но всичко беше нагласено така, че нито една от обитателките на манастира да не може да види външните посетители. Представете си църква, чийто клирос е сграбчен от исполинска ръка и е извит така, че да не образува както в обикновените църкви продължение зад олтара, а нещо като тъмна пещера вдясно от богослужителя. Преградете това помещение с високата седем стъпки завеса, която вече описахме. Струпайте в мрака пред завесата, върху дървените седалки, монахините-хористки вляво, пансионерките вдясно, новоподстриганите и послушниците в дъното и ще добиете донякъде представа как обитателките на манастира присъствуват на божествената служба. Пещерата, носеща името олтар, се свързваше с манастира посредством дълъг коридор. Прозорците на църквата гледаха към градината. Когато монахините присъствуваха на църковни служби, по време на които техният орден им повеляваше безмълвие, външните посетители се догаждаха за присъствието им само по тракането на подвижните седалки, които се вдигаха и падаха шумно.

VII
Няколко силуета в мрака

През шестте години от 1819 до 1825 година игуменка на Малкия Пикпюс беше госпожица дьо Бльомьор, с религиозно име майка Непорочност. Тя беше от рода на Маргьорит дьо Бльомьор, авторка на „Житие на светците от ордена на свети Бенедикт“. Беше игуменка за втори път. Жена на около шестдесетина години, ниска, пълна, с „глас като бурия“ (цитираме същото писмо). Иначе превъзходен човек, единствената весела личност в целия манастир, затова и всеобща любимка.

Майка Непорочност беше наследила качествата на прабаба си Маргьорит, която беше същинска Дасие[4] на ордена. Образована, начетена, умна, осведомена по всички въпроси, с подчертана любознателност по история, натъпкана с латински, гръцки и еврейски, тя беше по-скоро монах-бенедиктинец, отколкото монахиня-бенедиктинка.

Подигуменката беше стара, почти сляпа испанка, майка Синерес.

Най-уважаваните между майките-избирателки бяха майка Света Онорин, ковчежничката, майка Света Гертрюд, първа наставница на послушниците, майка Света Анжел, втора наставница, майка Благовещение, клисарката, майка Свети Августин, болногледачката, единствената зла монахиня в цялата обител, майка Света Мехтилд (госпожица Говен), съвсем млада девойка с прекрасен глас, майка Светите Ангели (госпожица Друе), която по-рано е била в манастира на Божиите дъщери и в манастира на Свещеното съкровище, който се намира между Жизор и Мани, майка Свети Йосиф (госпожица дьо Коголудо), майка Света Аделаид (госпожица д’Оверне), майка Милосърдие (госпожица дьо Сифуентес), която не можа да понесе строгия устав, майка Състрадание (госпожица дьо ла Милтиер), приета противно на устава на шестдесет години, много богата, майка Провидение (госпожица дьо Лодиниер), майка Въведение (госпожица Сигуенца), която стана игуменка през 1847 година, и най-сетне майка Света Селин (сестра на скулптора Чераки), която полудя, както и майка Света Шантал (госпожица дьо Сюзон), която също загуби разсъдъка си.

Между най-хубавите трябва да споменем и една пленителна двадесет и три годишна девица, родена на остров Бурбон, потомка на кавалера Роз. Светското й име беше госпожица Роз, а в манастира беше приела името майка Възнесение.

Майка Света Мехтилд, която ръководеше хора, с удоволствие приемаше в него ученички. Тя си подбираше истинска гама — седем девойки от десет до шестнадесет години включително, подхождащи си по глас и по ръст, които пееха прави, наредени по възраст — от най-малката до най-голямата. Тяхната редица предлагаше на погледа същински духов инструмент, живата флейта на бога Пан, само че съставена от ангели.

Измежду неотдавна подстриганите сестри най-любими на пансионерките бяха сестра Света Евфрази, сестра Света Маргьорит, сестра Света Март, която се беше вдетинила, и сестра Свети Михаил, чийто дълъг нос ги разсмиваше.

Изобщо сестрите се държаха мило с децата. Монахините бяха строги само към себе си. Огън се палеше само в пансиона, храната на ученичките в сравнение с храната в манастира беше едва ли не изискана. Освен това те обграждаха девойките с много грижи. Само че ако някое дете минеше край монахиня и я заговореше, тя никога не му отвръщаше.

Пазенето на мълчание беше едва ли не лишило човешките същества от дар слово, което бяха предоставили на неодушевените предмети. Сегиз-тогиз заговорваше църковната камбана или хлопатарката на градинаря. Отекващото ясно звънче, закачено до вратарката, което се чуваше из цялата обител, напомняше чрез разнообразни сигнали — своего рода акустичен телеграф — за различните ежедневни задължения и извикваше при нужда в приемната една или друга обитателка на манастира. Всяко човешко същество и всяка вещ бяха обозначени със съответен сигнал. За игуменката — две прозвънявания, разделени с пауза, за подигуменката — едно и две. Шест-пет означаваше влизане в час. Затова ученичките никога не казваха „Да влезем в час“, а „Да отидем в шест-пет“. Четири-четири беше сигналът на госпожа дьо Жанлис. Той проехтяваше много често. „Разчекнаха се да я викат“ — казваха по-устатите. С деветнадесет удара се възвестяваше някакво необикновено събитие: например отварянето на манастирската врата, страшна желязна плоча с един милион резета, която се завърташе около пантите си само за да пропусне архиепископа.

Като се изключат той и градинарят, никой друг мъж, както вече казахме, нямаше достъп в манастира. Пансионерките виждаха още двама мъже: манастирския свещеник, абат Банес, грозен старик, на когото можеха да се любуват през решетката в отделението за хора, и учителя по рисуване, господин Ансио, окачествен в цитираното вече писмо като отвратителен стар гръбльо.

Както виждате, мъжете бяха отлично подбрани.

Такова беше това необикновено място.

VIII
„Post corda lapides“[5]

След като нахвърлихме духовния облик на манастира, не е излишно да опишем с няколко думи и външния му изглед. Читателят има вече известна представа за него.

Манастирът Малкия Пикпюс в квартала Сент-Антоан заемаше почти целия обширен трапец, образуван от пресичането на улиците Полонсо, Дроа-Мюр, Пикпюс и глухата уличка, която е носела в старите планове името Омаре. Тези четири улици ограждаха като с крепостен ров трапеца. Манастирът се състоеше от няколко сгради и градина. Главната фасада, взета изцяло, представляваше съвкупност от разнородни постройки, които от птичи полет приличаха на положена на земята бесилка. Отвесният стълб на бесилката се простираше по онази част от улица Дроа-Мюр, която е включена между малката улица Пикпюс и улица Полонсо. Напречната греда беше високата, сива, строга фасада с решетки по прозорците откъм малката улица Пикпюс. Пътната врата, носеща номер 62, бележеше крайната точка. По средата на побелялата от прах и пепел фасада личеше ниска сводеста врата, замрежена от паяжини, която се отваряше за един-два часа в неделя или в редките случаи, когато изнасяха ковчега на някоя монахиня. Това беше входът на църквата, предназначен за миряни. Горната чупка на бесилката беше заета от квадратното помещение, използувано като подница и наричано от монахините склад. По протежение на отвесния стълб се редуваха килиите на майките, на сестрите и на послушниците, а по протежение на напречната греда бяха кухните, трапезарията, до чийто гръб опираха манастирът и църквата. Между вратата с номер 62 и ъгъла на затворената улица Омаре беше застроен пансионът, който не се виждаше отвън. Останалата част от трапеца беше запълнена от градината, много по-ниска от равнището на улица Полонсо, затова стените от вътрешната страна бяха чувствително по-високи, отколкото от външната. В градината, с леко огънат терен, имаше красива островърха конусообразна ела, засадена на една малка височина. От нея тръгваха, като от издутата среда на щит, четири големи алеи с по две разклонения, така че, ако градината беше кръгла, геометричният чертеж на алеите й би напомнял кръст, поставен върху колело. Алеите бяха неравни по дължина и опираха всичките до стените на градината. От двете им страни бяха засадени храстчета френско грозде. В дъното алея, обградена с високи тополи, водеше от развалините на стария манастир при ъгъла на улица Дроа-Мюр до сградата на малкия манастир при ъгъла на улица Омаре. Пред малкия манастир се простираше така наречената малка градина. Прибавете към гореописаното двора и различните чупки и ъгли на вътрешните сгради, затворническите зидове, които заместваха хоризонта, и черната линия на покривите от другата страна на улица Полонсо, които бяха единствените съседи, и ще можете да добиете пълна представа за външния вид на манастира на бернандинките в Малкия Пикпюс, такъв, какъвто изглеждаше преди четиридесет и пет години. Светата обител е била построена точно на мястото на една известна зала за игра на топка, просъществувала от четиринадесети до шестнадесети век, която на времето наричали „свърталището на триста хиляди дяволи“.

Тук между другото се намират едни от най-старите парижки улици. Имената Дроа-Мюр и Омаре датират отдавна, но самите улици датират от още по-отдавна. Улица Омаре някога се е наричала Могу, а улица Дроа-Мюр е носела името Шипкова, защото Бог бил засадил по нея цветята, преди човек да започне да дяла камъните.

IX
Цял век под монахинската касинка

Понеже се заехме да опишем подробно какво представляваше някога манастирът в Малкия Пикпюс и понеже открехнахме вече прозорчето на това ревниво пазещо тайната си убежище, нека читателят ни позволи още едно малко отклонение, което няма нищо общо със сюжета на нашата книга, но е многозначително и полезно за по-доброто опознаване на манастира и на неговите интересни обитателки.

В малкото манастирче живееше една стогодишна монахиня, която беше дошла от абатството Фонтьовро. Преди революцията тя беше водила светски живот. Често говореше за господин дьо Мироменил, пазител на държавния печат по времето на Людовик XVI, и за съпругата на председателя на съда Дюпла, която познавала отблизо. Тя споменаваше с голямо удоволствие и тщеславие имената им по всеки повод. Разправяше какви ли не чудеса за абатството Фонтьовро — че било голямо като град и че в манастира имало улици.

Говореше на пикардско наречие, което разсмиваше пансионерките. Всяка година тържествено подновяваше обета си и в момента на полагане клетвата казваше на свещеника:

— Както негово преосвещенство свети Франсоа положи обета си пред негово преосвещенство свети Жулиен, както негово преосвещенство свети Жулиен положи обета си пред негово преосвещенство свети Евсевий, както негово преосвещенство свети Евсевий положи своя обет пред негово преосвещенство свети Прокопий и така нататък, така и аз полагам пред вас, отче, своя обет.

А пансионерките се кикотеха, но не под мустак, а под було. Пленителни сподавени смехове, които предизвикваха смръщените погледи на майките-избирателки.

Друг път стогодишнината разказваше разни случки. Тя твърдеше, че по времето на нейната младост „бернандинците не отстъпвали на мускетарите“. През устата й говореше цял век, но не сегашният, а миналият. Разказваше; за съществуващия в Шампания и Бургундия обичай на четирите вида вина. Преди революцията, когато някоя видна личност — маршал на Франция, принц, херцог или пер — минавала през който и да е град на тези области, градският съвет излизал да я приветствува и й поднасял четири вида вина в четири сребърни купи във форма на гондоли. На първата купа имало надпис: „Маймунско вино“ на втората — „Лъвско вино“, на третата — „Овче вино“, а на четвъртата — „Свинско вино“. Тези четири надписа изразявали четирите степени, през които минава пияницата: първо, опиянението, когато човек се развеселява, второ — когато става избухлив, трето — когато изглупява, и четвърто — когато се превръща в животно.

В шкафчето си държеше под ключ някакъв тайнствен предмет, на който страшно държеше. Уставът на абатството Фонтьовро не й забраняваше това. Тя не искаше да покаже тази вещ никому. Затваряше се в килията си — уставът й позволяваше и това — и му се любуваше скришом. Чуеше ли стъпки в коридора, заключваше бързо шкафчето с треперещите си старчески пръсти. Заговореха ли й за това, тя млъкваше, макар че обикновено беше страшно бъбрива. И най-любопитните не успяваха да я накарат да проговори, и най-упоритите отстъпваха пред нейната непреклонност по този въпрос. Това също даваше повод за коментарии от страна на всички безделници и скучаещи в манастира. Какво можеше да представлява тази толкова скъпоценна и грижливо пазена в тайна вещ — същинско съкровище за стогодишната старица? Свещена книга? Единствена по рода си броеница? Чудотворни мощи? Губеха се в догадки. Когато бабичката умря, всички се втурнаха към шкафчето, може би по-бързо, отколкото позволяваше приличието, и го отвориха. Намериха тайнствената вещ, завита три пъти в платно като свещен дискос. Оказа се фаянсова чиния, на която бяха изрисувани отлитащи купидони, преследвани от аптекарски помощници с огромни иригатори в ръце. Сцената изобилствуваше с комични пози и изражения. Едно от пленителните купидончета се беше вече цяло нанизало. То се бъхтеше, махаше с крилца и се опитваше да се освободи, но шегаджията се смееше сатанински. Поука: стомашното разстройство побеждава любовта.

Чинията, много интересна между другото, която не е чудно да е имала честта да вдъхнови Молиер, беше все още здрава и читава през септември 1845 година, изложена за продан у антикваря на булевард Бомарше.

Добрата бабичка не искала да се вижда с никой външен посетител, „защото — казвала тя — приемната е много тъжна“.

X
Произход на постоянното поклонение

Впрочем тази едва ли не гробовна приемна, която се опитахме да опишем, е съвсем местно явление, което не се повтаря така строго в другите манастири. В манастира на улица Тампл по-специално, който принадлежеше наистина на друг орден, черните капаци са заменени с кафяви завеси, а самата приемна представлява салон с паркет и с бели муселинови завеси на прозорците, както и всевъзможни картини по стените — портрет на бенедиктинка с открито лице, цветя и дори глава на турчин.

В градината на същия този манастир на улица Тампл се извисяваше индийският кестен, който се смяташе за най-високото и най-хубавото дърво в цяла Франция и за който сред простолюдието се носеше мълвата, че бил „баща на всички кестени в кралството“.

Казахме вече, че манастирът в Малкия Пикпюс принадлежеше на бенедиктинките от ордена на постоянното поклонение, съвсем различен от ордена Сито. Орденът на постоянното поклонение не е много стар и едва ли е създаден преди повече от двеста години. През 1649 година чашата със светите дарове е била осквернена два пъти за няколко дни в две парижки църкви — „Сен-Сюлпис“ и „Сен-Жан-ан-Грев“. Нечувано светотатство, което развълнувало целия град. Старшият викарий и настоятел на църквата „Сен-Жермен-де-Пре“ назначил тържествено шествие на всички духовници, като богослужението било отслужено от папския нунций. Това изкупление се сторило обаче недостатъчно на две достопочтени дами: госпожа Куртен — маркиза дьо Бук, и графиня дьо Шатовийо. Краткотрайното оскърбление, нанесено на „пресветите дарове на олтара“, непрестанно тормозело тези две праведни души и те си наумили, че то може да бъде измито само чрез непрестанно поклонение в някой девически манастир. И двете, едната в 1652 година, другата в 1653, направили значителни дарения на бенедиктинката от конгрегацията на Светите дарове Катрин дьо Бар, за да основе бенедиктински манастир с тази благочестива цел. Разрешението за основаване на такъв манастир е било дадено от господин дьо Мец, абат на „Сен-Жермен“, при уговорка „никоя девица да не постъпва в манастира, без да внесе триста ливри годишна рента или капитал от шест хиляди ливри“. След разрешението на абата и кралят също издал грамота за основаване на манастира и двата документа — хартата на абата и кралската грамота — били утвърдени от сметната палата и от парламента.

Така възникнала и била узаконена бенедиктинската конгрегация на постоянното поклонение пред светите дарове в Париж. Първият манастир бил „построен от основи“ на улица Касет от даренията на дамите дьо Бук и дьо Шатовийо.

Както виждате, този орден нямаше нищо общо с така наречените бенедиктинки на Сито. Той беше под опеката на абата на „Сен Жермен-де-Пре“, също както монахините от ордена Сърце Исусово са подчинени на главата на ордена на езуитите, а милосърдните сестри — на главата на ордена на лазаристите.

Той се отличаваше също така от ордена на бернардинките от Малкия Пикпюс, в чийто живот ние надзърнахме. През 1657 година папа Александър VII разрешил със специална грамота на бернардинките от Малкия Пикюс да въведат в манастира си постоянното поклонение, подобно на бенедиктинките от ордена на Светите дарове. Но двата ордена си бяха останали строго разграничени.

XI
Край на малкия Пикпюс

Още в първите години на Реставрацията манастирът започна да запада, упадък, характерен за целия орден. С изтичането на осемнадесети век той постепенно замира, както другите религиозни ордени. Съзерцанието и молитвата са потребност за човешкия род, но подобно на всички други неща, до които се е докоснала революцията, и тази потребност неизбежно ще претърпи видоизменение и от враждебна на обществения прогрес ще се превърне в благоприятна.

Манастирът Малкия Пикпюс бързо се обезлюдяваше. В 1840 година от манастирчето нямаше и следа, а и пансионът също беше изчезнал. Не се виждаха нито стари жени, нито съвсем млади девойки. Стариците бяха умрели, девойките — отлетяха. Volaverunt.[6]

Уставът на постоянното поклонение е толкова суров, че не привлича нови монахини. Все по-малко желаещи да се подстрижат, все по-голям брой непопълнени места. През 1845 година можеше още да се срещне някоя късно подстригана сестра, но нямаше нито една сестра за хора. Преди четиридесет години сестрите бяха почти сто. Преди петнадесет години бяха останали само двадесет и осем. Колко ли са днес? През 1847 година игуменката беше млада — указание, че изборът е бил ограничен. Тя нямаше и четиридесет години. С намаляване на броя умората нараства. Задълженията на всяка една от монахините стават по-тежки. Даваха си вече сметка, че скоро ще останат само дванадесетина изтерзани прегърбени рамене, които да носят тежкия кръст на устава на свети Бенедикт. Това бреме е неумолимо и неизменно, независимо дали броят на монахините е малък или голям. Ако по-рано е тежало, сега то смазва. И те измират. Когато авторът на тази книга още не беше напуснал Париж, умряха две. Едната двадесет и пет годишна, другата — двадесет и три. Втората би могла да каже като Юлия Алпинула: Hic jaceo, vixi annos viginti et tres.[7] Именно поради този упадък манастирът закри пансиона на девойките.

Не можахме да минем край тази мрачна, необикновена обител, без да влезем в нея и без да въведем мислено тия, които ни следват и които слушат — може би не без известна полза за някои от тях — тъжната история на Жан Валжан. Надзърнахме в тази общност, съхранила древни обреди, които днес ни изглеждат съвсем невнятни. Затворена градина. Hortus conclusos. Разказахме подробно и почтително за това място, доколкото почитта е съвместима с подробното описание. Не разбираме всичко, но нищо не порицаваме. Еднакво далеч сме както от възторженото осанна на Жозеф дьо Местр, който отива дотам, че венцеслави палача, така и от насмешките на Волтер, който стига дотам, че се гаври с разпятието.

Нека забележим мимоходом, че в случая Волтер не беше логичен. Защото той сигурно щеше да защити Исус, както защити Кала. Какво представлява разпятието дори за тия, които отричат божествените въплъщения? Разпнат мъдрец.

В деветнадесети век религиозната идея преживява криза. Хората отвикват от някои неща и това е правилно, важното е само, отвиквайки от едно, да възприемат друго. Човешкото сърце не бива да остава празно. Нещо се руши, защо не, стига само да последва нов градеж.

А междувременно не е зле да се спрем на тия явления, които вече не съществуват. Необходимо е да се запознаем с тях, па макар и само за да ги избягваме. Миналото често се преиначава, представя се под лъжливи имена и се кичи с името бъдеще. Този призрак, миналото, е в състояние да подправи паспорта си. Да се предпазим от клопката му. Да бъдем нащрек! Лицето на миналото е суеверието, а неговата маска — лицемерието. Нека разголим истинския му лик, нека смъкнем маската му!

Колкото до манастирите, те повдигат един сложен въпрос: цивилизацията ги осъжда, свободата ги закриля.

[1] Дословно (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Знатни дами (лат.). — Б.пр. ↑

[3]

Три тела, неравни по заслуга, висят на кръстните дървета

Дисмас и Гесмас, а в средата — божественият повелител.

Към висините се стреми Дисмас, а надолу — злочестият Гесмас.

Нека всевишният закриля нас и имуществото ни.

Кажи тези стихове, ако искаш да се предпазиш от кражба.

(лат.). — Б.пр. ↑

[4] Анна Дасие, много начетена и културна жена, живяла през XVII век, отлична познавачка на гръцки и латински, която превела „Илиада“, „Одисея“ и др. класически произведения. — Б.пр. ↑

[5] „След сърцата — камъните“ (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Отлетяха (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Тук почивам, живях двадесет и три години (лат.). — Б.пр. ↑

Книга седма
Скоба

I
Манастирът като отвлечено понятие

Настоящата книга е драма, в която главно лице е безконечното.

Човекът играе второстепенна роля.

Ето защо, щом на пътя ни попадна манастир, ние се почувствувахме задължени да проникнем в него. Защо? Защото манастирът съществува както на Изток, така и на Запад, както в древността, така и в модерната епоха, в езичеството, будизма, мохамеданството и християнството и е един вид оптически инструмент, с който човек изучава безконечното.

Тук не е уместно да развиваме надълго някои идеи. И все пак въпреки всички наши задръжки, уговорки и ако щете, възмущение, трябва да признаем, че винаги когато срещнем у човека стремеж към безконечното, независимо дали той е правилно или погрешно разбран, ние изпитваме уважение към него. Синагогата, джамията, пагодата, вигвамът имат отвратителни страни, които ние ненавиждаме от все сърце, но те имат възвишени страни, пред които се прекланяме. Какво съзерцание за духа, какви безкрайни дълбини! Бог — като върху екран — се отразява върху човешкия род!

II
Манастирът като историческа действителност

От гледището на историята, разума и истината монашеството може само да бъде отречено.

Когато в дадена нация изобилствуват манастири, те спъват движението, задръстват страната, създават средища на безделие там, където са необходими средища на труд. Монашеските общности са за човешкото общество същото, което е шикалката за дъба или брадавицата за човешкото тяло. Ако те процъфтяват и благоденствуват, страната обеднява. Монашеският режим, благотворен в началото на цивилизацията, защото е смекчавал грубите нрави чрез стремежа към духовното, възпрепятствува възмъжаването на народите. Освен това, когато той се разхлаби и избие в разпуснатост, понеже все още служи за пример, става пакостен по същите причини, поради които е бил полезен в периода на своята нравствена чистота.

Отшелничеството е отживяло времето си. Манастирите, полезно възпитателно средство в първите години на съвременната цивилизация, представляват задръжка за растежа й и са пагубни за развитието й. Като учебно заведение, като способ за формиране на човешки същества, манастирите, благотворни в десети век, критикувани в петнадесети век, са направо недопустими в деветнадесети век. Монашеската проказа разяде едва ли не до самия скелет две прекрасни нации — Италия и Испания, които олицетворяваха в продължение на много векове първата просвещението, а втората великолепието на Европа. Едва в настоящата епоха, благодарение на здравословното и целебно въздействие на 1789 година, тези два прославени народа почват отново да възстановяват силите си.

Манастирът и особено някогашният женски манастир, каквито все още се срещаха на прага на настоящия век в Италия, Австрия и Испания, е най-мрачното въплъщение на Средновековието. Черното сияние на смъртта залива всеки истински католически манастир.

Особено зловещи са испанските манастири. Под изпълнените със сянка сводове и неясните очертания на куполите се възвисяват тежки исполински олтари, високи като катедрали. В тъмнината висят окачени на вериги огромни бели разпятия. Голи върху черния абанос се белеят исусовци от слонова кост в естествена големина; не само окървавени, но кървящи; грозни и величествени, със стърчащи кости на лактите, с разкъсана кожа на коленете, със зинали рани в плътта, със сребърни трънливи венци, приковани със златни гвоздеи, с рубинени капки кръв по челото и диамантени сълзи в очите. Диамантите и рубините лъщят като мокри и извикват риданията на забулените същества в подножието на разпятията, които стоят в мрака с посинели от власениците и бичовете слабини, със сплескани от тръстиковия нагръдник гърди, с ожулени от каменните плочи колене. Жени, които се считат съпруги Христови, призраци, които си въобразяват, че са херувими. Мислят ли тези жени? Не. Желаят ли нещо? Не. Обичат ли? Не. Живеят ли? Не. Нервите им са се втвърдили като кости, костите им са се превърнали в камъни. Воалът им е изтъкан от нощ. Диханието им под воала напомня трагичния дъх на смъртта. Игуменката, същинско привидение, ги благославя и изпълня с трепет. Непорочното в цялата си суровост. Такива са старите испански манастири. Гнезда на чудовищно благочестие, вертеп на девственици, убежище на жестокост.

Католическа Испания беше по-римска от самия Рим. Испанският манастир беше католически манастир в истинския смисъл на думата. В него се чувствуваше Изтокът. Епископът, небесен кизлар-ага, държеше под ключ и пазеше зорко този сарай от предназначени за Бога души. Монахинята беше одалиска, свещеникът — евнух. Най-ревностните ставаха насън избраници и съпруги на Христа. През нощта хубавият гол млад мъж слизаше от кръста и хвърляше в изстъпление килията. Високи стени пазеха от всяко външно възприятие мистичната султанка, чийто султан бе разпнатият. Всеки поглед вън от манастира беше изневяра. In pace[1] заместваше кожения чувал. Тези, които биваха хвърляни в морето на Изток, биваха заравяни в недрата на земята на Запад. И там, и тук жени, кършещи ръце. Вълни за едните, гробница за другите. Там удавяни, тук погребвани. Чудовищно сходство.

Днес защитниците на миналото, понеже не могат да отрекат тези факти, се опитват да се измъкнат с усмивка. Днес е на мода много удобен и необичаен начин да се омаловажават разкритията на историята, да се отричат коментариите на философията, да се заобикалят всички неприятни факти и всички парливи въпроси. „Предлог за пищни фрази“ — казват по-ловките. „Пищни фрази“ — повтарят наивниците. Жан-Жак — фразьор, Дидро — фразьор, Волтер като защитник на Кала, Лафар и Сирвен — фразьор. Не знам кой изнамери напоследък, че и Тацит бил фразьор, а Нерон — жертва и че трябвало да изпитваме състрадание към „бедничкия Олоферн“[2].

Фактите обаче не се поддават на извъртане. Те са упорити. Авторът на настоящата книга видя със собствените си очи само на осем левги от Брюксел — ето ви истинско Средновековие, леснодостъпно за всеки, който се интересува — в абатството Вилер ямите за каменните чували посред ливадата, която някога е била манастирски двор, а край брега на река Дил четири каменни тъмници, наполовина под земята, наполовина под водата. Някогашни in pace. Във всяка от тия тъмници личат останки от желязна врата, отходно място и закрито с решетка прозорче, което от външната страна е само две стъпки над водата, а от вътрешната е шест стъпки над пода. Четири стъпки под водата откъм външната страна на стената! Пръстта долу е винаги мокра. Обитателят на това in pace имал за постеля мократа земя. В една от тъмниците ще видите парче нашийна верига, закрепена за зида. В друга някаква квадратна кутия, направена от гранитни плочи, много къса, за да се легне в нея, много плитка, за да стоите изправен. В нея са затваряли човешко същество и са го притискали с камък отгоре. Всичко това е налице. Можете да го видите. Можете да го пипнете. Тези in pace, тези зловещи карцери, железни панти, нашийни вериги, прозорче, непосредствено под което тече реката, каменна кутия, затворена с гранитна плоча като гробница с малката разлика, че вместо мъртвец вътре е бил погребван жив човек, тази кал, която служи за под, тази дупка, която служи за отходно място, тези просмукани с вода стени, фразьорство, нали?

III
При какви условия може да се тачи миналото

Монашеството, с крайностите, които са съществували в Испания и които все още съществуват в Тибет, е един вид охтика за човечеството. То е направо спирачка за живота. Чисто и просто обезлюдява. Отшелничеството е равносилно на кастриране. То беше същинско бедствие за Европа. А ако прибавим и така често упражняваното насилие над съвестта, принудителното покалугеряне, феодалната власт, която се крепеше на манастирите, правото на първородния да заточва в манастир наплодилите се по-малки братя и сестри, жестокостите, за които говорихме преди малко, in pace, заключените уста, зазиданите мозъци, безчетните злочести души, захвърлени в тъмницата на монашеските обети, зачернянето, погребването на живи хора, ако прибавим индивидуалните изтезания към западането на цели нации, каквито и да са вашите убеждения, вие ще потръпнете пред расото и монахинската касинка — два погребални савана, изобретени от човека.

И все пак, въпреки философията и въпреки прогреса, в известни страни и отделни области монашеският дух все още стои крепко посред деветнадесети век и аскетизмът се засилва непонятно за удивление на цивилизования свят. Упоритият стремеж на тия отживели институции да продължат съществуването си прилича на настойчивостта на вмирисани благовония, които все още биха искали да парфюмират косите ни, на самонадеяността на развалена риба, която би искала да я изядем, на натрапчивостта на детска дреха, която би желала да бъде носена от възрастен човек, на привързаността на труповете, които биха се върнали на земята, за да притиснат в прегръдките си живите.

— Неблагодарници! — възкликва дрехата. — Аз ви предпазвах от лошо време. Защо не ме искате вече?

— Идвам от морската шир — мълви рибата.

— Бях роза — шепне парфюмът.

— Обичах ви — напомня трупът.

— Цивилизовах ви — казва манастирът.

Има един-единствен отговор за всичко това: „Някога.“

Да се бленува за безкрайно продължение на отмрели неща и за управляване на хората чрез балсамиране, да се въздигат наново разкапали се догми, да се позлатяват ковчежета с мощи, да се подновяват манастири, да се освещават наново реликви, да се съживяват суеверия, да се подхранва фанатизмът, да се слагат нови дръжки на попските ръсила и на сабите, да се възстановява монархизмът и милитаризмът, да се вярва, че обществото ще се спаси чрез умножаване на паразитите, да се налага миналото на настоящето, това действително изглежда странно. И все пак и за подобни теории се намират теоретици.

Тези теоретици, изобретателни хора между другото, използуват много прост способ — те скриват миналото под смазка, която наричат обществен ред, божествено право, морал, семейство, почит към прадедите, авторитет на древността, свещена традиция, законност, религия. И после предлагат на всеослушание:

— Вземете си, добри хора!

Тази логика беше позната и в древността. Прилагаха я аруспициите. Натриваха с тебешир черна телица и заявяваха: „Бяла е.“ Bos cretatus.[3]

Що се отнася до нас, ние в известни случаи тачим миналото и винаги сме склонни да го щадим, стига само да си остане минало. Ако иска да възкръсне из мъртвите, ние се борим с него и се стараем да го умъртвим.

Суеверия, лъженабожност, лицемерие, предразсъдъци — всички тия призраци се вкопчват упорито за живота въпреки призрачната си същност, те имат зъби и нокти въпреки своята безплътност. Трябва да ги сграбчим в ръкопашна схватка, да воюваме с тях, и то без отдих, защото човечеството е обречено да се бори вечно с призраците. Мъчно е да хванеш за гърлото сянка и да я повалиш на земята.

Манастир във Франция в средата на деветнадесети век е все едно събор на бухали посред бял ден. Манастир, в който открито се проповядва аскетизъм, в центъра на града, преживял 1789, 1830 и 1840 година, Рим, разцъфнал пищно в Париж — какъв анахронизъм! При нормални условия, за да се разобличи и да се застави да изчезне някой анахронизъм, достатъчно е да му се напомни летоброенето. Но ние не живеем при нормални условия.

Да се борим.

Да се борим, но и да разграничаваме правилно нещата. Свойствено е на истината да не избива в крайности. Каква нужда от преувеличения? В известни случаи трябва да се руши, в други само да се осветли и да се проумее. Благосклонното и сериозно проучване има голяма сила. Няма нужда от пламъци там, където е достатъчна най-обикновена светлина.

И така, живеейки в деветнадесети век, ние се обявяваме изобщо против аскетичното отшелничество във всички народи, било в Азия или Европа, в Индия или в Турция. Който каже „манастир“, все едно, че казва „блато“. Податливостта им на загниване е очевидна, а загниването е нездравословно. Разлагането им поражда треска у народите и ги омаломощава. Размножаването им се превръща в египетска язва. Ние не можем да мислим без ужас за страните, в които гъмжат като глисти факири, бонзи, отшелници, калугери, марабути, будистки свещеници и дервиши.

Но независимо от това въпросът за религията съществува. Той има загадъчни, едва ли не страшни страни. Нека ни бъде позволено да се спрем на тях.

IV
Манастирът от принципиално гледище

Хора се събират и живеят заедно. По силата на кое право? По силата на правото за сдружаване.

Те се затварят в своя дом. По силата на кое право? По силата на правото на всеки човек да отваря или да затваря вратата си.

Не излизат. По силата на кое право? По силата на правото да се движат свободно, където искат, което включва и правото да си стоиш у дома.

Но какво правят те в своя дом?

Говорят тихо, свеждат погледи, работят. Отричат се от светския живот, от градовете, от чувствените наслади, от удоволствията, от суетите, от гордостта, от користта. Обличат се в груби вълнени или памучни дрехи. Нито един от тях не притежава абсолютно нищо свое. Влизайки в този дом, богатият става беден. Дава на всички останали това, което е притежавал. Благородникът, дворянинът, велможата става равен на селянина. Килията е една и съща за всички. Всички са подстригани еднакво, носят едно и също расо, спят на един и същ сламеник, ядат един и същ черен хляб, умират на една и съща пепел. Същата торба на гърба, същата връв на кръста. Ако са решили да ходят боси, всички ходят боси. Между тях може да се намира и принц и той се превръща в сянка като другите. Тук няма вече титли. Дори фамилните имена са изчезнали. Останали са само монашеските имена. Имената, получени при подстригването, ги приравняват. Те са се отърсили от кръвните връзки и са се влели в духовното семейство на общността. Нямат вече роднини, всички хора им са еднакво близки. Помагат на бедните, грижат се за болните. Сами избират лицата, на които се подчиняват. Наричат се един другиго братя.

Вие ме прекъсвате и възкликвате:

— Но това е идеален манастир!

Тъй като не е изключена възможността подобен манастир да съществува, аз съм длъжен да държа сметка за него.

Затова именно в предишната книга говорих така почтително за споменатия манастир. Ако оставим настрана Средновековието и Азия, ако не се занимаваме в момента с историческата и политическа страна на проблема, от чисто философско гледище, независимо от изискванията на воюващата полемика, при условие, че манастирът е бил избран напълно доброволно и в него са затворени само хора, чувствуващи призвание към монашески живот, аз ще проявявам към монашеския живот винаги сериозно, внимателно, а даже и почтително отношение. Там, където има общност, има комуна. Там, където има комуна, има право. Манастирът се явява продукт на формулата: равенство, братство. О, колко величава е свободата! Какво дивно преображение! Свободният избор е достатъчен, за да превърне манастира в република.

Да продължим.

Мъжете или жените, затворени зад четирите стени, се обличат в груб шаяк, те са равни, те се наричат помежду си братя. Всичко това е хубаво. Но правят ли и нещо друго?

Да.

Какво?

Взират се в мрака, коленичат и сключват ръце.

Какво означава това?

V
Молитвата

Те се молят.

На кого?

На Бога.

Да се молиш Богу — какво означава това?

Има ли нещо вечно извън нас? Единно ли е то, съществува ли само за себе си, неизменно? Непременно ли е материално, понеже е вечно и понеже, ако не беше материално, щеше да бъде ограничено там, извън нас? Непременно ли е разумно, понеже е безкрайно и понеже, ако му липсваше разум, щеше да бъде крайно, там, извън нас? Събужда ли у нас представа за същност, докато ние самите можем да си припишем само представа за съществуване? С други думи, то ли е абсолютното, по отношение на което ние сме само относителното?

Има ли едновременно с вечното извън нас второ вечно вътре в нас? Тези два безкрая (Какво внушително множествено число!) не са ли наслоени един над друг? Не лежи ли второто вечно, така да се каже, под първото? Не се ли явява то огледало, отражение, ехо, бездна вътре в друга бездна? Разумно ли е и второто вечно? Мисли ли то? Обича ли? Желае ли? Ако и двата безкрая са разумни, всеки от тях притежава волево начало. В такъв случай съществува едно „аз“ във вечното над нас, както има едно „аз“ във вечното у нас. Това „аз“ у нас е душата, а онова „аз“ над нас е Бог.

Да установиш мислено допир между висшето и низшето вечно, това е същността на молитвата.

Нека не отнемаме нищо на човешкия дух. Осакатяването не е полезно. Необходимо е подновяване и преобразяване. Някои способности на човека са насочени към неведомото: мисълта, мечтата, молитвата. Неведомото е океан. Какво представлява съзнанието? Компас в неведомото. Мисъл, мечта, молитва — величествени тайнствени излъчвания. Нека се отнасяме почтително към тях. Къде се устремяват тези могъщи лъчеизпускания на душата? Към мрака. Тоест към светлината.

Величието на демокрацията се състои в това да не отхвърля и да не отрича нищо човешко. До правата на Човека или най-малкото близо до тях стоят правата на Душата.

Да се смаже фанатизмът и да се тачи вечното, е закон за нас. Но нека не се ограничаваме с преклонение пред дървото на мирозданието, със съзерцание на неговите необятни клони, отрупани със светила. Ние имаме дълг: да работим над човешката душа, да защищаваме тайнството от чудото, да благоговеем пред непостижимото и да отхвърляме нелепото, да допускаме по отношение на необяснимото само най-необходимото, да заздравим вярата, да освободим религията от суеверията, да отърсим Бог от полепилите се по него гъсеници.

VI
Неоспорима благодат на молитвата

Колкото до начина, по който трябва да се молим, всички начини са добри, стига да са искрени. Обърнете наопаки молитвеника си и се слейте с вечното.

Ние знаем, че съществува философия, която отрича вечното. Има и друга философия, спадаща към патологичните явления, която отрича слънцето. Тя се нарича слепота.

Да издигнеш сетивото, което ти липсва, в източник на истина, каква дръзка самонадеяност на слепец!

Любопитни са високомерието, превъзходството и състраданието, с което тази философия на слепци се отнася към философията, виждаща Бога. Струва ви се, че чувате възглас на къртица: „Колко са жалки с тяхното слънце!“

Ние знаем, че съществуват изтъкнати и мъдри атеисти. Те всъщност не са напълно уверени, че са атеисти, защото собствената им мъдрост ги довежда до истината. При тях въпросът се свежда до определението, което дават, и във всеки случай, дори и да не вярват, величието на ума им доказва съществуването на Бога.

Ние приветствуваме в тяхно лице самите философи, но осъждаме безпощадно философията им.

Да продължим.

Възхитително е лекомислието, с което някои се опитват да се измъкнат съвсем голословно. Някаква северна метафизична школа, доста мъглява, сметна, че върши истинска революция в човешката мисъл, като смени думата сила с воля.

Да се каже: растението желае, вместо растението никне, би било действително плодотворно, ако се прибавеше: вселената желае. Защо? Защото бихме получили следното: растението желае, следователно то има свое „аз“. Вселената желае, следователно има Бог.

Колкото до нас, макар че противно на тази школа ние не отхвърляме нищо a priori, по-мъчно допустима ни се струва волята у растението, която тази школа приема, отколкото волята на вселената, която тя отрича.

Да се отрече волята на вечното или с други думи, Бог, може да се направи само при условие, че се отрече самото вечно. Ние доказахме това.

Отричането на вечното води направо до нихилизъм. Всичко се превръща в „продукт на човешкия разум“.

С нихилизма не е възможно да се спори. Защото логичният нихилист се съмнява, че събеседникът му съществува, нещо повече, той не е напълно сигурен и в собственото си съществуване.

Изхождайки от неговото гледище, напълно е възможно той да се счита за „продукт на своя разум“.

Обаче той не си дава сметка, че приема наведнъж всичко, което е отрекъл, само като произнесе думата „разум“.

С една дума, философията, която свежда всичко до едносричното слово „не“, затваря всякакъв път на човешката мисъл.

Има само един отговор на „не“: „Да“.

Нихилизмът води до задънена улица.

Няма небитие. Нулата не съществува. Всичко е нещо. И нищото е нещо.

Утвърждението е по-необходимо на човека дори от хляба.

Не е достатъчно сам да видиш и да покажеш на другите. Философията трябва да бъде действена. Нейната цел и резултат трябва да бъдат усъвършенствуването на човека. Сократ да се въплъти в Адам по такъв начин, че да се получи Марк Аврелий. Или, с други думи, честитият човек да се превърне в мъдрец. Да се смени Едем с Аристотеловия лицей[4]. Науката трябва да служи като подкрепително средство. Да се наслаждаваш — каква жалка цел, какъв нищожен стремеж! Скотът се наслаждава. Истинското тържество на душата е способността й да мисли. Да предложиш на жадното човечество мисълта, да дадеш на всички хора понятието за Бога като същински еликсир, да побратимиш у тях съвестта и познанието, да ги направиш справедливи чрез тази тайнствена хармония, такава е задачата на истинската философия. Моралът е съвкупност от пищно разгърнати истини. Тяхното съзерцание подбужда към действие. Безусловното трябва да бъде целесъобразно. Човешкият дух трябва да може да възприеме идеала, да го вдъхне, да утоли жаждата и глада си с него. Именно идеалът има правото да каже: „Вземете, това е мое тяло, това е моя кръв!“ Мъдростта е светото причастие. Само при това условие тя престава да бъде безплодна любознателност, а се превръща в единствен и главен способ за обединение на хората. Тогава от философия тя се въздига в религия.

Философията не трябва да бъде обикновен еркер, издаден над тайната и съзерцаващ я на воля, без друг резултат освен задоволяване на любопитството.

Що се отнася до нас, отлагайки развитието на мисълта ни за друг случай, ние ще кажем само, че не можем да си представим нито човека като изходна точка, нито прогреса като крайна цел без двете движещи сили: вяра и любов.

Прогресът е целта, идеалът е образецът.

Какво представлява идеалът? Бог.

Идеал, безусловно, съвършено, вечно — равнозначни слова.

VII
Предпазливост при порицаването

Пред историята и философията стоят вечни задължения, които в същото време са съвсем прости. Да се борят против Кайяф — свещенослужителя, против Дракон — съдията, против Трималцион — законодателя, и против Тиберий — императора. Всичко това е ясно, строго определено и безспорно и не дава никакъв повод за съмнение. Но правото да живееш настрана от другите, дори като приемем съответните неудобства и произволи, изисква признание и пощада. Отшелничеството е човешки проблем.

Говорим ли за манастири, места на заблуждение, но редом с това и на непорочност, на помрачение, но и на добронамереност, на невежество, но и на себеотрицание, на изтезание, но и на мъченичество, трябва почти винаги да казваме и да, и не.

Манастирът е живо противоречие. Неговата цел е спасението на душата, неговият способ — саможертвата. Манастирът — върховен егоизъм, чийто резултат е пълното себеотрицание.

Да се отречеш, за да спечелиш вечна власт, такъв, изглежда, е девизът на монашеството.

В манастира страдат, за да се наслаждават по-късно. Теглят полица срещу смъртта. Изплащат със земен мрак небесната светлина. Приемат предварително ада като залог за рая.

Приемането на расото или булото е самоубийство, чието възнаграждение е вечен живот.

Струва ни се, че по този повод насмешките са неуместни. Всичко е сериозно: и доброто, и лошото.

Справедливият може да се намръщи, но няма да свие присмехулно устни. Ние можем да разберем възмущението, но не и злобната насмешка.

VIII
Вяра, закон

Още няколко думи.

Ние осъждаме църквата, когато е котило на интриги. Презираме духовника, жаден за светски блага. Но винаги уважаваме углъбения в размисъл човек.

Приветствуваме коленичилия.

Вяра! Ето нещо, необходимо за човека. Горко на невярващите в нищо!

Не може да се смята, че погълнатият в съзерцание човек не върши нищо. Има видима и невидима дейност.

Когато човек размишлява, той пак се труди. И мисленето е дейност. Скръстените на гърдите ръце работят, сключените пръсти творят. Устременият към небето поглед не е празно губене на време.

Талес останал четири години неподвижен. Положил основите на философията.

Ние не смятаме отшелниците за безделници, нито самотниците за търтеи.

Размисълът над съкровеното е сериозно занимание.

Без да омаловажаваме казаното досега, ние сме убедени, че живите не би трябвало никога да забравят гроба. По този въпрос и свещеникът, и философът са на едно и също мнение. Смъртта е неизбежна. Абатът на трапистите повтаря възклицанието на Хораций.

Да вплете в живота си мисълта за гроба, е закон за мъдреца. Този закон важи и за аскета. В това отношение аскетът и мъдрецът са единодушни.

Материалното развитие е налице. Ние нямаме нищо против него. Но има и нравствено израстване, към което се стремим.

Прибързаните и лекомислени хора заключават:

— Каква нужда има от тия неподвижни мумии, обърнати към неведомото? За какво ни са? Какво правят те?

Уви! Пред мрака, който ни обгражда и който ни очаква, не знаейки какво ще стане с нас в процеса на безкрайното разпадане, ние им отвръщаме:

— Няма може би нищо по-възвишено от заниманието на тия души.

И прибавяме:

— А може би и нищо по-полезно.

Нужни са действително вечно молещи се хора заради тия, които никога не се молят.

За нас въпросът се свежда до следното: доколко мисълта участвува в молитвата.

Молещият се Лайбниц представлява величествена гледка. Прекланящият се Волтер е достоен за възхищение. Deo erexit Voltaire.[5]

Ние сме за религията против религиите.

Спадаме към числото на тия, които смятат словата нищожни, а молитвата възвишена.

Впрочем в периода, който изживяваме, период, който за щастие няма да определи облика на деветнадесети век, период, през който толкова много мъже имат ниски чела и мерзки души, сред толкова хора, чийто морал е наслаждението и които са загрижени само за мимолетни, уродливи материални блага, човекът, който се самоотлъчва от света, ни вдъхва почит. Манастирът е отречение. Жертвата, дори когато е напразна, си остава пак жертва. Да се нагърбиш със сурови задължения, макар и вследствие на заблуда, не е лишено от известно величие.

Взет сам по себе си, напълно абстрактно, за да разгледаме безпристрастно истината от всички страни, манастирът, и предимно женският манастир — защото в нашето общество жената страда най-много и в нейното самозаточаване в манастир се крие протест, — женският манастир безспорно притежава известно величие.

Това толкова строго и мрачно отшелническо съществуване, за което загатнахме бегло, не е живот, защото е лишено от свобода. Не е гроб, защото е лишено от вечен покой. Това е необикновено място, откъдето, както от билото на висока планина, се вижда от едната страна пропастта на настоящето, а от другата — бездната на бъдещето. Монахините стоят на тясната обвита в мъгла граница между два свята, които едновременно я заливат със своите светли и тъмни отблясъци. Планински гребен, където угасващият лъч на живота се смесва с бледия лъч на смъртта. Гробовен полумрак.

Макар и да не вярваме в това, в което вярват тия жени, вярата осмисля и нашия живот, затова никога не сме могли да гледаме без известен благоговеен и съчувствен трепет, без състрадание, примесено с малко облажаване, тези самоотвержени плахи и доверчиви създания, тези скромни и благородни души, които се осмеляват да живеят на прага на неведомото, застанали в очакване между затворения вече за тях земен свят и неразтворилото се още небе, обърнати към светлината, която не виждат, стоплени само от мисълта, че знаят къде се намира тя, изпълнени с копнеж по бездната и съкровеното, вперили поглед в неподвижния мрак, тръпнещи, възнасяни в известни часове от могъщото дихание на вечността.

[1] В мир (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Жесток вавилонски пълководец, станал легендарен. — Б.пр. ↑

[3] Натебеширен вол (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Атинска гимназия, където четял лекциите си Аристотел. — Б.пр. ↑

[5] Волтер се възнася към Бога (лат.). — Б.пр. ↑

Книга осма
Гробищата вземат това, което им се дава

I
Тук се обсъжда как може да се влезе в манастира

В такъв дом беше „паднал от небето“ според думите на Фошльован Жан Валжан.

Той се беше покатерил по стената на градината при ъгъла на улица Полонсо. Ангелският химн, долетял до слуха му посред нощ, беше хорът на монахините, пеещи утринна. Залата, зърната в мрака, беше параклисът. Проснатият на земята призрак беше сестрата, изпълняваща изкуплението. Хлопатарката, чието дрънчене го беше изненадало толкова много, беше звънчето, закачено на коляното на дядо Фошльован.

Щом настаниха Козет в леглото, Жан Валжан и Фошльован, както видяхме, вечеряха с чаша вино и парче сирене пред буйно пламтящия огън. После, тъй като единственото легло в барачката беше заето от Козет, двамата се проснаха върху купчина слама. Преди да затвори очи, Жан Валжан промълви:

— Налага се да остана тук за постоянно.

Тези думи цяла нощ не дадоха мира на Фошльован.

Всъщност нито единият, нито другият можаха да заспят.

Жан Валжан си даваше сметка, че щом веднъж Жавер го е открил и е по следите му, той и Козет ще бъдат загубени, ако се мярнат в града. Понеже новият вихър, който беше налетял върху него, го беше запратил в манастира, той имаше сега само една мисъл: как да остане там. За клетник в неговото положение манастирът беше едновременно най-опасното и най-безопасното място. Най-опасното, понеже никакъв мъж нямаше право да прекрачи прага му и ако го откриеха, щеше да бъде заловен на местопрестъплението и го чакаше непременно затвор. Най-безопасното, защото, ако успееше да издействува да бъде приет и да остане в него, никой не би се сетил да го дири там. Не беше ли истинско спасение за него да обитава място, което никой друг не можеше да обитава?

И Фошльован от своя страна си блъскаше главата над същия проблем. Тревожеше го преди всичко, че нищо не проумяваше от случилото се. Как чичо Мадлен беше успял да попадне тук, през тия високи зидове? Манастирски стени не се прескачат. Особено с дете. Как ще се качи по отвесна стена с дете на ръце? Откъде идваха двамата? Откакто беше постъпил в манастира, дядо Фошльован не беше чувал нищо за Монтрьой-сюр-мер и нямаше понятие за станалите събития. Затвореното лице на чичо Мадлен не предразполагаше към въпроси. Освен това Фошльован си казваше: „Праведник не се разпитва.“ Уважението, което хранеше към чичо Мадлен, беше останало съвсем непокътнато. По няколкото думи обаче, изплъзнали се от Жан Валжан, дядо Фошльован предположи, че господин Мадлен навярно е фалирал през тия трудни времена и че кредиторите му го преследват. Или пък е замесен в някаква политическа афера и се крие. Това обяснение допадна на стария градинар, който подобно на много други наши селяни северняци дълбоко в душата си беше бонапартист. Мъчейки се да се укрие, господин Мадлен беше намерил убежище в манастира и естествено искаше да остане в него. Едно само оставаше необяснимо и Фошльован напразно си блъскаше главата да го разбере: как чичо Мадлен беше попаднал вътре, и то заедно с това момиченце. Фошльован ги виждаше, докосваше ги, говореше им, а просто не вярваше на очите си. С тях в барачката му беше влязло необяснимото. Той правеше слепешком всевъзможни догадки; едно само му беше горе-долу ясно: „Господин Мадлен ми спаси живота.“ Това едничко неоспоримо обстоятелство всъщност беше достатъчно и то определи по-нататъшното му поведение. Той си каза: „Сега е мой ред да му помогна.“ А съвестта му добави: „Господин Мадлен не му мисли толкова, когато се пъхна под колата, за да те измъкне оттам.“ И дядо Фошльован реши да спаси господин Мадлен.

Независимо от решението си той си зададе още няколко въпроса и си отговори сам:

„След всичко, което той направи за мене, бих ли го спасил, ако беше крадец? Разбира се. А ако беше убиец? Разбира се. А щом е светец? От само себе си се разбира.“

Но каква мъчна задача! Как да го задържи в манастира? Фошльован не се уплаши пред това едва ли не химерично начинание. Бедният пикардски селянин се нае да изкачи крепостните стени на манастира и непристъпните възвишения на устава на свети Бенедикт, въоръжен само със своята преданост, добронамереност и вродена селска хитрост, поставена този път в услуга на великодушно намерение. Дядо Фошльован беше прекарал целия си живот като непоправим егоист и на края на дните си, сакат, недъгав, загубил вече интерес към каквото и да било, можа да изпита сладостта на признателността и когато му се представи възможност да извърши едно добро дело, се спусна жадно като човек, който в предсмъртния си час докопва и изпива на един дъх чаша хубаво вино, невкусвано никога досега. Трябва да добавим, че въздухът, който дишаше тук от няколко години вече, беше унищожил постепенно себелюбието му и у него се беше породила потребност да извърши нещо добро.

Той реши да се посвети всецяло на спасението на господин Мадлен.

Преди малко го нарекохме „беден пикардски селянин“. Определение вярно, но непълно. В този момент от повествованието ни няма да бъде излишно да дадем по-подробна характеристика на дядо Фошльован. Той беше селянин, но беше работил като писар у един нотариус, затова вродената му хитрост се беше обогатила с известна ловкост, а вроденото му простодушие — с известна проницателност. Понеже по различни причини не му беше провървяло в работата, от писар беше изпаднал до колар и общ работник. Но освен ругатните и камшика, които, както изглежда, бяха необходими за конете, у него беше оцеляло нещо от някогашния писар. Природно умен, той не говореше за себе си в множествено число и умееше да води разговор, което не се среща често на село, затова другите селяни казваха за него: „Говори, кажи-речи, като господин с бомбе.“ Фошльован спадаше всъщност към хората, които волният език на миналото столетие наричаше полугражданин, полуселянин, а метафорите, употребявани в дворците по адрес на бедняшките хижи, ги класираха в категорията „малко нещо селяк, малко нещо гражданин или, с други думи, ни риба, ни рак“. Този жалък старик, стъпил с единия крак в гроба, макар и много изстрадал и изпаднал вследствие нерадата си участ, беше човек на първия порив, поддаващ се на чувствата си. Ценно качество, което предпазва от лоши постъпки. Недостатъците и пороците, от каквито той не бе лишен, бяха повърхностни. Изобщо той беше от хората, които печелят при по-близко опознаване. На старческото му лице нямаше нито една от ония грозни бръчки в горната част на челото, които свидетелствуват за злост или тъпота.

Призори, след като цяла нощ си беше блъскал главата, дядо Фошльован отвори очи. Господин Мадлен седеше върху купчината слама и гледаше спящата Козет. Фашльован също седна на постелята си и каза:

— Ами сега, като сте се намърдали веднъж в манастира, как ще направим да влезете още веднъж?

Този негов въпрос обобщаваше положението и напълно събуди Жан Валжан от неговата унесеност.

Двамата започнаха да се съвещават.

— Първото нещо, което трябва да направите, е да не се мяркате извън стаята. Нито вие, нито детето. Една крачка в градината и всичко ще отиде по дяволите.

— Правилно — забеляза Жан Валжан.

— Господин Мадлен — продължи дядо Фошльован, — вие попаднахте тук в много подходящ, искам да кажа, много тъжен момент. Една от тукашните дами е тежко болна. Тъй че никой няма да се занимава с нас. Изглежда, че тя бере душа. Сега четат четиридесетчасовите молитви. Цялата обител е с главата надолу. Само това им е грижата. Тая, дето се готви да си върви, е същинска светица. Тук впрочем всички сме праведници. Единствената разлика между мене и тях е, че те казват „нашата килия“, а аз — „моята соба“. Сега ще четат молитвата за умиращите, а после — молитвата за умрелите. Днес никой няма да ни закача. Но за утре не отговарям.

— Но нали барачката е зад стената и пред нея има някакви развалини и дървета. Сигурно не се вижда от манастира.

— Не само това, ами монахините никога не стъпват насам.

— Е какво тогава? — запита Жан Валжан.

Въпросът, който се съдържаше във възклицанието: „Е какво тогава?“, означаваше: „В такъв случай мен ми се струва, че съвсем спокойно можем да се укрием тук.“ На този именно неизказан въпрос отговори Фошльован:

— Тук има деца.

— Какви деца?

Тъкмо когато Фошльован се канеше да обясни, проехтя камбанен звън.

— Калугерицата е умряла — каза той. — Камбаната бие за умряло. — И той направи знак на Жан Валжан да се ослуша.

Камбаната прозвъни втори път.

— За умряло бие, господин Мадлен. Тя ще звъни така всяка минута цели двадесет и четири часа, докато изнесат тялото от църквата. Та какво ви разправях, да, и те си играят. Достатъчно е през междучасието топката им да се изтърколи насам и децата се приближават въпреки запрещението и тършуват навред, докато я намерят. Тия херувимчета са същински дяволчета.

— Ама кои? — недоумяваше Жан Валжан.

— Момиченцата. Бързо-бързо ще ви открият. И, току-виж, се разкрещели: „Хей! Тук има мъж!“ Само че днес няма опасност. Няма да има междучасие. Целия ден ще се молят. Нали чувате камбаната? Както ви казах, по един удар всяка минута. За умряло бие.

— Аха, разбирам, дядо Фошльован, тук има пансионерки — каза Жан Валжан, като в същото време си помисли: „Ето че и възпитанието на Козет ще бъде осигурено.“

Фашльован възкликна:

— Ехе! Момичета колкото щеш! Че като се разврякат около вас, че като се разбягат! Тук, ако си мъж, все едно, че си чумав. Нали виждате какъв звънец са ми окачили на крака, като на добиче.

Жан Валжан преценяваше замислен положението.

— Само в този манастир е спасението ни — прошепна той и след малко повиши глас: — Да, най-мъчното е как да остана тук.

— Не — каза Фошльован, — по-мъчно е да излезете оттук.

Кръвта на Жан Валжан се отдръпна в сърцето му.

— Да изляза ли?

— Да, господин Мадлен, за да влезете, както си е прието, ще трябва първом да излезете.

И като изчака следващия погребален звън, дядо Фошльован продължи:

— Не може да ви намерят тук току-така. Откъде сте дошли? За мене вие сте паднали от небето, защото ви познавам, но за пред монахините ще трябва да влезете през вратата.

Изведнъж задрънка зачестено друга камбана.

— Аха! — забеляза дядо Фошльован. — Звънят за майките-избирателки. Свикват ги на съвет. Винаги има съвет, когато някоя от монахините умре. Днешната умря на разсъмване. Все на разсъмване умират. Дали не бихте могли да излезете по същия път, по който сте влезли? Чакайте, не че искам да ви разпитвам, но откъде влязохте наистина?

Жан Валжан побледня. Само при мисълта да се спусне повторно на зловещата уличка той цял изтръпна. Представете си, че бягате от пълна с тигри гора и едва излезли от нея, някой приятел ви посъветва да се върнете назад. Жан Валжан си мислеше, че целият квартал още гъмжи от полицаи; агенти, оставени на пост, стражи на всяка крачка, ужасни лапи, които посягат да го сграбчат за яката, а може би и самият Жавер на кръстопътя.

— Невъзможно, дядо Фошльован! — каза той. — Допуснете, че съм паднал от небето.

— Но аз ви вярвам, наистина ви вярвам — поде Фошльован. — Няма нужда и вие да ми го казвате. Господ-Бог ви е взел в ръка, за да ви види по-отблизо, и после ви е пуснал тук. Само че той навярно е възнамерявал да ви сложи в мъжки манастир, но е сбъркал. Хайде сега пък друг звънец. Това е за вратаря, да отиде да обади в общината, за да повикат доктора за покойниците, който трябва да установи, че е умряла. Все така правят при смърт. Тукашните дами не обичат твърде това посещение. Докторите си нямат срам за пет пари. Ще повдигне булото, а виж, че повдигнал й нещо друго. Колко бързо пращат за доктора този път! Какво ли е станало? Момиченцето ви още спи. Как се казва?

— Козет.

— Щерка ли ви е? Искам да кажа, сигурно сте й дядо, нали?

— Да.

— За нея ще бъде лесно да излезе оттук. Аз минавам през един заден вход, направо от двора. Почуквам. Портиерът отваря. Минавам с коша на гърба, а в коша детето. И си излизам. Нищо по-просто, дядо Фошльован излиза с кош на гърба. Ще кажете само на малката да седи мирно вътре. Ще я завием с брезента. Ще я оставя за колкото време трябва у една моя стара приятелка, овощарката на улица Шмен-Вер. Тя е глуха и в стаята й има малко одърче. Ще й извикам на ухото, че момичето е моя племенница, да го гледа до утре, а после малката ще влезе в манастира заедно с вас. Защото аз все ще измисля как да ви въведа, Няма що. Но как да излезете?

Жан Валжан поклати глава.

— Въпросът е само никой да не ме види. Това е важното, дядо Фошльован. Изнамерете някакъв друг начин да ме измъкнете оттук като Козет в кош и под брезент.

Фошльован се почеса зад ухото със средния си пръст, признак на сериозно затруднение.

Трето прозвъняване на камбаната го отвлече от мислите му.

— Докторът на покойниците си отива — каза той. — Погледнал е и е заявил: „Умряла е, няма лъжа.“ А щом лекарят подпише паспорта за рая, от погребалната служба пращат ковчег. Ако умрялата е майка, майките я нареждат в ковчега, ако е сестра — сестрите. След това аз заковавам сандъка. Това спада към задълженията ми на градинар. Градинарят е малко нещо гробар. Оставят я в долното помещение на църквата, което се свързва с улицата и в което не може да влезе никой друг мъж освен лекаря на покойниците. Аз и гробарите не се смятаме за мъже. Та в това стайче заковавам сандъка. Гробарите идват да го вземат и дий, към гробището! А оттам в рая. Донасят празен сандък, изнасят го пълен. Това е то погребение. De profundis.[1]

Полегат слънчев лъч играеше по лицето на Козет, която беше поразтворила устенца и приличаше на ангелче, пиещо струя светлина. Жан Валжан се загледа повторно в нея и престана да слуша приказките на Фошльован.

Като не те слушат, това още не значи, че трябва да млъкнеш. Нашият стар градинар продължаваше да бъбри невъзмутимо:

— Гроба изкопават в гробището Вожирар. Разправят, че щели да махат това гробище. То е старо, не отговаря на правилата, няма, така да се каже, мундир и скоро ще мине в пенсия. Жалко, защото е много удобно. Там имам един приятел, дядо Метиен, гробаря. Тукашните монахини се ползуват с една привилегия: отнасят ги на гробището, когато се смрачи. Има специална наредба на префектурата за тази цел. Брех, че събития само от вчера! Майка Разпятие умря, а чичо Мадлен…

— Се погреба — допълни с тъжна усмивка Жан Валжан.

Дядо Фошльован се улови за тази дума:

— Че вие какво си мислите? Настаните ли се окончателно тук, то си е, кажи-речи, погребение.

Камбаната прозвъни за четвърти път. Фошльован откачи чевръсто от пирона наколенника със звънчето и го затегна на коляното си.

— Този път е за мене. Игуменката ме вика. Добре де, окачвам си обицата. Господин Мадлен, не мърдайте оттук и ме чакайте. Нещо се е случило. Ако сте гладен, ето ви вино, хляб и сирене.

И той излезе от барачката, бъбрейки си сам:

— Ида де, ида!

Жан Валжан го проследи с поглед. Дядо Фошльован бързаше през градината, доколкото му позволяваше хромият крак, като поглеждаше мимоходом пъпешите си.

Преди още да минат десет минути, прогонвайки със звънчето монахините от пътя си, дядо Фошльован стигна до една врата и потропа лекичко на нея. Тих глас се обади отвътре:

— Вовеки веков. Вовеки веков — което означаваше: „Влезте.“

Това беше вратата на приемната, предназначена за градинаря, когато идваше по работа. Тя беше в съседство със заседателната зала. Седнала на единствения стол в приемната, игуменката очакваше дядо Фошльован.

II
Фошльован затруднен

За хора с по-особен душевен строй или спадащи към по-особено съсловие, най-вече свещеници и калугери, е свойствено да добиват при критични обстоятелства развълнувано и същевременно сериозно изражение. Когато Фошльован влезе в приемната, такава именно сложна загриженост беше отпечатана по лицето на игуменката, жизнерадостната обикновено майка Непорочност, пленителната и начетена госпожица дьо Бльомьор.

Градинарят се поклони плахо и се спря на прага на килията. Игуменката, заета с броеницата си, вдигна очи и промълви:

— А, вие ли сте, дядо Фован!

В манастира всички се обръщаха към него с това съкратено име.

Фошльован се поклони повторно.

— Накарах да ви извикат, дядо Фован.

— Ето ме, преподобна майко.

— Трябва да говоря с вас.

— И аз трябва да ви кажа нещо, преподобна майко — заяви смело Фошльован, цял изтръпнал вътрешно.

Игуменката го погледна.

— Така ли? Някакво съобщение?

— Една молба.

— Добре, говорете.

Бившият писар Фошльован спадаше към селяните, на които не липсва известна самоувереност. Малко невежество, подправено с хитрост, е силно оръжие. Човек не се пази и се нанизва на него. През двете години и нещо, прекарани в манастира, дядо Фошльован беше спечелил доверието на монахините. Постоянно сам, извън грижите си по градината той имаше само едно занимание — любопитството. Както живееше настрана от суетящите се насам-натам забулени жени, той виждаше пред себе си само движещи се сенки, но наблюдателността и проницателността му бяха помогнали да облече в плът призраците и всички тези мъртви за външния свят жени бяха оживели за него. Той приличаше на глух човек, чието зрение се изостря за сметка на слуха, или на слепец, чийто слух се изостря за сметка на зрението. Беше се постарал да разграничи смисъла на различните камбанни удари и това му се беше удало, така че в загадъчната и безмълвна обител нямаше нищо скрито за него. Този невнятен сфинкс шепнеше на ухото му всичките си тайни. Фошльован знаеше всичко, но не издаваше нищо. В това се заключаваше изкуството му. Всички в манастира го смятаха за глупав. Голямо достойнство в очите на религията. Майките-избирателки се отнасяха почтително към градинаря. Той беше любопитен, но не задаваше никога въпроси. Освен това водеше порядъчен живот, излизаше само по неотложна работа, свързана с овощната или зеленчуковата градина. Тази негова сдържаност много се ценеше. Самият той обаче беше успял да развърже езиците на двама мъже: манастирския вратар, чрез който узнаваше подробно всичко, което ставаше в приемната, и гробаря, чрез който се беше добрал до всичко, свързано с погребенията. Така че беше осведомен двояко по отношение на монахините: и за живота, й за смъртта им. Но той не злоупотребяваше никак с разкритите тайни. Общността държеше на него. Стар, куц, сляп за всичко около него, навярно и малко глух — колко много качества! Мъчно биха намерили достоен негов заместник.

Затова старецът, напълно съзнаващ цената си, уверено се спусна по селски маниер в многословна и дълбокомислена реч. Говори надълго за възрастта си, за недъга си, за тежестта на годините, които занапред трябвало да се броят двойно, за растящите задължения в работата си, защото градината е голяма и понякога трябва по цели нощи, като последната нощ например, да покрива с рогозки пъпешите, когато небето било изцъклено, и най-сетне изплю камъчето: имал брат (монахинята трепна), вече доста възрастен брат (монахинята пак трепна, но този път не толкова тревожно), и ако те нямали нищо против, брат му можел да се настани с него тук и да му помага; той бил отличен градинар и манастирът щял да има голяма изгода от него, много повече, отколкото от самия дядо Фошльован; ако не приемели брат му, понеже самият той се чувствувал съвсем изтощен и не смогвал да върши работата, щял да бъде принуден, макар и с голямо съжаление, да напусне манастира. Брат му имал внучка и щял да я доведе със себе си, а тя щяла да се възпитава в страх Божи тук и, кой знае, може би щяла да стане монахиня един ден.

Когато той приключи речта си, игуменката престана да прехвърля броеницата между пръстите си и му каза:

— Ще можете ли до довечера да си набавите железен прът?

— За какво?

— За да го използувате като лост.

— Да, преподобна майко.

Без да прибави нито дума повече, игуменката стана и влезе в съседната стая — съвещателната зала, — където по всяка вероятност бяха събрани майките-избирателки. Фошльован остана сам.

III
Майка Непорочност

Измина почти четвърт час. Игуменката се върна и седна на стола си. И двамата събеседници бяха угрижени. Записваме колкото се може по-точно техния диалог.

— Дядо Фован?

— Да, преподобна майко?

— Нали знаете параклиса?

— Аз слушам там богослужението от едно малко отделение.

— Влизали ли сте по работа в отделението за хора?

— Два-три пъти.

— Там трябва да се повдигне една плоча.

— Тежка ли е?

— Плочата на пода, до олтара.

— Плочата, която затваря гробницата?

— Точно тя.

— Ето случай, когато би трябвало да има още един мъж.

— Майка Възнесение ще ви помогне, тя е яка като мъж.

— Жена никога не може да замени мъж.

— Само с жена разполагаме, за да ви помогне. Всеки прави това, което е по силите му. Отец Мабийон цитира в труда си четиристотин и седемнадесет послания на свети Бернар, а Мерлонус Хорстиус — само триста шестдесет и седем, но аз не презирам Мерлонус Хорстиус само заради това.

— Аз също не го презирам.

— Истинската заслуга се състои в това да направиш всичко, което е по силите ти. Манастирът не е строителен обект.

— Но и жената не е мъж. Виж, брат ми, това се казва як мъж!

— Затова пък вие ще имате лост.

— Само такъв ключ отваря такава врата.

— На камъка има халка.

— Ще провра лоста през нея.

— Камъкът е поставен тъй, че да може да се завърта.

— Добре, преподобна майко, ще отворя гробницата.

— Четирите майки, изпълняващи ролята на псалти, ще ви помагат.

— Ами като отворим гробницата, после какво?

— После ще трябва да я затворите.

— Това ли е всичко?

— Не.

— Дайте нарежданията си, преподобна майко.

— Фован, ние имаме доверие във вас.

— Аз съм тук, за да изпълнявам заповедите ви.

— И за да премълчавате всичко.

— Да, преподобна майко.

— След като отворите гробницата…

— Ще я затворя повторно.

— Да, но преди това…

— Какво, преподобна майко?

— Преди това ще трябва да свалите долу нещо.

Настана мълчание. Игуменката издаде напред долната си устна в знак на колебание, после каза:

— Дядо Фован?

— Да, преподобна майко?

— Нали знаете, че една майка почина тази сутрин?

— Не.

— Нима не чухте камбаната?

— В дъното на градината нищо не се чува.

— Вярно ли?

— Едва чувам звънеца за мене.

— Тя умря призори.

— Освен това тази сутрин вятърът духаше на обратна страна.

— Майка Разпятие, блаженопочивша.

Игуменката повторно млъкна, раздвижи устни, като че ли изрече някаква молитва на ум, и поде:

— Преди три години една янсенистка, госпожа дьо Бетюн, прие истинската вяра само като видя майка Разпятие да се моли.

— А, ето, сега чувам погребалната камбана, преподобна майко!

— Майките я отнесоха в стаята на покойниците, която се свързва с църквата.

— Зная.

— Никой друг мъж не може и не бива да влезе в тази стая освен вас. Следете внимателно за това. Какво би станало, ако в стаята на покойниците влезеше кой да е мъж!

— И таз добра!

— Какво?

— И таз добра!

— Какво казвате?

— Казвам и таз добра.

— Защо и таз добра?

— Но аз казвам просто така, и таз добра, преподобна майко.

— Не мога да ви разбера. Защо казвате и таз добра?

— За да потвърдя вашите думи, преподобна майко.

— Но аз не съм казвала и таз добра!

— Е да, вие не казахте, но аз го казвам, за да кажа същото, което казвате и вие.

В този миг изби девет часа.

— В девет часа и във всеки час хвала и преклонение пред светите дарове на престола — промълви игуменката.

— Амин — каза Фошльован.

Часовникът изби навреме. Той прекъсна спора около „и таз добра“. Ако не беше той, игуменката и дядо Фошльован сигурно никога нямаше да се разберат.

Фошльован избърса челото си.

Игуменката отново пошепна нещо само на себе си, навярно цитат от светото писание, после повиши глас:

— Приживе майка Разпятие връщаше хората в правата вяра, а след смъртта си ще прави чудеса.

— Сигурно ще прави! — съгласи се Фошльован, стараейки се да не изпусне пак някоя неуместна дума.

— Дядо Фован, майка Разпятие беше Божие благословение за нашата обител. Безспорно не всекиму е дадено да умре като кардинал дьо Берюл по време на светата литургия и да предаде Богу дух с думите: „Hanc igitur oblationem.“[2] Но макар и нашата покойница да не беше удостоена с такова щастие, нейната кончина беше завидна. Тя остана в пълно съзнание до последния си миг; говореше с нас, след това заговори с ангелите. Каза ни последната си воля. Ако бяхте по-дълбоко вярващ и ако бяхте присъствували в този миг в килията й, тя навярно щеше да изцели крака ви, докосвайки го с десницата си. Майка Разпятие се усмихваше. Чувствувахме, че възкръсва в Бога Отца. Блажена кончина!

Фошльован помисли, че игуменката завършва някаква молитва.

— Амин! — каза той.

— Дядо Фован, волята на мъртвите трябва да бъде изпълнена.

Игуменката прехвърли няколко зърна от броеницата си. Фошльован мълчеше. Тя продължи:

— Аз се допитах по този въпрос до неколцина духовници, които пишат в името господне и проучват историята на монашеския живот. Плодовете на техните усилия са удивителни.

— Преподобна майко, оттук камбаната за умряло се чува много по-хубаво, отколкото от градината.

— Впрочем тя не е вече обикновена покойница, тя е светица.

— Като вас, преподобна майко.

— Тя от двадесет години спеше в ковчега си със специално разрешение на светия отец папа Пий VII.

— Който короняса импе… Буонапарте.

Това напомняне беше съвсем неудачно за човек, съобразителен като дядо Фошльован. За щастие, увлечена в мисълта си, игуменката не го чу. Тя продължи:

— Дядо Фован?

— Да, преподобна майко.

— Кападокийският архиепископ свети Диодор пожела да напишат на гробницата му само една дума: „acarus“, която значи червей. И това беше изпълнено. Нали така?

— Да, преподобна майко.

— Аквалийският абат, блаженият Мецокан, пожела да бъде погребан под бесилката и волята му беше изпълнена.

— Точно така.

— Свети Теренций, епископ на град Порт, при устието на река Тибър, пожела да издълбаят върху надгробната му плоча знака, който слагали над гробовете на отцеубийците, та минувачите да плюят над гроба му. И това било изпълнено. Длъжни сме да се подчиняваме на волята на покойниците.

— Амин.

— Тялото на Бернардус Гвидонис, роден във Франция близо до Рош-Абей, било отнесено по негово поръчение, противно на волята на кастилския крал, в доминиканската църква в Лимож, макар че Бернардус Гвидонис бил епископ на Тюи в Испания. Може ли някой да каже противното?

— Дума да не става, преподобна майко.

— Това събитие е удостоверено и от Плантавит дьо ла Фос.

Игуменката отрони мълчаливо още няколко зърна от броеницата си и продължи:

— Дядо Фован, майка Разпятие ще бъде погребана в ковчега, в който спи от двадесет години насам.

— Това е правилно.

— Смъртта ще бъде продължение на съня й.

— Значи, ще я закова в нейния ковчег?

— Да.

— А не в общинския сандък?

— Точно така.

— Аз изпълнявам нарежданията на преподобната обител.

— Четирите майки от хора ще ви помогнат.

— Да закова ковчега ли? Аз мога сам.

— Не, за да го спуснете долу.

— Къде?

— В гробницата.

— Коя гробница?

— Под олтара.

Фошльован трепна от изненада.

— В гробницата под олтара?

— Под олтара.

— Да, но…

— Ще повдигнете плочата с лоста, като го проврете през халката.

— Но…

— Трябва да се подчиняваме на волята на мъртвите. Последното желание на майка Разпятие беше да бъде погребана под олтара на параклиса, за да не лежи в неосветена земя, да си остане и мъртва там, където се е молила приживе. Така пожела тя или по-право, така ни заповяда.

— Но нали това е забранено?

— Забранено от хората, повелено от Бога.

— Ами ако някой узнае?

— Ние имаме доверие във вас.

— О, колкото до мене, по-скоро камък от оградата ви ще проговори, отколкото аз.

— Съветът се събра. Майките-избирателки, до които се допитах и които още разискват, решиха майка Разпятие да бъде погребана съгласно желанието й в собствения й ковчег под нашия олтар. Помислете сам, дядо Фошльован, ами ако тук почнат да стават чудеса! Какво прославяне за нашата обител во име господне! Чудесата обикновено са свързани с мощите.

— Само че, преподобна майко, ако чиновникът от санитарката комисия…

— Когато е ставало въпрос за погребение, свети Бенедикт II се е противопоставял дори на Константин Погонат.

— Но нали полицейският комисар…

— Хонодмер, един от седемте немски крале, които завладяха Галия по времето на император Констанций, е признал изрично правото на монасите да почиват в лоното на религията или с други думи, под олтара.

— Ами инспекторът от префектурата…

— Светската власт не представлява нищо пред кръста. Мартин, единадесетият глава на ордена Гранд-Шартрьоз, бил дал следния девиз на своите монаси: „Stat crux dum volvitur orbis.“[3]

— Амин — отвърна Фошльован, който се измъкваше невъзмутимо с тази формула всеки път, когато чуеше латински.

Който е мълчал прекалено дълго, се задоволява с каквато и да било аудитория. В деня, когато ораторът Гимнасторас излязъл от затвора, претъпкан от дилеми и силогизми, той се спрял пред първото срещнато дърво и му държал реч, полагайки неимоверни усилия да го убеди в правотата си. Игуменката, спазваща обикновено обета на мълчание и терзана от нуждата да се изкаже, стана и заговори поривисто и красноречиво подобно на отприщен яз:

— От дясната ми страна е Бенедикт, от лявата — Бернар. А кой е Бернар? Пръв абат на Клерво. Нека бъде благословено селцето Фонтен в Бургундия, където той се е родил. Баща му се казвал Теслен, а майка му — Алет. Почнал е монашеския си живот в Сито, за да го завърши в Клерво. Ръкоположен е бил за абат от Гийом дьо Шампо, епископ на Шалон-сюр-Сон. Имал е седемстотин послушници и е основал сто и шестдесет манастира. Сразил е Абелар на консилиума в Санс през 1140 година, както и Пиер дьо Брюи и ученика му Анри ведно с цяла група заблудени, които се наричали апостолици. Объркал Арно де Брешиа, унищожил монаха Раул, еврейския убиец, установил надмощие по време на Реймския събор в 1148 година, допринесъл за осъждането на епископа на Поатие, Жилбер дьо ла Поре, както и на Еон дьо л’Етоал, уреждал споровете между принцовете, показал пътя към истинската вяра на крал Людовик Млади, давал съвети на папа Евгени III, ръководел манастира в Тампл, организирал кръстоносен поход, извършил двеста и петдесет чудеса в живота си, а тридесет и девет от тях само в един ден.

А кой е Бенедикт? Патриарх на Монте Касино. Вторият Основател на манастирските устави, свети Василий на Запада. От ордена му са излезли четиридесет папи, двеста кардинали, петдесет патриарси, хиляда и шестстотин архиепископи, четири хиляди и шестстотин епископи, четири императори, дванадесет императрици, четиридесет и шест крале, четиридесет и една кралици, три хиляди и шестстотин канонизирани светци, а самият му орден е просъществувал хиляда и четиристотин години! От едната страна свети Бернар, а от другата — чиновникът от санитарната комисия! От едната страна свети Бенедикт, а от другата — градският инспектор! Държава, инспекции, погребални процедури, всевъзможни правилници, административни власти, какво ни влиза в работата всичко това? Всеки би се възмутил, ако знае как се отнасят с нас! Да нямаме дори правото да отдадем тленните си останки на Христа! Вашите санитарни власти са чисто революционна измислица! Бог, подвластен на полицейския пристав! Какъв век! Не възразявайте, Фован!

Дядо Фошльован не се чувствуваше много добре под този душ. Игуменката продължи:

— Това, че монасите имат право да бъдат погребвани в своя манастир, е вън от съмнение за когото и да било. Само фанатиците и еретиците го отричат. Живеем в страшно объркани времена. Хората нямат представа за неща, които са длъжни да знаят, а знаят това, което би трябвало да не знаят. Невежество и нечестивост. В нашата епоха се срещат хора, които не могат да направят разлика между великия свети Бернар и така наречения Бернар от ордена на Бедните католици, някакъв си добър духовник, живял през тринадесети век! Богохулството на други стига дотам, че сравняват ешафода на Людовик XVI с кръста на Христа! Та Людовик XVI беше само крал и нищо повече! Те нямат страх от Бога! Няма вече нито праведници, нито грешници! Знаят името на Волтер, а не знаят името на Сезар дьо Бюс. А Сезар дьо Бюс беше светец, докато Волтер е направо неверник. Последният архиепископ, кардинал на Перигор, не знаеше дори, че Шарл дьо Гондрен замести кардинал дьо Берюл, че Франсоа Бургоен замести Гондрен, Жан-Франсоа Сено — Бургоен, а бащата на света Марта — Жан-Франсоа Сено. Името на отец Котон е известно не защото той е един от тримата основатели на конгрегацията Оратория, а защото е станал предмет на ругатните на хугенотския крал Анри IV. Светските хора обичат Франсоа дьо Сал, защото хитрувал при игра на карти. Не стига всичко това, ами обсипват религията с хули. Защо? Защото имало недостойни свещенослужители. Защото галският епископ Сажитер бил брат на амбрьонския епископ Салон и двамата станали последователи на Момол. Че какво от това? Попречило ли е това на Мартен дьо Тур да стане светец и да даде половината си плащ на нищия? Обявяват се против светците. Затварят си очите пред истината. Привикнали са към мрака. Най-кръвожадни са слепите зверове. Никой не се замисля сериозно за ада. О! Недостоен народ! „В името на краля“ означава днес „В името на революцията“. Хората са забравили своя дълг не само към живите, но и към мъртвите! Не се позволява да умреш като праведник! И гробът стана достояние на властите! Какъв ужас! Негово светейшество папа Лъв II написа по този именно повод две послания, едното до Пиер Нотер, другото до краля на вестготите, за да се противопостави и отхвърли по отношение на мъртвите властта на екзарха и върховната власт на императора. Шалонският епископ Готие оказа отпор по същия въпрос на бургундския херцог Отон. По-рано административните власти бяха на наша страна. По-рано ние имахме право на глас дори по мирски въпроси. Абат Сито, глава на ордена, беше почетен съветник в бургундския върховен съд. Нашите покойници са в наша власт. Нима тялото на самия свети Бенедикт не почива във Флоренция, в абатството Фльори, наречено Сен-Бьоноа-сюр-Лоар, макар че той умря в Монте Касино, Италия, в събота, 543 година, през месец март, ден 21? Това не подлежи на оспорване. Аз изпитвам отвращение към тези, които хвалебствуват, мразя богомолците, ненавиждам еретиците, но още повече бих ненавиждала този, който би ни противоречил в дадения случай. Достатъчно е само да се надзърне в писанията на Арну Вион, Габриел Бюслен, Тритем, Моролюкс и дон Лука д’Ашри.

Игуменката си пое дъх и се обърна към Фошльован:

— Решено ли е, дядо Фован?

— Решено, преподобна майко.

— Можем ли да разчитаме на вас?

— Ще изпълня волята ви.

— Много добре.

— Аз съм напълно предан на манастира.

— Разбрано. Ще затворите ковчега. Сестрите ще го отнесат в параклиса. Ще се отслужи заупокойна. После ще се приберем в манастира. Между единадесет часа и полунощ вие ще дойдете с лоста. Всичко ще се извърши в пълна тайна. В параклиса ще бъдете само вие, майка Разпятие и четирите майки, изпълняващи ролята на псалтове.

— И сестрата пред стълба.

— Тя няма да се обърне.

— Но ще чуе.

— Няма да чуе. Впрочем това, което е известно на манастира, остава неизвестно на света.

Отново настана мълчание. Игуменката продължи:

— Махнете звънчето. Няма нужда сестрата пред стълба да забележи присъствието ви.

— Преподобна майко?

— Какво има, дядо Фован?

— Идва ли вече докторът за покойниците?

— Ще дойде в четири часа. Камбаната за него удари вече. Нима наистина не чувате никакъв звън?

— Аз се ослушвам само за моя.

— Така и трябва, дядо Фован.

— Преподобна майко, ще ми трябва лост, дълъг поне шест стъпки.

— Откъде ще го вземете?

— Където има решетки, има и железни прътове. Има цяла купчина железарии в дъното на градината.

— Към единадесет и четвърт. Не забравяйте.

— Преподобна майко?

— Какво има?

— Ако имате някога друга подобна работа, брат ми е много як. Същински турчин.

— Гледайте да свършите колкото се може по-бързо.

— Аз не съм бог знае колко бърз. Нали съм куц. Затова имам нужда от помощник. Едва ходя.

— Да си хром, не е грях, това може би е дори благословение. Император Хенрих II, който се бори срещу антипапа Григорий и възстанови Бенедикт VIII, има две имена — „Свети“ и „Хромий“.

— Е, нека му е зле с две корони — забеляза дядо Фошльован, който недочуваше малко.

— Дядо Фован, аз размислих, елате по-добре един час по-рано. Да не се притеснявате. Бъдете пред главния олтар с железния лост точно в единадесет часа. Заупокойната служба започва в полунощ. Всичко трябва да бъде свършено поне четвърт час преди това.

— Ще сторя всичко, което е по силите ми, за да докажа усърдието си на обителта. Аз държа на думата си. Ще закова сандъка. Точно в единадесет часа ще бъда в параклиса. Там ще заваря майките и майка Разпятие. Двама мъже по-хубаво биха свършили работата, но здраве да е! Ще взема със себе си лоста. Ще отворим гробницата, ще свалим ковчега и ще затворим пак гробницата. А после ни лук яли, ни лук мирисали! Властите няма да се усъмнят в нищо. Това ли е всичко, преподобна майко?

— Не.

— Какво друго има?

— Празния ковчег.

Пак замълчаха за малко. Фошльован разсъждаваше. Игуменката — също.

— Дядо Фован, а какво ще правим с празния ковчег?

— Ще го закопаем в земята.

— Празен ли?

Ново мълчание. Дядо Фошльован махна с ръка, сякаш отпъди досадна мисъл.

— Преподобна майко, аз ще закова носилото в долната стаичка на църквата. Никой друг не може да влезе там освен мене. Ще хвърля отгоре погребалното платно.

— Само че когато носачите качват ковчега на катафалката и го свалят, за да го спуснат в гроба, ще усетят, че вътре няма нищо.

— Брей, дя… — възкликна дядо Фошльован.

Игуменката понечи да се прекръсти, гледайки втренчено градинаря. Завършекът „вол“ се спря в гърлото му.

Той побърза да измисли някакво средство, за да накара игуменката да забрави проклятието му.

— Преподобна майко, ще сложа пръст в ковчега. Все едно, че в него лежи някой.

— Имате право. Пръстта не се отличава от човека.

— Значи, вие ще се заемете с празния ковчег?

— Оставете на мене.

Лицето на игуменката, до този момент загрижено и неспокойно, се разведри. Тя му кимна с глава — жест на началство, когато отпраща подчинен. Фошльован се отправи към вратата. Тъкмо когато се канеше да излезе от стаята, игуменката повиши благо глас:

— Дядо Фован, много съм доволна от вас. Доведете ми утре след погребението вашия брат и му кажете да вземе и момиченцето си.

IV
Всеки би казал, че Жан Валжан е чел Остин Кастилехо

Крачките на хромия напомнят погледите на едноокия: не стигат лесно до целта. Освен това Фошльован беше много озадачен. Мина почти четвърт час, докато стигна до бараката в градината. Козет се беше събудила. Жан Валжан я беше настанил до огъня. Когато Фошльован влезе, Жан Валжан й показваше коша на градинаря, закачен на стената, и й обясняваше:

— Слушай сега добре, Козет. Ние трябва да излезем от тази къща, но после пак ще се върнем и ще си живеем много добре тук. Този чичко ще те изнесе на гърба си вътре в този кош. Ти ще ме чакаш у една леля. Аз ще дойда да те взема оттам. Само че ако искаш Тенардиерица да не те вземе отново, ще бъдеш послушна и няма да казваш нито дума.

Козет кимна с глава със сериозно изражение. Фошльован бутна вратата и Жан Валжан се обърна.

— Какво стана?

— Може да се каже, че подредих всичко и нищо — каза Фошльован. — Разрешиха ми да ви вкарам тук, но преди да ви вкарам, трябва да ви изкарам. Това е голяма мъчнотия. За малката лесно.

— Ще я изнесете ли?

— Ами тя ще мълчи ли?

— Гарантирам ви.

— Ами вас какво да ви правя, чичо Мадлен!

След кратко тревожно мълчание Фошльован възкликна:

— Но защо не искате да излезете оттам, откъдето сте влезли!

Както първия път Жан Валжан се ограничи със следния отговор:

— Невъзможно.

Фошльован измърмори недоволно, говорейки по-скоро сам на себе си, а не на Жан Валжан:

— Още нещо ме тревожи. Казах, че ще сложа пръст. Само че, ако вътре има пръст вместо труп, няма да е все едно, не върви: ще се изсулва насам-натам, ще трополи. Носачите ще усетят. Нали разбирате, чичо Мадлен, властите ще подразберат.

Жан Валжан го погледна втренчено и помисли, че градинарят бълнува.

— Как, дявол взел го, ще излезете оттук? — поде дядо Фошльован. — Защото това трябва да стане най-късно до утре. Утре ще ви въведа отново. Игуменката ще ви чака.

Тогава той обясни на Жан Валжан, че това е възнаграждение за услугата, която той, Фошльован, щял да окаже на манастира. Между другите си задължения той вземал участие и при погребенията, заковавал ковчезите и помагал на гробаря в гробищата. Умрялата същата сутрин монахиня била изказала желание да бъде погребана в собствения си ковчег, който й служел за легло, и да бъде спусната в гробницата под олтара на параклиса. Полицейските власти били забранили със специална наредба това, но покойницата спадала към праведниците, чиито предсмъртни желания свято се тачат. Игуменката и майките-избирателки решили да изпълнят волята й. Толкова по-зле за цивилните власти. Самият той щял да закове ковчега в килията на монахинята, да повдигне плочата в параклиса и да спусне мъртвата в гробницата. За благодарност игуменката щяла да приеме брат му като градинар в манастира, а племенницата му като пансионерка. Под брат му се разбирало естествено господин Мадлен, а под племенницата му — Козет. Игуменката му казала да доведе брат си на следващия ден вечерта след инсценираното погребение в гробищата. Но как щял да доведе отвън господин Мадлен, ако преди това той не е излязъл от манастира? Това било първото затруднение, но имало още едно — празният ковчег.

— Какъв е пък този празен ковчег? — попита Жан Валжан.

Фошльован отговори:

— Ковчегът на общинските власти.

— Какъв ковчег, какви власти?

— Щом някоя монахиня умре, идва общинският доктор и съобщава: „Една монахиня е умряла.“ Тогава от общината пращат ковчег. А на другия ден изпращат катафалка и двама гробари, за да вземат ковчега и да го отнесат на гробищата. Гробарите ще дойдат, ще повдигнат ковчега, а вътре — нищо.

— Че сложете нещо.

— Мъртвец ли? Нямам на разположение.

— Защо мъртвец?

— Ами какво друго?

— Жив човек.

— Кой жив човек?

— Мене например — каза Жан Валжан.

Фошльован беше седнал. Той подскочи, като че под стола му изпращя фишек.

— Вас?

— Защо не?

По устните на Жан Валжан се плъзна една от неговите редки усмивки, която приличаше на блед разсвет на зимно небе.

— Припомнете си, дядо Фошльован, нали самият вие казахте: „Майка Разпятие умря“, а пък аз добавих: „А чичо Мадлен го погребаха.“ Така и ще стане.

— Разбрах, вие се шегувате. Не можете да говорите сериозно.

— Напълно сериозно. Нали трябва да изляза някак оттук?

— Непременно.

— Не ви ли казах, че трябва да намерите и за мене кош и брезент?

— Добре де!

— Кошът ще бъде от чамови дъски, а брезентът от черен креп.

— Първо, няма да е черен, а бял. Монахините ги завиват в бял саван.

— Нека бъде бял.

— Вие сте съвсем различен от другите хора, чичо Мадлен.

Допирът с подобно въображение, което всъщност беше израз на необузданата и безразсъдна изобретателност на каторжника, внезапното му разгръщане сред мирната околна обстановка и вплитането му в „кроткото манастирско живуркане“ предизвикаха такава силна изненада у Фошльован, каквато би изпитал някой минувач, ако видеше чайка да лови риба в канавката край улица Сен-Дьони.

Жан Валжан доразви предложението си:

— Нали въпросът е да изляза оттук, без някой да ме види? Ето ви средство. Но обяснете ми най-напред по-подробно. Как става цялата тая работа? Къде се намира ковчегът?

— Празният ли?

— Да.

— Долу, в така наречената стая за покойниците. Поставен е върху две дървени подставки и е покрит с погребалния саван.

— Колко дълъг е сандъкът?

— Шест стъпки.

— А какво представлява стаята за покойниците?

— Стая в приземния етаж с прозорец с решетка откъм градината, затворен отвън с капаци. И с две врати: едната към манастира, другата към църквата.

— Коя църква?

— Общата, дето се влиза и откъм улицата.

— Имате ли ключовете от тия две врати?

— Не. Имам само ключа от вратата към манастира. Вратарят държи ключа към църквата.

— Кога отваря той тази врата?

— Отваря я само за да пусне гробарите, които идват за ковчега. Щом го изнесат, той пак заключва вратата.

— А кой заковава сандъка?

— Аз.

— Кой го покрива с погребалния саван?

— Пак аз.

— Сам ли оставате в стаята?

— Никой друг мъж освен общинския лекар не може да влезе в стаята за покойниците. Това е написано и на стената.

— Ще можете ли да ме скриете в тази стая довечера, когато всичко живо в манастира спи?

— Не. Но мога да ви скрия в тъмното килерче, през което се влиза в стаята за покойниците и където си държа сечивата за заравяне на мъртвите. Ключът е у мене.

— В колко часа утре ще дойде погребалната катафалка?

— Към три часа следобед. Погребението ще стане малко преди да се мръкне в гробището Вожирар. Не е много близо.

— Аз ще стоя скрит във вашето килерче цялата нощ и целия ден. Ами какво ще ям? Сигурно ще огладнея.

— Ще ви донеса нещо за ядене.

— Можете да дойдете да ме заковете в ковчега към два часа.

Фошльован отстъпи назад и закърши пръсти.

— Но това е невъзможно!

— Чудо голямо! Да вдигнеш чука и да забиеш няколко гвоздея в дъската!

Това, което изглеждаше съвсем невероятно за Фошльован, беше съвсем просто, повтаряме, за Жан Валжан. Той беше минавал през най-опасни премеждия. Всеки, който е бил затворник, познава изкуството да се смалява според диаметъра на отвора, който води към свободата. Затворникът неизбежно е изправен пред бягство, както болният пред криза, гибелна или спасителна. Бягството е един вид оздравяване. Какво не е готов да предприеме човек, за да оздравее? Да се остави да бъде закован и изнесен в сандък като стока, да живее дълго в затворена кутия, да диша без въздух, да сдържа диханието си по цели часове, да владее умението да се задушава, без да умре, това бе едно от тъмните дарования на Жан Валжан.

Впрочем ковчег с жив човек в него — идеално каторжническо спасително средство — е способ, използуван дори от императорите. Ако вярваме на думите на монаха Остин Кастилехо, точно такова средство е използувал Карл V, когато пожелал след абдикацията си да види още веднъж госпожа Пломб. Той я въвел и извел по такъв начин от манастира Сен-Жюст.

Фошльован се поокопити и възрази:

— Но как ще дишате?

— Ще дишам.

— В ковчега? Само като си помисля, почва да не ми стига въздухът!

— Все трябва да ви се намира някой свредел. Ще пробиете няколко малки дупки там, където ще ми бъде устата, и ще заковете, без да притиснете плътно капака.

— Тъй, ами ако се закашляте или кихнете?

— Който бяга, не кашля и не киха. Няма как, дядо Фошльован — добави Жан Валжан, — трябва да се решите. Или ще оставите да ме хванат тук, или ще ме изведете с катафалката.

Всички сме забелязали колко много котките обичат да се спират и да се помайват между двете крила на открехната врата. Кой от нас не е казвал на някоя котка:

— Хайде, влез де!

Има и хора, които, като не виждат ясно развоя на дадено събитие, са склонни да се колебаят между две решения и се излагат на опасността да бъдат смазани от съдбата, ако тя неочаквано ускори развръзката. Прекалено благоразумните, макар че приличат на котките или тъкмо защото приличат на тях, често се подхвърлят на по-голям риск, отколкото безразсъдно смелите. Фошльован спадаше към нерешителните натури. Обаче хладнокръвието на Жан Валжан го зарази неволно. Той промърмори:

— Работата е там, че наистина не виждам друг изход.

Жан Валжан продължи:

— Само едно ме тревожи: какво ще стане на гробищата.

— Мен пък точно това хич не ме тревожи! — възкликна Фошльован. — Ако вие сте уверен, че ще издържите в ковчега, аз пък съм уверен, че ще ви измъкна от гроба. Гробарят е мой приятел, пияница. Дядо Метиен. Стар къркач. Гробарят туря мъртвите в гроба, но аз турям гробаря в джоба си. Ще ви кажа какво ще стане. Ще стигнем малко преди да се здрачи, три четвърти час преди да затворят гробището. Катафалката ще се доближи до гроба. Аз ще вървя отзад. Службата ми е такава. В джоба си ще нося чук, длето и клещи. Катафалката спира, гробарите завързват въже около ковчега и ви спущат. Свещеникът казва молитвата, прекръства се, поръсва ви със светена вода и се омита. Аз оставам сам с дядо Метиен. Нали ви казах, че сме приятели. Има две възможности: или да е пиян, или да не е пиян. Ако не е пиян, аз му казвам: „Ела да пийнем по чашка, докато не са затворили «Хубавата дюля».“ Завеждам го там, напивам го, на него не му трябва много, защото никога не е напълно трезвен, бутвам го под масата, вземам му пропуска за гробищата и се връщам без него. Тогава само с мен ще се оправяте. Ако пък е пиян, му казвам: „Върви си, аз ще я закопая вместо тебе.“ Той си отива и аз ви измъквам от трапа.

Жан Валжан му протегна ръка. Фошльован я улови поривисто с трогателна селска сърдечност.

— Уговорено, дядо Фошльован. Всичко ще мине както трябва.

„Дано само котка не ми мине път! — помисли си дядо Фошльован. — Иначе ще бъде ужасно!“

V
Не е достатъчно да си пияница, за да се изплъзнеш от смъртта

На другия ден, когато слънцето преваляше на запад, редките минувачи по булевард Мен сваляха шапки пред старовремска катафалка, украсена с черепи, кости и стъклени сълзи. В катафалката лежеше ковчег, покрит с бял саван с огромен черен кръст по средата, който напомняше просната покойница с дълги крака и провесени ръце. Отзад идваше погребална карета, в която седяха свещеник в стихар и момченце от хора с червено шапче. Двама гробари в сива униформа с черни галони крачеха отдясно и отляво на катафалката. Най-отзад вървеше старец в работнически дрехи, който накуцваше. Шествието се отправяше към гробището Вожирар.

От джоба на стареца стърчаха дръжка на чук, острие на длето и двата края на клещи.

Гробището Вожирар правеше изключение измежду парижките гробища. То си имаше свои особени порядки, както имаше и две врати — голяма и малка, които старите хора в квартала, придържащи се упорито към старите наименования, наричаха „конната“ врата и „пеещата“ врата.

Бернардинките-бенедиктинки от Малкия Пикпюс си бяха издействували, както вече видяхме, да бъдат погребвани вечер в едно специално ъгълче, което някога спадало към имотите на тяхната обител. За гробарите, принудени да работят по мръкнало лете и, кажи-речи, нощем през зимата, беше установен строг ред. По това време вратите на парижките гробища се затваряха при залез-слънце, което беше общоградска мярка. Гробището Вожирар също я съблюдаваше. Решетките на двете врати бяха една до друга, а до тях се издигаше построеният от архитект Пероне павилион, в който живееше пазачът на гробището. Щом слънцето се скриеше зад купола на Дома на инвалидите, двете решетки се завъртаха неумолимо около пантите си. Ако някой гробар се забавеше след този момент в гробището, можеше да излезе само като покаже пропуска си, издаден от управата на погребалната служба. В капака на прозореца на пазача имаше цепка като на пощенска кутия. Гробарят пускаше пропуска си през процепа, пазачът чуваше шума от падането му, дръпваше кордона и малката врата се отваряше. Ако гробарят забравеше пропуска си, той се обаждаше на пазача, който, легнал вече, понякога и заспал, ставаше, установяваше самоличността на гробаря и му отключваше вратата с ключа си. Гробарят излизаше, но трябваше да плати петнадесет франка глоба.

Това гробище със своите изключения от общите наредби нарушаваше административното еднообразие. Закриха го малко след 1830 година. Замениха го с гробището Монпарнас, наречено още Източното гробище. Новото гробище наследи и граничещата с гробището Вожирар прословута кръчмичка, на чиято фирма беше нарисувана дюля. Тази кръчмичка образуваше ъгъл, от вътрешната страна на който бяха масите на посетителите, а от външната — гробовете. Наричаха я „Хубавата дюля“.

Гробището Вожирар беше вече занемарено. То постепенно замираше. Цветята го напускаха за сметка на плесента. Буржоата не държаха да бъдат погребвани във Вожнрар: то имаше толкова мизерен вид! Виж, Пер-Лашез беше съвършено друга работа. Да те погребат в Пер-Лашез, беше също, както да имаш мебели от акажу. Проява на изтънчен вкус. Гробището Вожирар беше иначе внушително, планирано подобно на някогашните френски градини. Прави алеи, чимшир, туя, стари гробове под стари тисове, избуяла трева. Вечер то придобиваше злокобен изглед с правилно очертаните в тъмнината парцели.

Слънцето не беше още залязло, когато катафалката с белия саван и черния кръст навлезе в централната алея на гробището Вожирар. Куцукащият зад нея мъж беше нашият познайник дядо Фошльован.

Досега всичко беше вървяло като по мед и масло: и погребението на майка Разпятие в гробницата под олтара, и извеждането на Козет, и въвеждането на Жан Валжан в стаята за покойниците.

Нека поясним мимоходом, че погребението на майка Разпятие под олтара на манастира е за нас съвсем дребно прегрешение. То спада към греховете, които могат да се окачествят по-скоро като задължения. Монахините изпълниха своя дълг към покойната не само без никакво угризение, но дори с удовлетворена съвест. За обитателките на манастира административните мерки не са нищо друго освен вмешателство, и то във всички случаи вмешателство в авторитета на църквата, което подлежи на оспорване. На първо място уставът. Колкото до гражданския кодекс, зависи от случая. Хора, ковете закони колкото си искате, но ги пазете за себе си. Дължимото на кесаря представлява нищожна троха в сравнение с това, което е дължимо Богу. Земният владетел е нищожество пред всевишния.

Фошльован куцукаше зад катафалката в отлично настроение. Двете му тайни начинания, двата тясно свързани помежду си заговора, единият с монахините, другият с чичо Мадлен, единият в интерес на манастира, а другият срещу него, му се бяха удали еднакво добре. Хладнокръвието на Жан Валжан притежаваше особено заразителна сила. Фошльован не се съмняваше вече в успешния завършек на цялата работа. Това, което му оставаше да стори, беше просто дреболия. През тия две години той беше напивал поне десет пъти горкия дядо Метиен, добродушен шишко. Той го разиграваше, както си щеше. Правеше с него каквото му хрумне. Внушаваше му какво ли не. Метиен играеше по гайдата на дядо Фошльован, затова той беше съвършено спокоен.

Когато шествието навлезе в алеята, водеща към гробището, Фошльован погледна доволен катафалката, потърка загрубелите си длани и каза полугласно:

— Славен номер!

Изведнъж катафалката спря. Бяха стигнали до решетката. Трябваше да се покаже разрешителното за погребението. Човекът от погребалната служба започна да се разправя с пазача на гробището. По време на разговора им, който забави шествието няколко минути, някакъв непознат се нареди зад катафалката до Фошльован. Изглеждаше работник, носеше дреха с широки джобове и кирка в ръка.

Фошльован изгледа непознатия.

— Кой сте вие, ваша милост? — попита той.

— Гробарят — отвърна непознатият.

Ако човек може да оцелее, след като го улучи снаряд право в гърдите, той би имал изражението на Фошльован.

— Гробарят ли?

— Точно той.

— Вие?

— Аз.

— Дядо Метиен е гробарят.

— Беше.

— Как тъй беше?

— Ами тъй, той умря.

Фошльован очакваше всичко друго, но не и това — гробарят да умре. И все пак така беше. И гробарите умират. След като са изкопали сума ти хорски гробове, идва ред и на техния гроб.

Фошльован застина със зяпнала уста. Едва можа да изфъфли:

— Не е възможно!

— Обаче е факт.

— Но — поде старецът с отпаднал глас — нали гробарят е дядо Метиен?

— След Наполеон — Людовик XVIII. След Метиен — Грибие. Аз, селяко, се казвам Грибие.

Смъртно блед, дядо Фошльован впери очи в Грибие.

Той беше висок, мършав, пръстено блед мъж с много мрачно изражение. Приличаше на сбъркан лекар, който по недоразумение е станал гробар.

Фошльован избухна в смях.

— Брех, че чудни работи стават на тоя свят! Дядо Метиен умрял! Дядо Метиен е мъртъв, но да живее дядо Пенливко! Знаете ли кой е дядо Пенливко? Канчето червено вино за шест су, гаврътнато на крак пред тезгяха. Сюренско канче, чиста работа! Истинско сюренско парижко вино. Ех, отишъл си дядо Метиен! Много ми е мъчно за него, славен веселяк беше. Но и вие сигурно не падате по-долу от него, нали, друже? Хайде да идем да изпием по чашка.

— Аз съм учил. Ходил съм до четвърто отделение. Никога не пия — отговори мъжът.

Катафалката се заклати по голямата алея на гробището.

Фошльован забави крачка. Походката му стана още по-неравна не само поради недъга, но и поради вълнението му.

Гробарят вървеше пред него.

Фошльован още веднъж разгледа внимателно изникналия изневиделица Грибие.

Новият гробар спадаше към хората, които изглеждат стари дори когато са млади, и които са яки, макар и мършави.

— Другарю! — извика подире му Фошльован.

Мъжът се обърна.

— Аз съм манастирският гробар.

— Значи, мой събрат — заяви мъжът.

Неграмотен, но много съобразителен, Фошльован разбра, че пред него стои представител на една страшна пасмина: човек, който умее на всичко да сложи капак.

Той пак смотолеви:

— Значи, така. Дядо Метиен е умрял.

— Точно така — отвърна мъжът. — Дядо Господ погледнал тефтерчето си с падежите. Дошъл бил ред на дядо Метиен. И той го повикал.

Фошльован повтори машинално:

— Дядо Господ…

— Дядо Господ ами — заяви авторитетно мъжът. — Според философите — Всевечен Отец, според якобинците — върховно същество.

— Няма ли да се запознаем — заекна дядо Фошльован.

— Нали се запознахме вече. Вие сте селянин, аз съм парижанин.

— Хората се запознават само като си пийнат заедно. Обърнат ли по чашка, и майчиното мляко си изказват. Нали ще дойдете да се почерпим? Такова нещо не е за отказване.

— Първо службата.

„Загубен съм!“ — помисли си Фошльован.

Само няколко крачки и щяха да свият по страничната алея, която водеше към отреденото за монахините ъгълче.

Гробарят поде:

— Слушай, селяко. Аз трябва да храня седем детски гърла. И понеже децата ми трябва да ядат, аз не бива да пия.

И с доволството на сериозен човек, който намира сполучлив израз на мисълта си, добави:

— Техният глад е враг на моята жажда.

Катафалката зави край купчина кипариси, излезе от главната алея и затрополи по друга, по-тясна, после тръгна направо през тревата и потъна в малка горичка. Бяха съвсем близо до мястото, където погребваха монахините.

Фошльован забавяше крачките си, но не можеше да забави катафалката. За щастие рохката почва, измокрена от зимните дъждове, се залепваше по колелата и затрудняваше движението.

Той пак се приближи до гробаря и пошепна:

— Знаете ли какво чудно аржантьойско винце имат!

— Селяко! — отвърна мъжът. — Аз не съм роден за гробар. Баща ми беше портиер в Притане. Той ме готвеше за литератор. Но му се случиха нещастия. Загуби на борсата. Трябваше да се откажа от писателския занаят. Но все пак и сега съм обществен писар.

— Значи, не сте гробар? — улови се обнадежден Фошльован за тази макар и съвсем тънка сламка.

— Едното не пречи на другото. Влача двойна тегоба.

Фошльован не разбра последната дума.

— Елате да се почерпим! — повтори той.

Тук е необходимо да направим кратка забележка. Колкото и да беше разтревожен, дядо Фошльован предлагаше да си пийнат, без да бъде наясно по една точка: кой ще плати? Обикновено той предлагаше, но дядо Метиен плащаше. Явно беше, че новосъздаденото положение с този гробар изискваше почерпка и той трябваше да я предложи, но старият гробар нарочно забавяше пословичния час на Рабле. Колкото и да беше развълнуван, самият той съвсем не възнамеряваше да плаща. Гробарят додаде със снизходителна усмивка:

— Трябва да се яде. Съгласих се да приема работата на дядо Метиен. Когато почти си завършил образованието си, ставаш философ. Към работата с пръстите прибавих работата с мишците. Кантората ми се намира на улица Севр. Не знаете ли? При пазара за чадъри. Всички готвачки от болницата на Червен кръст прибягват до моите услуги. Скалъпвам им любовните послания до новобранците. Сутрин пиша любовни писъмца, вечер копая гробове. Такъв е животът, друже.

Катафалката се придвижваше напред. Фошльован, разтревожен до немай-къде, се оглеждаше на всички страни. От челото му се стичаха едри капки пот.

— Само че — завърши мисълта си гробарят — не може да се слугува на две господарки. Трябва да избера между перото и кирката. Ръката ми загрубява от физическата работа.

Катафалката спря.

Детето от хора слезе от обвитата в креп карета, а след него и свещеникът.

Едното предно колело на катафалката се беше изкачило върху купчината пръст, зад която зееше гробът.

— Хубав номер! — каза отчаяно дядо Фошльован.

VI
Между четирите дъски

Кой беше в ковчега? Читателят знае: Жан Валжан.

Той беше легнал в него така, че да изтрае известно време, като можеше да диша почти задоволително.

Странно е до каква степен спокойствието на човека зависи от неговата увереност. Всичко, замислено от Жан Валжан, се развиваше благополучно още от предната вечер. Както дядо Фошльован, и той разчиташе на стария Метиен. Не се съмняваше ни най-малко в щастливия изход. Едва ли някога по-опасно положение е бивало посрещнато с по-голямо хладнокръвие.

Четирите дъски на ковчега излъчваха някакво злокобно умиротворение. Част от покоя на мъртвите като че ли се беше влял в спокойствието на Жан Валжан.

Той можа да проследи и продължаваше да следи от ковчега всички фази на страшната си игра със смъртта.

Малко след като дядо Фошльован закова капака над него, Жан Валжан почувствува, че го дигат, а след това, че го возят. По намаленото тръскане разбра, че паважът се е сменил с утъпкан път, тоест, че са излезли от улиците и минават по булевардите. По глухия тътен почувствува, че прекосяват Аустерлицкия мост. При първото спиране разбра, че влизат в гробището, при второто си каза: „Пред гроба сме вече.“

Внезапно усети как нечии ръце вдигат ковчега и нещо грапаво се трие о дъските. Даде си сметка, че връзват ковчега с въже, за да го спуснат в изкопа.

После му се зави свят.

По всяка вероятност гробарите бяха разклатили ковчега и той се беше навел с главата надолу. Опомни се, когато почувствува, че лежи неподвижно в хоризонтално положение. Беше стигнал до дъното.

Прониза го хлад.

Над него проехтя леден и тържествен глас. Заредиха се бавно латински думи, чийто смисъл той не разбираше; свещеникът ги произнасяше толкова бавно, че те долитаха до него една след друга.

— Qui dormiut in terrae pulvere, evigilabunt; alii in vitam aeternam; е talii in opprobrium, ut videant sempre.[4]

Детски глас отвърна:

— De profundis.[5]

Тържественият глас продължи:

— Requiem aeternam dona ei, Domine.[6]

А детският откликна:

— Et lux perpetua luceat ei.[7]

Над капака му се отрониха леко няколко водни капки. Вероятно го ръсеха със светена вода.

Той си помисли: „Скоро ще свърши. Още малко търпение. Свещеникът ще си отиде. Фошльован ще отведе Метиен да пият. Ще ме оставят сам. После Фошльован ще се върне без гробаря и аз ще изляза от ковчега. Всичко ще продължи най-много още час.“

Тържественият глас изрече:

— Requiescat in pace.[8]

А детският глас отвърна:

— Амин.

Напрегнал слух, Жан Валжан като че ли долови отдалечаващи се стъпки.

„Ето че си отиват — помисли си той. — Сега съм сам.“

Но изведнъж над главата му изтрополи сякаш гръмотевица.

Лопата пръст, хвърлена върху ковчега.

После втора лопата.

Една от дупките, през които дишаше, се запуши.

Хвърлиха трета лопата.

После четвърта.

Има неща, по-силни и от най-сърцатите мъже. Жан Валжан загуби съзнание.

VII
Тук читателят ще намери обяснение на простонародния израз „Изгубил пусулата“

Да видим какво ставаше над ковчега, в който лежеше Жан Валжан.

Когато катафалката се отдалечи, а свещеникът и детето от хора се качиха в погребалната карета и потеглиха, Фошльован, който не изпускаше от очи гробаря, видя, че той се навежда и улавя дръжката на лопатата си, забита в купчината пръст. Тогава той взе крайно решение.

Изпречи се между гроба и гробаря, скръсти ръце и заяви:

— Аз плащам!

Гробарят го изгледа учуден и запита:

— Какво, селяко?

— Аз плащам — повтори Фошльован.

— Какво?

— Виното.

— Но какво вино?

— Аржантьойското.

— Къде е това аржантьойско вино?

— В „Хубавата дюля“.

— Върви по дяволите! — извика гробарят и хвърли лопата пръст върху ковчега.

Дървеният ковчег отекна глухо. Фошльован се олюля, готов да се свлече самият той в гроба. Той почти изкрещя със задавен и хриплив глас:

— Друже, хайде да идем, преди да затворят „Хубавата дюля“!

Гробарят загреба повторно пръст с лопатата си. Фошльован настоя:

— Аз плащам.

И улови гробаря за ръка.

— Чуйте, другарю. Аз съм манастирският гробар. Идвам да ви помогна. Тази работа може да се свърши и нощем. Нека пийнем по-напред по чашка.

Докато говореше, отчаяно вкопчен в настойчивото си предложение, той си мислеше мрачно: „Ами ако не се напие дори след като пийне?“

— Съгласен съм, щом толкова много ме каните, провинциалецо. Дадено, ще пийнем. Но след работата, в никакъв случай преди това.

И той замахна с лопатата. Фошльован задържа ръката му.

— Канче аржантьойско по шест су!

— Е, ама вие сте страшно досадно дрънкало! — ядоса се гробарят. — Канче, та канче, само едно знаете. Махайте се от главата ми!

И той хвърли втората лопата.

Фошльован изпадна в такова състояние, че вече не знаеше какво говори.

— Но елате да пийнем, нали аз плащам! — извика той.

— Само след като сложим детето да нанка — отвърна гробарят.

И хвърли третата лопата.

После заби лопатата в пръстта и добави:

— Вижте какво. Тази нощ ще бъде студено и мъртвата ще се развика след нас, ако я оставим непокрита.

В този миг, докато загребваше с лопатата, гробарят се наведе и джобът на дрехата му се открехна.

Разтревоженият поглед на Фошльован попадна машинално там и се прикова мигом.

Слънцето не се беше още скрило зад хоризонта. Беше достатъчно светло, за да се различи предметът, който се белееше в дъното на широкия джоб.

Цялата проницателност, която може да се съдържа в погледа на един пикардски селянин, блесна в зениците на Фошльован. Осени го внезапно щастливо хрумване.

Без да го усети гробарят, който беше цял погълнат от работата си, Фошльован пъхна изотзад ръка в джоба му и измъкна картончето, което беше съгледал вътре.

Гробарят запрати в рова и четвъртата лопата.

Когато се извърна, за да загребе петата, Фошльован го погледна най-невинно и го попита:

— Добре, че се сетих, новако, нали си носите пропуска?

Гробарят прекъсна работата си.

— Какъв пропуск?

— Слънцето скоро ще залезе.

— Няма да е зле да си сложи нощното боне.

— Ще затворят входната решетка.

— Е, и какво от това?

— Носите ли си пропуска?

— Ах, вярно, пропуска! — сети се гробарят и затършува из джобовете си.

Претърси един, претърси втори, после бръкна в джобчетата на жилетката си, провери в едното, обърна другото.

— Не — каза той, — не съм си взел пропуска. Сигурно съм го забравил.

— Петнадесет франка глоба — подхвърли Фошльован.

Гробарят позеленя. Пръстено бледите хора позеленяват, когато пребледнеят.

— Ах, Исусе Христе, тури едно кроше на луната! — извика той. — Петнадесет франка глоба!

— Три звонкови от по сто су — уточни Фошльован. Гробарят изпусна лопатата си.

Сега дядо Фошльован беше господар на положението.

— Хайде, хайде, новобранецо, не се отчайвайте — каза той. — Не е болка за умирачка, няма нужда само за това да пълниш гроба. Петнадесет франка не са бог знае колко, а може и да не ги платите. Аз съм изпечен в тази работа, а вие сте новак. Познати ми са всички трикове, ходове и номера. Ще ви дам един приятелски съвет. Едно е вън от съмнение. Слънцето вече захожда, а стигне ли купола, само след пет минути, гробището го затварят.

— Така е — смотолеви гробарят.

— Но за пет минути вие няма да успеете да запълните гроба, дълбок е, пустият му, и няма да смогнете да излезете, преди да затворят решетката.

— Имате право.

— И в такъв случай петнадесет франка глоба.

— Петнадесет франка!

— Но вие все пак имате време. Къде живеете?

— На две крачки от градската врата. Четвърт час оттук. Улица Вожирар № 8.

— Ако си плюете на петите, имате време да излезете веднага.

— Точно така.

— А щом излезете от вратата, ще изтичате у вас, ще си вземете пропуска, ще се върнете и пазачът ще ви отвори. Имаш ли пропуск, не плащаш нищо. През това време аз ще пазя мъртвата да не избяга.

— Живота ми спасявате, селяко!

— Обирай си крушите!

Замаян от признателност, гробарят разтърси ръката му и се отдалечи тичешком.

След като той потъна в гъсталака, дядо Фошльован почака още малко, докато заглъхнат стъпките му, после се наведе над гроба и извика, сдържайки гласа си:

— Чичо Мадлен!

Никой не му се обади.

Фошльован изтръпна. Той не скочи, ами направо се срина в гроба, надвеси се над предната част на ковчега и извика:

— Тук ли сте!

Ковчегът остана безмълвен.

Разтреперан, не можейки да си поеме дъх, Фошльован взе длетото и чука и откова капака. Лицето на Жан Валжан се открои в здрача бледо, със затворени очи.

Косите на Фошльован щръкнаха. Той се изправи, после се свлече отново, облегнат о стената на гроба, крепящ се с мъка над ковчега. Вгледа се в Жан Валжан.

Жан Валжан лежеше блед и неподвижен.

Фошльован прошепна едва чуто, като дихание:

— Умрял е!

Той се изправи, заблъска се с юмруци в гърдите и се завайка:

— Хубаво го спасих, пусто да остане!

И нещастният старец избухна в ридания. Той си говореше сам — грешка е да се смята, че монолозите не се срещали в обикновения живот. Силните вълнения често карат човека да говори на висок глас.

— Това стана заради дядо Метиен. Защо взе, че умря този тъпак! Каква нужда имаше да пукне точно когато никой не очакваше такова нещо? Заради него умря сега и господин Мадлен! Чичо Мадлен! Ето го, лежи в ковчега. Готов за гроба. Край. Има ли някакъв смисъл във всичко това? Ах, Господи! Умря. Ами какво да правя сега с внучката му? Какво ще каже зарзаватчийката! Възможно ли е, божичко, човек да умре току-така? Като си помисля само, че се пъхна под колата ми! Чичо Мадлен! Чичо Мадлен! Пусто да остане, задушил се е, нали му казвах! Не пожела да ме послуша. Хубава магария извърших. Отиде си добрият човек, най-добрият измежду добрите! Ами момиченцето? Как да се прибера там! И аз ще остана тук. Да направя такава чудесия! Жалко и за двама ни, че сме и двамата стари, пък излязохме такива щураци! Но как ли се беше вмъкнал в манастира? Оттам почна всичко. Не са за правене такива работи. Ах, чичо Мадлен! Чичо Мадлен! Чичо Мадлен! Мадлен! Господин Мадлен! Господин кмете! Не ме чува. Ха да те видя що ще сториш сега, дядо Фошльован!

И той си заскуба косите.

Далеч зад дърветата се чу остро скрибуцане. Затваряха решетката на гробището.

Дядо Фошльован се наведе над Жан Валжан и изведнъж подскочи и се отдръпна назад, доколкото му позволяваше тесният гроб. Жан Валжан беше отворил очи и го гледаше.

Ужасно е да видиш мъртвец, но още по-ужасно е да го видиш, че възкръсва. Дядо Фошльован се вкамени. Блед, загубил ума и дума, зашеметен от всичките тия необикновени изживявания, без да съзнава ясно дали пред него стои мъртъв или жив човек, той не сваляше поглед от Жан Валжан, който също го гледаше втренчено.

— Бях задрямал — каза Жан Валжан и седна в ковчега.

Фошльован се отпусна на колене.

— Пречиста Дево! Олеле, че ме уплашихте!

После се изправи и извика:

— Благодаря ви, чичо Мадлен!

Жан Валжан беше чисто и просто припаднал. Свежият въздух възвърна съзнанието му.

Радостта е отливът на силния страх. И Фошльован подобно на Жан Валжан мъчно дойде на себе си.

— Значи, останахте жив! Много сте умен, брей! Виках ви, виках ви, докато се върнахте. Като ви видях със затворени очи, рекох си: „Свършено, задуши се.“ Щях наистина да полудея, щях да стана луд за връзване! Щяха да ме настанят в Бисетр. Какво щях да правя, ако бяхте умрели? Ами момиченцето? Овощарката щеше да има да се чуди! Изтърсват й едно дете на ръцете, а дядото умира! Каква история! Каква история, боже пресвети! Ах, вие сте си жив, това се вика късмет!

— Студено ми е — каза Жан Валжан.

Тези думи върнаха напълно дядо Фошльован към действителността и това беше крайно наложително. Макар че бяха дошли на себе си, двамата мъже бяха дълбоко смутени и необикновено чувство, породено от злокобното място, гнетеше душите им.

— Да се махаме бързо оттук! — извика Фошльован.

Той бръкна в джоба си, извади манерката, която беше взел със себе си, и предложи:

— Да сръбнем първо по глътка!

Манерката довърши делото на свежия въздух. Жан Валжан отпи малко ракия и самообладанието му напълно се възвърна.

Той излезе от ковчега и помогна на Фошльован да закове отново капака.

Три минути по-късно и двамата бяха извън гроба.

Между другото Фошльован беше спокоен. Той не бързаше. Гробището беше затворено. Нямаше опасност Грибие да се върне. Новобранецът беше сега у дома си и търсеше пропуска си. Доста трудно щеше да го намери в жилището си, понеже той беше в джоба на Фошльован. А без пропуск не можеше да влезе в гробището.

Фошльован взе лопатата, а Жан Валжан кирката и двамата заедно погребаха празния ковчег.

Когато затрупаха гроба, Фошльован каза:

— Да си вървим. Аз ще нося лопатата, вие вземете кирката.

Нощта се спущаше.

Жан Валжан се раздвижи с мъка. Той едва ходеше. Тялото му се беше схванало в неудобния ковчег и той наистина беше заприличал малко нещо на труп. Смъртта го беше вкочанясала между четирите дъски на ковчега. Трябваше да се отърси, така да се каже, от гроба.

— Схванали сте се — забеляза Фошльован. — Жалко, че съм хром, иначе можехме да потропаме с крака, за да се сгреем.

— Няма нищо — отвърна Жан Валжан. — След няколко крачки ще се раздвижа.

И те тръгнаха по алеите, по които беше минала катафалката. Когато стигнаха пред затворената решетка и пред къщичката на пазача, Фошльован, който държеше в ръка пропуска на гробаря, го пусна в кутията, пазачът дръпна кордона, вратата се отвори и те излязоха.

— Колко хубаво се нареди всичко! — възкликна Фошльован. — Чудесно хрумване беше, чичо Мадлен!

Те минаха най-естествено през градската врата. Лопата и кирка в съседство с гробище са отличен документ за самоличност.

Улица Вожирар беше безлюдна.

— Чичо Мадлен — каза Фошльован, без да се спира, оглеждайки къщите от двете страни на улицата. — Вашите очи са по-силни от моите. Кажете ми, когато стигнем до номер 8.

— Ето тук — посочи Жан Валжан.

— На улицата няма никого. Дайте ми мотиката и ме почакайте две минутки — каза Фошльован.

Дядо Фошльован влезе в къщата, качи се на най-горния етаж, воден от усета си, който винаги отвежда бедняка в таванските етажи, и почука в тъмнината на вратата на едно мансардно помещение. Нечий глас се обади отвътре:

— Влезте.

Беше гласът на Грибие.

Фошльован бутна вратата. Жилището на гробаря беше подобно на всички бедняшки жилища — жалко помещение без мебели, отрупано с вехтории. Амбалажен сандък — може би ковчег? — служеше за скрин. Гърне за масло служеше за чешма, сламеник служеше за легло, плочите на пода заместваха маса и столове. В ъгъла върху някаква дрипа, някога килим, бяха насядали мършава жена и куп деца. Цялата бедна покъщнина носеше отпечатъка на страшен безпорядък. Тя сякаш беше изживяла някакъв единичен катаклизъм. Капаците бяха разместени, дрипите — разпръснати, стомната — счупена, майката — разплакана, децата, както по всичко изглеждаше — бити. Следи от ожесточено и гневно ровене навред. Явно беше, че гробарят беше търсил като луд пропуска си и беше излял яда си за тази загуба на всички други: като се почне от стомната и се стигне до жена му. Изглеждаше отчаян.

Но дядо Фошльован чакаше нетърпеливо развръзката на започнатото приключение, затова не обърна внимание на тази печална последица от своя успех.

Той влезе и каза:

— Нося ви кирката и лопатата.

Грибие го изгледа смаяно.

— Вие ли сте, селяко?

— А утре заран да си вземете пропуска от пазача на гробището.

И той сложи кирката и лопатата на пода.

— Какво значи това? — попита Грибие.

— Това значи, че вие сте си изпуснали пропуска и аз го намерих, когато си отидохте. Зарових мъртвата, запълних гроба, свърших вашата работа, пазачът ще ви даде пропуска и няма да плащате петнадесет франка глоба. Това е то, новако!

— Благодаря, селяко! — извика зашеметен от радост Грибие. — Идния път от мене черпнята!

VIII
Успешен разпит

Един час по-късно двама мъже и едно дете стояха в непрогледната нощ пред номер 62 на малката улица Пикпюс. По-старият вдигна чукчето и потропа.

Това бяха дядо Фошльован, Жан Валжан и Козет.

Двамата мъже бяха отишли да вземат Козет от овощарката на улица Шмен-Вер, където Фошльован я беше оставил предната вечер. Козет прекара тези двадесет и четири часа в пълно недоумение и безмълвна тревога. Тя беше обзета от такъв страх, че дори не заплака. Нито яде, нито спа. Достопочтената овощарка й зададе стотици въпроси, без да получи друг отговор освен един и същ мрачен поглед. Козет не беше издала абсолютно нищо от всичко, което беше чула и видяла през последните два дни. Тя отгатваше, че изживяват критичен момент. Чувствуваше дълбоко в себе си, че трябва да стои „мирно“. Кой не е изпитвал върховната власт на трите думички, произнесени натъртено на ухото на малко изплашено създание: „Не казвай нищо!“ Страхът е ням. Освен това децата най-добре умеят да пазят тайна.

Но когато след тия злокобни двадесет и четири часа тя зърна отново Жан Валжан, от гърдите й се изтръгна такъв радостен вик, че всеки по-наблюдателен човек, който би я чул, би отгатнал в него облекчението на спасено от гибел същество.

Фошльован живееше в манастира и знаеше магическите думи за преминаване, затова всички врати се отваряха пред тях.

Така намери разрешение двойният проблем: извеждането и въвеждането на Жан Валжан.

Вратарят, съгласно нарежданията, които беше получил, отвори малкия заден вход откъм градината, който преди двадесет години все още можеше да се види от улицата. Тази задна вратичка беше в дъното на градината, точно срещу главния вход. Вратарят ги въведе и тримата през тази врата и оттам те влязоха във вътрешната приемна, където Фошльован беше изслушал заповедите на игуменката предната вечер.

Игуменката ги чакаше с броеница в ръка. До нея беше застанала права една майка-избирателка със спуснато було. Плахо трепкаща свещ осветяваше или по-скоро се мъчеше да освети приемната.

Игуменката изгледа изпитателно Жан Валжан. Едва ли има нещо по-проницателно от поглед изпод вежди.

После започна да го разпитва:

— Вие ли сте братът?

— Да, преподобна майко — отвърна Фошльован.

— Как се казвате!

— Юлтим Фошльован — отвърна старият градинар.

Той действително имаше брат Юлтим, който беше починал.

— От кой край сте?

— От Пикини до Амиен — отвърна Фошльован.

— На колко години сте?

— Петдесет — каза Фошльован.

— С какво се занимаваме?

— Градинар съм — заяви Фошльован.

— Добър християнин ли сте?

— Всички от нашето семейство сме добри християни — каза Фошльован.

— Ваше ли е това момиченце?

— Да, преподобна майко — каза Фошльован.

— Баща ли сте му?

— Дядо — отвърна Фошльован.

Майката-избирателка пошепна едва чуто на игуменката:

— Добре отговаря.

Жан Валжан всъщност не беше казал нито дума.

Игуменката погледна изпитателно Козет и сподели също шепнешком с майката-избирателка:

— Няма да стане хубава.

Двете майки поговориха тихичко в ъгъла на приемната няколко минути; след това игуменката се обърна към посетителите и заяви:

— Дядо Фован, трябва да намерите още един наколенник със звънче за брат си. Сега ще са необходими две звънчета.

И действително на другия ден в градината се чуваха две звънчета, а монахините не можаха да устоят на изкушението да повдигнат лекичко булото си. Под дърветата се виждаха двама мъже, копаещи един до друг: Фован и още един. Небивало събитие. Мълчанието беше нарушено, размениха се следните реплики:

— Това е помощник-градинарят.

А майките-избирателки поясняваха:

— Брат на дядо Фован.

По този начин Жан Валжан встъпи съвсем законно в длъжност. Носеше кожен наколенник и звънче. Пребиваването му в манастира беше напълно редовно. Наричаше се Юлтим Фошльован.

Решаващо значение за приемането му изигра може би забележката на игуменката относно Козет: „Няма да стане хубава.“

След като произнесе това предсказание, игуменката тутакси обикна Козет и я прие в пансиона безплатно.

Това съображение на игуменката е напълно логично. Колкото и да липсват огледала в манастира, жените са наясно как изглеждат. А девойките, които съзнават, че са красиви, мъчно се оставят да бъдат покалугерени. Обикновено монашеското призвание е обратнопропорционално на красотата и грозните са много по-надеждни от красивите. На това се дължи явното предпочитание към грозничките.

Това приключение повдигна много авторитета на добрия дядо Фошльован. Той постигна троен успех: пред Жан Валжан, когото спаси и приюти, пред гробаря Грибие, който си казваше: „Спести ми глобата!“, и пред манастира, който благодарение на него, погребвайки ковчега на майка Разпятие под олтара, беше заобиколил кесаревите закони и беше задоволил Божиите изисквания. В резултат на това в Малкия Пикпюс имаше ковчег с мъртвец, а в гробището Вожирар — ковчег без мъртвец. Общественият порядък беше безспорно дълбоко нарушен, макар че беше останал в пълно неведение за нарушението. Колкото до манастира, Фошльован си спечели неговата неизмерима признателност. Тачеха го като незаменим служител и най-ценен градинар. По време на следващото посещение на архиепископа игуменката разказа случилото се на негово преосвещенство: отчасти изповед, отчасти хвалба. Като излезе от манастира, епископът, възхитен, предаде шепнешком случилото се на господин дьо Латил, изповедник на брата на краля, а по-късно реймски архиепископ и кардинал. Славата на Фошльован не се ограничи до тях, тя стигна чак до Рим. Пред нас е писмото на тогавашния папа Лъв XII до негов роднина, архиепископ и парижки нунций, носещ същото фамилно име — Делла Женга. То съдържа следните редове: „Изглежда, че в някакъв парижки манастир имало славен градинар, истински праведник, на име Фован.“ За съжаление никакъв отзвук от този триумф не достигна до Фошльован в неговата барачка. Той продължаваше да плеви, да присажда, да покрива пъпешите си, без да подозира достойнствата и известността си. Имаше толкова представа за славата си, колкото някой вол от Даръм или Съри, чийто портрет е обнародван в „Илюстрейтид Лъндън Нюз“ със следния надслов: „Волът, спечелил първа премия в конкурса за едър рогат добитък“.

IX
Отшелничество

Козет продължаваше да мълчи и в манастира.

Тя естествено се мислеше за дъщеря на Жан Валжан. Между другото, понеже самата не знаеше нищо, не беше в състояние да каже каквото и да било, но дори и в противен случай не би казала нищо. Забелязахме вече, че нищо не приучва по-добре децата в мълчание, отколкото злочестините. Козет беше страдала толкова много, че се боеше от всичко, боеше се дори да говори, да диша. Една само дума по-рано толкова често беше струпвала върху гърба й страшна лавина. Беше почнала да се поуспокоява, откакто живееше с Жан Валжан. Свикна бързо с манастира. Съжаляваше само за Катрин, но не смееше да се оплаче. И все пак веднъж сподели с Жан Валжан.

— Ако знаех, татко, щях да я взема със себе си.

Когато постъпи като пансионерка в манастира, Козет трябваше да облече манастирската униформа. Жан Валжан си издействува да му върнат предишните й дрешки. Това бяха същите траурни дрехи, които той я бе накарал да облече, преди да напуснат ханчето на Тенардие. Те не бяха още много износени. Жан Валжан успя да си набави малко куфарче и нареди вътре с много камфор и различни благовония дрешките, обувките и вълнените чорапи. Сложи куфарчето върху стола до леглото си и нито за миг не се разделяше с ключето.

— Татко — попита го един ден Козет, — какво има в тази кутия, която мирише толкова хубаво?

Освен славата, за която споменахме и за която той беше в пълно неведение, дядо Фошльован получи и реално възнаграждение за своята добра постъпка. Най-напред той се чувствуваше щастлив. Освен това работата му много се облекчи, защото я споделяше с Жан Валжан. Най-сетне той много обичаше тютюна, а благодарение на господин Мадлен можеше да смърка три пъти повече тютюн, отколкото по-рано, и то с много по-голяма наслада, защото господин Мадлен му го плащаше.

Монахините не можаха да свикнат с името Юлтим. Те нарекоха Жан Валжан другия Фован.

Ако тези свети девици притежаваха острото око на Жавер, щяха да забележат, че когато имаше някаква работа в града във връзка с поддържането на градината, винаги излизаше само по-възрастният Фован, старият и недъгавият, а не другият. Но било защото вечно устремените към Бога очи не умеят да шпионират, било защото предпочитаха да се дебнат помежду си, монахините не обърнаха никакво внимание на това обстоятелство.

Впрочем Жан Валжан постъпи съвсем правилно, като си кротуваше и не мърдаше от манастира. Жавер държа под наблюдение квартала повече от месец.

Манастирът беше за Жан Валжан остров, обграден от океански бездни. Неговите четири стени представляваха занапред вселената му. Той виждаше небето, което му стигаше, за да чувствува душевна ведрина, и Козет, която му стигаше, за да изпитва щастие.

За него започна извънредно приятен живот.

Той живееше заедно със стария Фошльован в бараката в дъното на градината. Тази паянтова къщурка, която все още съществуваше в 1845 година, се състоеше, както вече читателят знае, от три съвсем голи стаи само с по четири стени. Дядо Фошльован отстъпи насила най-голямата, от тях на господин Мадлен въпреки напразните протести на Жан Валжан. Освен двата пирона, на които висяха наколенникът и кошът, стената на тази стая беше украсена и с една кралска облигация от 93-та година, залепена над камината. Възпроизвеждаме я съвсем точно:

Католическа

В името на краля

Равнява се на десет ливри

за доставени на армията предмети

Подлежи на изплащане след сключване на мир

Серия 3 Стофле № 10390

и кралска армия

Тази вандейска асигнация беше закачена на стената от предишния градинар, бивш шуан, на чието място беше постъпил след смъртта му Фошльован.

Жан Валжан се трудеше по цял ден в градината и вършеше много полезна работа. Той беше някога кастрач, а сега с удоволствие се занимаваше с градинарство. Читателят си спомня, че Жан Валжан знаеше всевъзможни способи и беше посветен в тайните за развитието на растенията. Сега имаше възможност да приложи познанията си. Почти всички овошки в градината бяха дивачки. Той ги присади и те почнаха да дават прекрасни плодове.

Козет имаше разрешение да идва всеки ден по един час при него. Понеже сестрите бяха тъжни, а той беше благо усмихнат, детето го сравняваше с тях и го обожаваше. В определения час то изтичваше в бараката. Щом влезеше в схлупената къщурка, тя засияваше в райско блаженство. Сърцето на Жан Валжан се разтваряше и той се чувствуваше двойно по-щастлив от радостта, която Козет изпитваше край него. Радостта, която ние предизвикваме, има особено обаяние. Вместо да избледнее подобно на всяко отражение, тя се връща към нас още по-сияйна. През междучасията Жан Валжан се любуваше отдалеч на Козет, докато тя тичаше и играеше с другите деца, и различаваше смеха й от смеха на останалите.

Защото Козет беше почнала да се смее.

И личицето й се беше изменило до известна степен вследствие на това. Мрачното изражение беше изчезнало. Смехът е слънце: той прогонва зимата от човешкото лице.

Все още грозничка, Козет започваше да става доста привлекателна. Тя умееше да казва какви ли не умни неща с нежния си детски гласец.

Щом свършеше междучасието и Козет се прибереше в манастира, Жан Валжан гледаше прозорците на класната й стая, а нощем ставаше, за да гледа прозорците на спалнята й.

Неведоми са впрочем пътищата Господни. Манастирът, както и Козет спомогнаха да се завърши у Жан Валжан започнатото от епископа превращение. Безспорно е, че добродетелта при известни условия води до гордост. Дяволът хвърля мост към нея. Жан Валжан беше, без сам да го съзнава, доста близо до това състояние и до моста на дявола, когато провидението го хвърли в манастира Малкия Пикпюс. Докато се сравняваше само с епископа, той беше скромен, защото се чувствуваше недостоен. Но дойде време, когато започна да се сравнява с хората и така се зароди гордостта му. Кой знае? Може би постепенно пак щеше да се върне към ненавистта.

Манастирът му попречи да се плъзне по тази наклонена плоскост.

Това беше второто място на пленничество, което той опознаваше. В младежките си години, в началото на жизненото си поприще, и съвсем наскоро, като по-възрастен, той бе видял друго, ужасно трагично място, чиято суровост винаги му се бе струвала несправедливост от страна на правосъдието, беззаконие от страна на закона. Днес, след като беше преминал през каторгата, той се запознаваше с манастира. Спомняйки си, че някога беше живял в каторгата и че днес беше, така да се каже, свидетел на живота в манастира, той ги съпоставяше мислено, дълбоко развълнуван.

Облегнат на мотиката си, той се спущаше понякога по безкрайните зигзази на дълбокия размисъл.

Припомняше си някогашните си другари. Какви окаяни хора! Вдигаха ги в ранни зори, за да работят, докато се стъмни. Оставаше само да им отнемат и съня!

Спяха на походни легла, върху които бе разрешено да се постилат дюшеци, дебели най-много два пръста, в помещения, които се отопляваха само през най-суровите месеци на годината. Облечени бяха в отвратителни червени рубашки. Позволяваха им да носят — и то по благоволение — памучни панталони в големите горещини и вълнена блуза на гърба в големите студове. Пиеха вино и ядяха месо само в дни на „много тежка работа“. Живееха без собствени имена, обозначени с номера, превърнати до известна степен в цифри, без право да вдигнат поглед или да повишат глас, с ниско остригани коси, постоянно изложени на угрозата на палката, заклеймени с позор.

После мисълта му се връщаше към създанията, които бяха пред очите му.

Те живееха също, без да повишават глас, с наведен поглед и с остригани коси, обругани от хората, макар и не заклеймени с позор; гърбовете им не бяха нашарени от палката, но изподрани от самобичуване. И от тяхното светско име нямаше и помен. Те носеха само строги безлични имена. Не ядяха никога месо, не пиеха никога вино; оставаха понякога цял ден, без да хапнат нещо. Не бяха облечени в червени рубашки, но в черни вълнени раса, тежки лете, леки зиме, без да могат да махнат или да прибавят нещо към облеклото си. Без да имат дори право според сезона на памучна риза или връхна вълнена дреха. Носеха шест месеца през годината шаячни ризи, от които ги втрисаше. Живееха не в помещения, отоплявани само през силните студове, а в килии, където никога не се палеше огън. Спяха не върху дюшеци, дебели два пръста, а върху слама. И най-сетне нямаха право дори на сън. Всяка нощ след дневния труд трябваше, налегнати от изнемогата на първата дрямка, точно когато се унасяха в сън и се затопляха малко, да се събуждат, да стават и да отиват да се молят в ледения тъмен параклис, коленичили на каменните плочи.

А в определени дни всяко едно от тия същества беше длъжно, дойдеше ли неговият ред, да стои дванадесет часа без прекъсване на колене върху каменния под или проснато ничком на земята с широко разперени ръце.

Онези там бяха мъже, а тия тук — жени.

Какво бяха извършили мъжете? Бяха крали, изнасилвали, ограбвали, убивали, клали. Бяха разбойници фалшификатори, отровители, подпалвачи, убийци и отцеубийци. А какво бяха сторили жените? Нищо.

От едната страна, разбойничество, измама, насилие, разврат, човекоубийство, всякакъв вид кощунство, всякакъв вид посегателство, от другата, само едно — непорочност.

Съвършена непорочност, възнесена едва ли не в тайнствено успение, свързана със земята чрез своята добродетел, а с небето — чрез своята святост.

От едната страна, полугласно споделени признания за престъпления, от другата, изповед на всеослушание на прегрешенията. И при това какви престъпления! И какви прегрешения!

От едната страна, смрад, от другата, най-чисто ухание. От едната страна, нравствена проказа, надзиравана зорко, охранявана с оръдие, разяждаща бавно жертвите си. От другата, непорочно пламтене на души в едно и също огнище. Там — пълен мрак, тук — сянка. Но сянка, изпълнена с проблясъци, проблясъци, изпълнени със сияние.

Две места на пленничество. Но в първото — възможност за освобождение, определен от закона срок или в краен случай бягство. Във второто — затворничество до живот. Само далеч в бъдещето слабо блещукаше освобождението, което хората наричат смърт — единствената надежда на отшелничките.

В първото място хората са оковани с вериги. Във второто — от обетите си.

Какво се чуваше в първото? Безчислени проклятия, скърцане със зъби, омраза, отчаяна злоба, ожесточен протест срещу човешката общност, гавра с небето.

Какво се чуваше във второто? Благословение и любов.

И в двете толкова подобни и всъщност толкова различни места коренно различни същества преследваха една и съща цел — изкупление.

Жан Валжан разбираше отлично какво изкупваха първите. Лично изкупление, изкупление на собствения грях. Но той не проумяваше какво изкупват другите, тези безукорни, от нищо неомърсени същества, и се питаше с трепет: „Изкупление за какво? За какво прегрешение?“

И нечий глас отвръщаше на съвестта му: „Изкупление на чуждите грехове, най-възвишената проява на човешко великодушие.“

В случая не изказваме лично мнение, а само разказваме. Поставяме се на мястото на Жан Валжан и предаваме неговите разсъждения.

Пред взора му се възвисяваше величавият връх на себеотрицанието, най-високата степен на добродетел. Непорочност, която прощава греховете на хората и ги изкупва вместо тях. Души, които никога не са прегрешили, понасят робство, приемат изтезание, жадуват за наказание, за да избавят душите, които са сгрешили. Любов към човешкия род, която се слива с любовта към Бога, но продължава да коленичи молитвено; нежни крехки създания, които споделят неволята на наказани и усмивката на удостоени с Божията милост.

И той си спомняше, че се беше осмелявал да роптае!

Често посред нощ ставаше, за да чуе благодарственото пеене на тези невинни създания, превити под бремето на строгия устав, и кръвта във вените му се смразяваше при мисълта, че справедливо наказаните вдигаха глас към небето само за да богохулствуват, че самият той, окаяникът, се беше заканвал с юмрук на Бога.

Едно нещо го поразяваше силно и го караше да се замисля дълбоко. Сякаш самото провидение го предупреждаваше полугласно: прекачването през стената преодолените препятствия, свързаното със смъртна опасност начинание, което беше предприел, тежкото и сурово нравствено въздигане, всичките усилия, които беше положил, за да излезе от първото място на изкупление, имаха за резултат влизането му във второто. Нима това не символизираше неговата съдба?

Този дом, за който никога не бе имал представа, беше също така затвор и приличаше трагично на другия, откъдето беше избягал.

Пред очите му пак имаше решетки, резета, железни пречки, за да охраняват кого? Ангели.

Високите зидове, които в каторгата ограждаха кръвожадни тигри, тук ограждаха овчици.

Тази обител беше място на изкупление, а не на наказание. Но въпреки това тя беше по-мрачна, по-строга и по-безпощадна от другия затвор. Тези девици носеха по-тежко бреме, отколкото каторжниците. Суров вятър, вятърът, който беше вледенил младежките му години, духаше в затворения с решетка и катинари ров на лешоядите. Още по-остър и режещ вятър духаше в клетката на гълъбиците.

Защо?

Когато се замисляше по тия въпроси, цялото му същество се прекланяше пред тайната на тази непостижима възвишеност.

Тези размишления разколебаха гордостта му. Той се огледа от всички страни. Почувствува се безпомощен и много пъти плака над себе си. Всичко, което беше навлязло в живота му от шест месеца насам, го връщаше към светите съвети на епископа: Козет чрез любовта, манастирът — чрез смирението.

Понякога вечер, по здрач, в часа, когато градината беше пуста, можеха да го видят коленичил посред алеята край параклиса пред прозореца, през който беше надзърнал в нощта на пристигането си в манастира. Обърнат натам, накъдето беше просната сестрата, изпълняваща изкуплението, той се молеше. Молеше се, коленичил като че ли пред сестрата.

Не смееше, изглежда, да коленичи направо пред Бога.

Всичко, което го окръжаваше — тихата градина, уханните цветя, децата, надаващи весели викове, сериозните безизкуствени жени, безмълвният манастир, го покоряваше бавно и душата му постепенно се проникваше от тишината на манастира, от уханието на цветята, от покоя на градината, от простотата на жените, от радостта на децата. Той си мислеше също, че два божи дома го бяха приютили на два пъти в критичните моменти на живота му: първият, когато всички врати се бяха затворили пред него и когато човешкото общество го беше отблъснало, вторият, когато човешкото общество отново се беше опълчило срещу него и когато каторгата отново се бе раззинала пред него. Без първия дом той щеше да затъне повторно в тинята на престъплението, без втория — в бездната на изтезанията.

Сърцето му се разтапяше от благодарност и се изпълваше все повече и повече с любов.

Така минаха няколко години. Козет растеше.

[1] От дълбините (лат,). — Б.пр. ↑

[2] И ето приношение (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Нека пребъде кръстът, докато свят светува (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Тези, които спят в земния прах, ще се пробудят; едни за вечен живот, а други за мъчения, нека завинаги се помни това (лат.). — Б.пр. ↑

[5] От дълбините (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Вечен покой му дай, Господи (лат.). — Б.пр. ↑

[7] И нека му свети вечна светлина (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Нека почива в мир (лат.). — Б.пр. ↑

Трета част
Мариус

Книга първа
Париж, изучен в неговия атом

I
Parvulus[1]

Париж си има дете, гората си има птиче. Птичето наричат врабче, детето — гамен.

Свържете тези две понятия, едното от които означава пещ, а другото — зора, сблъскайте тези две искри, Париж и детето, и ще изникне малко създание. „Homuncio“[2] — би казал Плавт.

Това малко създание е весело. То не яде всеки ден, но стига само да му се прииска, ходи на театър всяка вечер. Няма риза на гърба, няма обувки на краката, нито покрив над главата. Също като лекокрила мушица, която няма нужда от подобни неща. То е седем-осем, най-много тринадесетгодишно, живее с цяла банда другари, скита по улиците, спи на открито, носи стар панталон от баща си с една-единствена жълта кожена презрамка, който застъпва с пети, продънена шапка от друг нечий баща, която нахлупва на ушите си, тича, дебне, проси, пилее си времето, опушва цигарлъците, псува като хамалин, ходи по кръчмите, познава апашите, говори на „ти“ с леките жени, владее тарикатския език, пее непристойни куплети, а в сърцето му няма капка злост. Защото в душата му е скътан един бисер — невинността, а бисерите не могат да се разтворят в калта. Докато човек е дете, той е невинен, такава е Волята Божия.

Ако попитате многолюдния град:

— Какво е това?

Той ще ви отговори:

— Моето дете.

II
Някои отличителни белези

Парижкият гамен е дребосъче с майка исполинка.

Нека не преувеличаваме. Ако това улично херувимче има понякога риза, тя непременно е само една, ако има обувки, те са протрити, ако има дом, който обича, защото там намира майка си, предпочита все пак пред него улицата, защото там намира свободата. Присъщи му са някои игри и дяволии, вдъхновени от омразата му към буржоата. Присъщи му са някои метафори. „Да хвърлиш топа“ — означава на неговия език „да умреш“. Присъщи му са и някои занимания: да довежда файтон, да спуща стъпалата на колата, да превежда минувачите от едната страна на улицата на другата, когато вали проливно, тоест да замества „моста на изкуствата“ — както казва то, да повтаря гръмко речите на властниците в полза на народа, да чопли асфалта между паветата. То си има монета — всевъзможни дребни обработени късчета мед, които намира случайно по пътищата. Тази интересна монета, която то нарича „отпадък“, има неизменно и твърдо обращение в обществото на децата-скитници.

Парижкият гамен си има най-сетне и своя фауна, която наблюдава прилежно в някое забутано кътче: божа кравичка, листна бълха, дългоног паяк, „дявол“ — черно насекомо, което плаши хората, гърчейки двурогата си опашка. Има си и свое приказно чудовище с люспи по корема, без да е гущер, с брадавици на гърба, без да е жаба, което обитава дупките на старите, варници и пресъхналите кладенци, черно, космато, лепкаво, пълзящо ту бързо, ту бавно, което не издава никакъв звук, но гледа и е толкова страшно, че никой никога не го е виждал. Той го нарича „глухар“. Опасно удоволствие е търсенето на глухари под камъните. Друго удоволствие е да повдигнеш внезапно някое паве и да изненадаш мокрици. Всяка част на Париж е известна с интересните си находки. В дървените складове при манастира на урсулинките има скрипевици, в Пантеона — стоножки, в канавките на Марсова поле — попови лъжички.

Колкото до духовитите забележки, парижкият гамен е не по-малко остроумен от Талейран. Той не му отстъпва по цинизъм, само че е по-почтен. Закачливостта му избликва съвсем непредвидено. Смайва бакалите с лудия си смях. Гамата, на неговите шеги преминава дръзко от класическата комедия към фарса.

Минава погребение. Сред хората, изпращащи покойника, има и лекар.

— Я виж ти! — провиква се гаменът. — Откога лекарите започнаха да отнасят сами жертвите си на гробищата?

Друго хлапе се намира сред тълпата. Сериозен мъж, натруфен с очила и дрънкулки, се обръща възмутен:

— Обеснико, що ще кръстът на жена ми в ръцете ти?

— На мене ли говорите, господине? Претърсете ме, ако искате!

III
Той е занимателен

Вечер, благодарение на няколкото су, които винаги, съумява да си набави, homuncio влиза в някой театър. Когато престъпи този вълшебен праг, той се преобразява. Бил е гамен, сега става тити. Театрите са един вид обърнати с трюма нагоре кораби. В трюма именно се намества малкият тити. Съотношението между тити и гамена е такова, каквото е между пеперудата и какавидата: все същото насекомо, само че литнало в простора, свободно. Достатъчно е той да се появи там с грейналото си от щастие лице, със своята способност да се възторгва и да се забавлява, със своето ръкопляскане, което напомня пърхане на криле, и тесният, зловонен, тъмен, неугледен, нездравословен, отвратителен, гнусен трюм става достоен за името рай.

Дайте на едно човешко същество ненужното, отнемете му необходимото и ще получите гаменчето.

Гаменът притежава известен литературен усет. Естествените му склонности — признаваме с подходящата доза съжаление — не го насочват към класическата литература. Той не е особено академичен по природа. Така например популярността на госпожица Марс сред тази бурна детска публика беше подправена с лека иронична отсянка. Гаменът я наричаше госпожица Мюш[3].

Това същество се дере, подиграва, подражава, сражава; увито в парцали като пеленаче, дрипаво като философ, то лови риба в зловонните канали, ходи на лов в помийните ями, намира забавление дори в сметта, оглася кръстопътищата с нестихващите си жизнерадостни крясъци, подсмива се и хапе, подсвирква и тананика, възхвалява и хули, смесва алелуя с и-ху-ху, пее всякакви мелодии, като се почне от „De profundis“ и се стигне до модните волни песнички; намира готов отговор за всичко, знае и това, от което няма понятие; спартанец дори в мошеническите си прояви, безразсъден дори в благоразумието, лиричен дори в цинизма, готов да се гаври с Олимп; въргаля се по бунището, но се измъква оттам обсипан със звезди. Парижкият гамен е умален Рабле.

Не харесва панталона си, ако няма джобче за часовник.

Рядко се учудва, още по-рядко се стряска, осмива суеверията, пуква като сапунени мехури преувеличенията, гаври се с тайнствата, плези се на призраците, изопачава комично надутия стил, окарикатурява епическия патос. Не че е прозаичен. Нищо подобно. Той чисто и просто замества тържественото вдъхновение с шеговита фантасмагория. Ако му се яви Адамастор, гаменът ще се провикне:

— У-у! Какво плашило!

IV
Той може да бъде и полезен

Париж започва със зяпльото и свършва с гамена: две същества, каквито не може да създаде никой друг град; безволно примиряване, което се задоволява с наблюдаване на събитията, и неизчерпаема инициативност. Прюдом и Фуйу. Само в парижкото естествознание се срещат подобни феномени. Цялата монархия е въплътена в зяпльото. Цялата анархия е олицетворена от гамена.

Това бледо дете на парижките предградия, заченато и израснало в страдание, живее и се развива лице с лице със социалната действителност и с човешките прояви, умислен техен свидетел. То смята, че е безгрижно, но всъщност не е. Гледа, готово да се смее, но е готово и за друго. Все едно кой сте вие, казвате ли се предразсъдък, произвол, безчестие, насилие, несправедливост, деспотизъм, неправда, фанатизъм, тирания, пазете се от парижкия гамен, който ви гледа със зяпнала уста.

Той ще порасне.

От каква глина е замесен? От обикновена тиня. Шепа кал, едно духване и ето ти Адам. Достатъчно е да мине някой бог. А над гамена винаги минава някой бог. Съдбата се грижи за това малко създание. Под думата съдба разбираме по-скоро случайността. Дали този гамен, замесен направо от обикновена груба пръст, тоя неграмотен, загубен, недодялан и грубоват невежа ще стане йониец[4] или беотиец[5]? Не бързайте, currit rota[6], духът на Париж, този демон, който създава децата на случая и избраниците на съдбата, в противовес на римския грънчар прави от стомната амфора.

V
Пределите на неговите владения

Гаменът обича града, но обича и самотата, понеже е малко нещо мъдрец. Urbis amator[7] като Фускус; ruris amator[8] като Флакус.

Да скита замечтан, тоест да се шляе, е полезно прекарване на времето за всеки философ. Особено в такова своеобразно и неугледно поле, ни риба, ни рак, което обгражда някои големи градове, и по-специално Париж. Неговият облик е двустранен. Разглеждате ли предградието на Париж, имате чувството, че разглеждате амфибия. Край на дърветата, появяват се покривите, край на тревата, появява се паважът, край на браздите, появяват се дюкянчетата, край на коловозите, начало на душевните вълнения, край на божествения шепот, начало на човешка глъч. Затова предградието е извънредно интересно.

На това се дължат и привидно безцелните разходки на мислителя по тия непривлекателни места, които минувачът завинаги е белязал с епитета „безрадостни“.

Пишещият тези редове също е бродил дълго край парижките градски врати и тези разходки са оставили у него незабравими спомени. Ниската трева, каменистите пътеки, размесената с креда, мергел или гипс почва, тягостното еднообразие на целините и на прясно изораните угари, неочаквано зърнатите в далечината разсади на ранни зеленчуци, смесицата от дива и стопанисвана природа, обширните безлюдни и закътани терени, където се упражняват шумно барабанчиците на гарнизона и сякаш възпроизвеждат, сричайки, битката, тези места, денем пустиня, а нощем разбойнически свърталища, разнебитената мелница с размахани от вятъра крила, подемните колела на каменоломните, кръчмичките край гробищата, тайнственото очарование на високите мрачни зидове, които ограждат огромни празни пространства, заляни от слънце и изпълнени с пеперуди, всичко това го привличаше.

Едва ли някой познава тези своеобразни места — Гласиер, Кюнет, грозната, надупчена с куршуми стена Грьонел, Мон-Парнас, Фос-о-Лу, Обие на високия бряг на Марна, Монсури, Томб-Исоар, Пиер-Плат в Шатийон със старата неизползувана вече каменоломна, в която сега отглеждат само гъби и чийто отвор е закрит с капак от гнили дъски. Полето край Рим има един облик, околностите на Париж — друг. Ако някой съзира в гледката, която се разкрива пред очите му, само ниви, къщи или дървета, той се плъзга по повърхността. Външният вид на всеки предмет е израз на вложен в него Божи помисъл. Мястото, където полето се слива с големия град, е пропито открай време с дълбока печал. Природата и човешкият род едновременно ви нашепват за присъствието си. Тук всяко кътче е интересно само за себе си.

Който е скитал като нас из незаселените ни покрайнини, които биха могли да бъдат назовани ореол на Париж, навярно е съглеждал най-неочаквано, на най-безлюдното място, зад някой прогнил плет или в ъгъла на мрачен зид шумна група бледи, окаляни деца, целите в прах, дрипави, чорлави, но с венчета от синчец на главите, да играят на ашици. Все бедняшки дечурлига, напуснали домовете си. Те дишат по-свободно на околовръстния булевард. Предградията са тяхно владение. Те прекарват тук дните си в безгрижие и безделие. Изпълняват простодушно целия си репертоар от неприлични песни. Те са тук или по-право, те живеят тук, далеч от чуждите погледи, в топлата майска или юнска синева, коленичили край издълбаната в земята ямичка, мъчейки се да вкарат топчето с палеца си, карайки се за дребните монети, безотговорни, свободни, щастливи като изтървани жребчета. Щом ви съгледат, се сещат за търговията си, спомнят си, че трябва да припечелят нещо, и ви предлагат да купите ту стар вълнен чорап, пълен с майски бръмбари, ту китка люляк. Тези необикновени срещи с деца придават особена и същевременно покъртителна прелест на разходките в околностите на Париж.

Понякога сред купчината момчета се виждат и момиченца. Техни сестрички? Почти девойчета, мършави, трескави, със загорели ръце и лунички по лицата, с набодени в косите житни класове и макове, весели, босоноги, плашливи. Някои от тях ядат череши сред житата. Вечер се чуват смеховете им. Тези детски банди, ту топло огрени от знойното слънце по пладне, ту сгушени в здрача, за дълго обсебват мислите на мечтателя и споменът за тях спохожда мечтите му.

Париж с неговия център, предградия и околности представлява цялата вселена за тия деца. Те никога не се решават да излязат извън неговите предели. Не могат да напуснат парижката атмосфера, също както рибите не могат да живеят на сухо. За тях на две левги извън Париж почва вече празното пространство. Иври, Жантийѝ, Аркьой, Белвил, Обервилие, Менил-Монтан, Шоази-льо-Роа, Биланкур, Мьодон, Иси, Ванв, Севр, Пюто, Ньойѝ, Женвилие, Коломб, Роменвил, Шату, Аниер, Буживал, Нантер, Енгиен, Ноази-льо-Сек, Ножан, Гурне, Дранси, Гонес им се струват краят на света.

VI
Малко история

В епохата — почти съвременна за нас, — когато се развиваше действието на настоящата книга, нямаше както сега стражари по ъглите на всяка улица (не му е тук мястото да се разпростираме повече върху тази благодат), Париж гъмжеше от безпризорни деца. Според статистическите данни полицейските патрули задържаха всяка година средно двеста и шестдесет бездомни деца из неоградените пусти землища, в новостроящите се постройки или под сводовете на мостовете. Едно от тия спечелили известност детски гнезда приютяваше „лястовичките от Арколския мост“. Това явление между другото е един от най-печалните симптоми на обществените недъзи. Всички престъпления на възрастните се коренят в скитническото им детство.

Трябва обаче да направим изключение за Париж. Независимо от приведените от нас данни той има право до известна степен на подобно изключение. Докато във всеки друг голям град безпризорното дете непременно пропада, докато едва ли не навсякъде другаде изоставеното само на себе си дете е неминуемо обречено и насила тласнато към обществените пороци, които поглъщат неговата честност и добродетелност, парижкият гамен, държим да подчертаем това, колкото и изхабен и извратен да изглежда външно, остава почти непокътнат душевно. Забележително обстоятелство, което ярко проличава в удивителната честност, проявявана по време на народните революции: подобно на солта в океана, парижкият въздух е наситен с идеи, които предпазват от загниване. Диша ли парижки въздух, душата се запазва чиста.

Въпреки това сърцето на минувача неволно се свива при всяка среща с тия деца, които, така да се каже, влачат подире си нишките на разкъсаното семейство. В днешната толкова несъвършена още цивилизация не е анормално явление подобно разпадане на семейства, които се освобождават негласно от ненужните си членове, без да се грижат за по-нататъшната участ на децата си, семейства, които изхвърлят потомството си на улицата. Затова има толкова хора с неизвестен произход. Това тъжно явление е намерило отражение и в езика, то се нарича „изхвърляне върху парижките павета“.

Нека кажем мимоходом, че изоставянето на децата се насърчаваше едва ли не от монархията преди революцията. Малко повече скитници и цигани в низините съвсем не пречеха на висшите сфери и дори представляваха известна изгода за властниците. Неприязненото отношение към образованието на децата от народа беше въздигнато в догма. За какво ни са „недоучени хора“ — беше девизът на деня. А бездомното дете е естествен следващ стадий на невежото дете.

Впрочем монархията понякога се нуждаеше от деца и в такива моменти ги обираше от улицата като пяна.

По времето на Людовик XIV — за да не се връщаме по-назад — кралят с право искал да създаде флота. Идеята не била лоша. Но нека видим средството. Не може да има флота, ако редом с кораба с платна, играчка на ветровете, няма друг кораб, който да се движи в желаната посока било чрез весла, било чрез пара и който да го влачи при нужда. Ролята на днешните параходи се изпълнявала по онова време от галерите. Нужни били следователно галери. Но галерата не можела да плава без гребци. Нужни били следователно гребци. И Колбер принуждавал провинциалните пълномощници на властта и съдилищата да увеличават колкото може повече броя на каторжниците. Съдийското съсловие се мъчело всякак да му угоди. Някой мъж не сваля шапка пред църковно шествие? Хугенотско държане. Пращайте го на галерите. Някое дете, намерено на улицата, не може да каже къде спи? Хайде и то на галерите. Велико царуване, велик век!

По времето на Людовик XV в Париж системно изчезвали деца. Полицията ги задигала, без да се знае за какви тъмни цели. Хората шушукали ужасени и правели чудовищни догадки за кървавата вана, в която се къпел кралят. Впрочем Барбие описва съвсем простодушно този факт. Случвало се, по липса на безпризорни деца, полицаите да уловят и някое дете, което си имало баща. Отчаян, той се втурвал след полицая. В подобни случаи се намесвал съдът и решавал, че той трябва да бъде обесен. Кой? Полицаят? Съвсем не, бащата.

VII
Гаменът би намерил своето място сред индийските касти

Парижките гамени съставляват едва ли не отделна каста. Бихме могли да кажем дори, че не всеки има свободен достъп в нея.

Думата гамен беше напечатана за пръв път и влезе от простонародния в литературния език през 1834 година. Тя се появи за първи път в книжката, озаглавена „Клод Гьо“, която предизвика голям скандал. Но думата си проби път.

Елементите, от които е изградено взаимното уважение между гамените, са разнородни. Ние се бяхме запознали и сдружили с едно хлапе, което се радваше на голяма почит и възхищение, защото беше присъствувало на падането на един човек от върха на кулата на „Парижката света Богородица“. Друго се беше сдобило с почит, защото беше проникнало някак в задния двор на Дома на инвалидите, където има струпани статуи, и беше успяло да „гепи“ олово. Трето беше тачено, задето успяло да обърне цяла пощенска кола. Четвърто — защото „познавало“ войника, който насмалко не извадил окото на един буржоа.

Това именно обяснява многозначителното възклицание на едно парижко гаменче, което кара простите хора да се смеят, защото не го разбират:

— Господи боже! Какво нещастие! Като си помислиш само, че никога не ми се е случвало да видя някой да падне от петия етаж! (Като при това „какво“ се произнася „кво“, а „етаж“ — „иташ“.)

Безспорно не е бил лишен от чувство за хумор селянинът, комуто казали:

— Дядо еди-кой си, болестта умори жена ви. Защо не повикахте лекар?

А той отвърнал:

— Ами такованка, господине, ние, бедните хора, „си мрем и без дохтор“.

Но ако тези думи изразяват цялата подигравателна пасивност на селянина, цялата свободомислеща анархичност на хлапето от предградията се крие без никакво съмнение в следната остроумна забележка. Един осъден на смърт слуша внимателно в колата, която го води към ешафода, думите на своя изповедник. Детето на Париж възкликва:

— Говори с попа! Ама че бъзльо!

Известна дързост по религиозните въпроси повдига авторитета на гамена. Свободомислието се цени високо. За бездомните деца присъствието при екзекуции е едва ли не основно задължение. Те си показват един на друг гилотината и й се плезят. Наричат я с всевъзможни умалителни имена. „Последно папкане“, „Мърморанка“, „Небесната мамичка“, „Последно залъче“ и пр. За да не изпуснат нищо от гледката, те се катерят по стените, по балконите, по дърветата, увисват по оградите, залавят се за комините. Гаменът е роден покривчия, както е роден и моряк. Не го стряска ни покрив, ни мачта. Никое забавление не може да се сравни с Гревския площад. Самсон и абат Монтес са наистина най-популярни имена. Освиркват осъдения, за да го окуражат. Понякога му се възхищават. Гаменът Ласнер, който присъствувал на храбрата смърт на страшния Дотьон, казал следните думи, предчувствувайки като че ли собствената си участ: „Блазе му!“ Гаменчетата не са чували за Волтер, но затова пък Папавоан е техен стар познайник. Произвеждат в герои и „политическите“, и „криминалните“. Помнят и си предават един другиму как са били облечени осъдените в последния си час. Знаят, че Толрон носел шофьорска фуражка, а Аврил — лутрен каскет, че Лувел бил с кръгла шапка, а старият Дьолапорт бил гологлав и плешив, че Кастен бил румен и много хубав, че Бориес имал романтична брадичка, че Жан-Мартен не бил свалил тирантите си, а Льокуфе и майка му се карали.

— Не се карайте за затворническата кола! — им извикал един гамен.

Друго дребничко хлапе, завряно в тълпата, се покатерило по стълба на фенера край кея, за да може да види Дьобакер. Стоящият на пост полицай се намръщил.

— Нека се кача, господин стражар — помолило го момченцето и добавило, за да го умилостиви: — Няма да падна.

— Пет пари не давам дали ще паднеш, или не — му отвърнал полицаят.

Сред гаменското съсловие много се тачат паметните произшествия. Можеш да постигнеш върха на почитта, ако успееш да се порежеш много надълбоко, „до кокала“.

Юмрукът е също доста важен съставен елемент на уважението. Гаменът обича да се хвали: „Страшно съм силен, брей!“

Да си левак, е също завидно качество, а кривогледството е направо високо ценен недостатък.

VIII
Глава, в която ще прочетете за една добродушна шега на последния крал

Лете гаменът се преобразява в жаба. И вечер, когато се стъмни, покатерен на въглищарски кораб или на перален шлеп, нарушавайки всички закони на свенливостта и всички полицейски наредби, той скача с главата надолу в Сена, точно срещу Аустерлицкия или Йенския мост. Обаче градските полицейски сержанти бдят и често възниква силно драматично положение, което веднъж е дало повод за паметен братски възклик. Този възклик, много известен през 1830 година, представлява стратегическо предупреждение, предавано от гамен на гамен. Скандиран подобно на Омиров стих, с почти същия неподдаващ се на определение акцент на мелопеите, изпълнявани на Елевзинските празненства, в него звучи древното „Евое“. Ето ви и самия възклик: „Ехей, Тити! Ехей! Тук взе да пари! Фантето ме набара! Дигай си чуковете и се изпарявай! Мини през канала!“

Понякога тази мушица — гаменът охотно се нарича така — знае да чете. Понякога умее и да пише, но във всички случаи умее да драска всевъзможни рисунки. Чрез някакво непонятно самообучение той съумява да придобие всички дарби, необходими в обществения живот. От 1815 до 1830 година подражаваше крясъка на пуяка.[9] От 1830 до 1848 година рисуваше по стените круши[10]. Една лятна вечер Луи-Филип, връщайки се пеш, забелязал някакво съвсем мъничко хлапе, не по-високо от педя, което се напъвало с всички сили и се повдигало на пръсти, за да изрисува огромна круша върху един от стълбовете на оградата на Ньойѝ. С присъщото си добродушие, наследено пак от Анри IV, кралят помогнал на момченцето, довършил крушата и дал един луидор на детето с думите:

— И на тази пара има круша.

Гаменът мре за суматоха. Страшно обича буйните прояви. Не може да търпи „поповете“. Застанало веднъж пред пътната врата на улица Университетска №62, едно такова забавно хлапе се плезело, разперило ръка пред носа си.

— Защо се кривиш пред тази врата? — го попитал един минувач.

— Защото тук живее поп — отвърнало детето.

Там действително живеел папският нунций. Но колкото и дълбоко да е вкоренен в него волтерианският дух, ако му се представи случай да носи кандилницата по време на литургия, гаменът вероятно ще приеме и ще се държи съвсем прилично. Две неща пораждат у него танталови мъки и той ги желае страстно, без никога да може да ги постигне: да събори правителството и да си закърпи панталона.

Опитният гамен познава отлично всички парижки полицаи и когато срещне някой от тях, винаги може да го назове по име. Изрежда ги на пръсти. Изучава характерите им и е в състояние да прави лични преценки за всеки от тях. Чете в душите им като в отворена книга. Ще ви каже направо, без да се запъне: „Еди-кой си е порта, еди-кой си е злобар, еди-кой си е дангалак, еди-кой си — смешник.“ (Всички тия думи — порта, злобар, дангалак и смешник, имат специално значение в неговата уста.) „Еди-кой си си въобразява, че Пон-Ньоф е на баща му и не дава на «хората» да се разхождат по цокъла извън парапета. Оня пък има манията да дърпа ушите на «хората»“ и пр.

IX
Древният галски дух

Тези деца имат нещо общо с Поклен[11], сина на Халите, те имат нещо общо и с Бомарше. Хлапащината е свойствена на галското остроумие. Когато се смеси с благоразумието, то понякога го укрепва, както алкохолът — виното, но понякога е недостатък. Както можем да кажем, че Омир обича повторенията, бихме могли да кажем, че Волтер обича хлапашките закачки. Камий Демулен[12] беше син на предградията. Шампионе[13], който се гавреше с църковните чудеса, беше дете на улицата. Още съвсем невръстен, той беше „оросявал“ галериите на църквите „Сен-Жан дьо Бове“ и „Сент-Етиен дю Мон“. Без много да му мисли, се обръщал на „ти“ към мощите на Сент-Жьонвиев и се осмелявал дори да заповядва на стъкленичката на свети Януари.

Парижкият гамен е едновременно почтителен, насмешлив и безочлив. Зъбите му са развалени, защото е недохранен, стомахът му също не е в ред, но очите му са изразителни, защото е остроумен. Той е в състояние да изкачи на куц крак стълбите на рая в присъствие на самия Йехова. Майстор е в боя с ритници. Податлив е на развитие във всички направления. Играе в уличната канавка, но възмъжава в революцията. Дързостта му устоява пред картечния огън. До вчера уличник, днес става герой. Подобно на малкия тиванец той отърсва от себе си лъвската кожа. Барабанчикът Бара[14] беше парижки гамен. Той извика: „Напред!“, както конят от светото писание е изцвилил, и за миг от сополанче израства в исполин.

Това дете на тинята е също дете на високите идеали. Дайте си сметка за тази широка амплитуда, която почва от Молиер и стига до Бара.

Изобщо, за да кажем с няколко думи всичко: гаменът е същество, което се забавлява, защото е нещастно.

X
Ecce Paris, ecce homo[15]

Нека дадем още едно кратко определение: днешният парижки гамен, подобно на някогашния римски graeculus[16], е народ-дете, чието чело е белязано с бръчките на стария свят.

Гаменът е дар и същевременно недъг за всяка нация. Недъг, който трябва да се излекува. Как? Чрез просвещение.

Просвещението лекува.

Просвещението въодушевява.

Всички благородни обществени начинания се коренят в науката, литературата, изкуствата, образованието. Създавайте, възпитавайте човеци. Просветете ги, за да ви стоплят. Рано или късно основният проблем за всеобщо образование ще се наложи с непреодолимата сила на безусловната истина. И тогава управляващите, подчинени на надзора на френската мисъл, ще трябва да избират между двете: между чедата на Франция или парижките гамени, между лумналите пламъци в зарята на просветата или блуждаещите над блатата огньове в мрака на невежеството.

Гаменът е олицетворение на Париж, а Париж е олицетворение на света.

Защото Париж е всеобемен. Той изчерпва възможностите на човешкия род. Този удивителен град дава сбита представа за отживелите и съвременните нрави. Който види Париж, има чувството, че гледа вътрешната страна на цялата човешка история, през чиито пролуки светлее небето със съзвездията си. Париж има свой Капитолиум — кметството, има свой Партенон — „Парижката света Богородица“, свой Авентински хълм — предградието Сент-Антоан, свой Азинариум — Сорбоната, свой Пантеон — Пантеона, свой Свещен път — Италианския булевард, своя Кула на ветровете — общественото мнение. Той замества Гемониите с осмиването. Неговият majo[17] носи името конте, неговият транстеверинец се нарича покрайнинец, неговият hamraal се нарича носач в халите, неговият lazzarone[18] се нарича апаш, неговият cockney[19] се нарича надут франт. Всичко, което се среща другаде, се среща и в Париж. Продавачката на риба от Дюмарсе би могла да бъде достойна партньорка на Еврипидовата билкарка, дискохвъргачът Веянус оживява във въжеиграча Фориозо, воинът Терапонтигон би могъл да хване под ръка гренадира Вадбонкьор, антикварят Дамасип би се чувствувал щастлив при парижките вехтошари, Венсенската тъмница би могла да служи за затвор на Сократ, също както Агората би могла да хвърли в тъмница и Дидро. Гримо дьо ла Рениер е изнамерил ростбиф с лой, както Кургилус бе изнамерил на времето печения еж. Под купола на Триумфалната арка на Плас дьо л’Етоал се възобновява трапецът на Плавт. Срещнатият от Апулей при Пойсилос гълтач на мечове е гълтачът на саби на Пон-Ньоф, племенникът на Рамо и паразитът Куркулион са си лика-прилика. Ергасил би могъл отлично да бъде представен на Камбасерес от д’Егрфьой. Четирите римски парфюмирани контета — Алцезимаркус, Федромус, Диаболус и Аргирип, биха могли да се връщат от Куртий с пощенската кола от Лабатю. Аулис Гелиус се е задържал не по-дълго пред Конгрион, отколкото Шарл Нодие пред Полишинел. Мартон не е тигрица, но и Пардалиска не е била ламя. Шегобиецът Пантолабус и днес осмива в английско кафене гуляйджията Номентанус, Хермоген е тенор на Шан-з-Елизе, а край него дрипльото Тразиус, преоблечен като Бобеш, събира волни пожертвувания. Досадната личност, която ви спира в Тюйлери и ви улавя за копчето на сюртука, ви кара да повторите две хиляди години по-късно въпроса на Тесприон: „Quis properantem me prehendit pallio.“[20]. Сюренското вино е имитация на албското. Червеното отверстие на чашата на Дезожие съответствува напълно на голямата купа на Балатрон. След като е валяло, през нощта над гробището Пер-Лашез танцуват същите треперливи светлинки, както над Есквилина[21], и купеният за срок от пет години бедняшки гроб се равнява на наемния ковчег на някогашния роб.

Опитайте се да намерите нещо, което да не се среща в Париж. Кацата на Трофониус[22] не съдържа нищо, което да не се намира и в качето на Месмер. Ергафилас възкръсва в лицето на Калиостро[23]. Браминът Вазафанта се въплътява в граф Сен-Жермен. Чудесата на гробището Сен-Медар са също така невероятни, както и чудесата на джамията Умумие в Дамаск.

Париж си има свой Езоп — Майо, и своя Канидия — госпожица Льонорман[24]. Той се плаши както някога Делфи от мълниеносното избликване на прозренията. Обръща масите, както Додон е обръщал триножниците. Възкачва гризетката на трона, както Рим е възкачвал на трона куртизанката. И най-сетне, ако Людовик XV е по-лош от Клавдий, то поне мадам Дюбари е по-добра от Месалина. Париж слива в някакъв необикновен човешки тип, който е живял и с който сме били в допир, гръцката голота, еврейската печал и гасконското шегобийство. Той съчетава Диоген, Йов и Пайас, облича някакъв призрак в стари броеве на вестник „Конститюсионел“ и създава Шодрюк Дюкло[25].

Макар че Плутарх казва: „Тиранинът не остарява“, Рим при Сула и Домициан се примирява и доброволно налива вода във виното. Ако вярваме доктринерската възхвала на Вар Вибискус, Тибър е играел ролята на река Лета: „Contra Gracchos Tiberim habeimus. Bibere Tiberim, id est seditionem oblivisci.“[26] Париж пие един милион литра вода дневно, но това не му пречи при случай да удари барабана и да вдигне тревога.

Като изключим всичко това, Париж е безобиден хлапак. Той приема царствено всичко и никак не е придирчив по отношение на Венера. Неговата Венера е хотентотка. Готов е да прости всичко, стига да може да се посмее. Грозотата го развеселява, уродливостта го кара да се превива от смях, порокът го развлича; стига да не си скучен, може да бъдеш, ако щеш, и мошеник. Дори притворството, това върховно безсрамие, не го възмущава. Достатъчно е запознат с литературата, за да не си запушва носа при появата на дон Базилио, а молитвата на Тартюф го смущава точно толкова, колкото Хораций се е шокирал от хълцането на Приап. Нито една подробност от портрета на вселената не липсва в профила на Париж. Естествено балът в градината Мабий не е мимическият танц на Яникулския хълм в Рим, но препродавачката на тоалетни принадлежности дебне там лоретката, също както сводницата Стафила е дебнела девицата Планезия. Градската врата Комба безспорно не е Колизеумът, но и там кръвожадността е също толкова голяма, както и в присъствие на Цезар. Сирийската ханджийка е по-мила от стрина Саге, но ако Вергилий е бил редовен посетител на римските кръчми, Давид д’Анже, Балзак и Шарле са удостоявали с присъствието си парижките пивници. Париж царува. Гениите се възпламеняват, шутовете процъфтяват. Там Адонай препуска с гръм и мълнии на колесницата си. Силен влиза с магаренцето си. Силен, тоест Рампоно.

Париж е синоним на космос. Париж е едновременно Атина, Рим, Сибарис, Ерусалим, Пантен. Тук са представени всички цивилизации и всички видове варварства. Париж би съжалявал, ако нямаше гилотина.

Известна доза Гревски площад не вреди. Какво би представлявал този нестихващ празник без подобна подправка? Законите ни дълбокомъдро са се погрижили за това и благодарение на тях от ножа на гилотината се сцежда от време на време капка кръв в този развихрен карнавал.

XI
Да се подиграваш и да царуваш

Париж не познава граници. Никой град не е упражнявал подобно владичество, което понякога се изразява във вземане на подбив подвластните. „Да ви се понравя, атиняни!“ — бе възкликнал някога Александър. Париж създава не само закони, а нещо по-силно — моди. Париж създава нещо по-силно и от модата — рутината. Париж може да се държи глупаво, ако тъй му хрумне. Той си позволява понякога този лукс. Тогава цялата вселена оглупява ведно с него. Малко след това обаче Париж се опомня, разтърква очи: „Ама че съм глупав!“ и се изсмива гръмко в лицето на света. Какъв дивен град! Колко странно съжителствуват тук величавото и комичното, пародията съвсем не пречи на възвишеното, една и съща уста може да надува днес тръбата на Страшния съд, а утре — детската пищялка. Париж е царствено весел. Но неговата жизнерадост крие мълнии, неговата шеговитост държи скиптър. Неговата буря избухва понякога от презрителна гримаса. Неговите взривове, неговото ежедневие, неговите шедьоври, неговите чудеса, неговите епопеи се радват на световна известност. Също така известни са и раздорите му впрочем. Неговият смях е действуващ вулкан, който залива с лавата си цялата вселена. Шегите му са искрящи огнени езици. Той налага на света своите карикатури и своите идеали. Най-високите постижения на човешката цивилизация търпят насмешките му и предлагат безсмъртието си на неговите закачки. Той е великолепен. Създаде неповторимия 14 юли, който освободи земното кълбо. Накара всички народи да повторят след него клетвата, която той положи в Игралната зала. Стопи за три часа с нощта на своя 4 август[27] хиляда години крепостничество. Той превръща логиката си в мускул на единодушната човешка воля. Притежава способността да се претворява, никоя форма на възвишеност не му е чужда. Той вдъхновява със зарята си Уошингтън, Косцюшко, Боливар, Боцарис, Риего, Бем, Манин, Лопес, Джон Браун, Гарибалди.[28] Той е навсякъде, където изгрява бъдещето, в Бостън през 1779 година, в Леонския остров през 1820, в Пеща през 1848, в Палермо през 1860. Той нашепва неукротимия девиз свобода на ухото на американските аболиционисти, струпани върху сала на Харпърс Фери, както и на ухото на анконските патриоти, съзаклятничещи нощем на брега на морето пред странноприемницата „Гоцци“ в Арчи. Той създава Канарие, Квирога Пизакане.[29] Той излъчва величие по цялата земя. Водени от неговия дух, умират Байрон в Мисолонги, а Мазе[30] в Барселона. Той се превръща в трибуна под нозете на Мирабо и в кратер — под Робеспиер. Неговите книги, театър, изкуство, наука, литература, философия служат за наръчници на целия човешки род. Той има подходящ гений за всяка епоха — Паскал, Рение, Корней, Декарт, Жан-Жак[31] и Волтер, а за вечността — Молиер. Той заставя всички народи да говорят като него и неговият език се превръща в Слово. Благодарение на него идеята за прогреса покълва във всички умове. Литературните догми, които той изковава, са настолни ръководства за поколенията и всички герои на другите народи след 1789 година носят в душите си частица от духа на неговите мислители и поети. Това не му пречи да пуща непристойни шеги. Геният-исполин, който носи името Париж и който видоизменя света със своята духовна култура, е в състояние да изрисува същевременно с въглен носа на Бужиние върху стената на Тезеевия храм и да сложи подписа си върху египетската пирамида: „Кредвил апа̀ша“.

Париж винаги показва зъбите си: и когато се гневи, и когато се смее.

Такъв е той. Димът над покривите му е все едно отлитащи във вселената идеи. Купчина кал и камъни, ако щете, но и огромна морална сила. Париж е не само голям. Той изобщо е безпределен. Защото е способен за дръзновение.

Дръзновение. На тази цена се постига прогресът.

Всички върховни постижения са в по-голяма или в по-малка степен плод на дръзновение. За да се въплъти в дело революцията, не са достатъчни предчувствията на Монтескьо, нито проповедите на Дидро, нито предупрежденията на Бомарше, нито изчисленията на Кондорсе, нито подготовката на Аруе[32], нито предвижданията на Русо. Необходимо е дръзновението на Дантон!

Призивът „Смелост!“ е своего рода „Fiat lux“. За да крачи победно напред, човешкият род трябва постоянно да вижда високо пред себе си горди примери на самоотверженост. Безразсъдно смелите постъпки хвърлят ослепителен блясък върху историята и просветляват хората. Зората е също дръзка, щом изгрява. Да се домогваш, да се осмеляваш, да упорствуваш, да останеш верен на себе си, да си готов да се пребориш със съдбата, да озадачиш несполуката с хладнокръвието си, не само да се опълчиш срещу несправедливия властник, но и да заклеймиш самозабравилия се победител, да проявиш твърдост, да не се огънеш, такъв пример е нужен на народите, подобна светлина може да ги въодушеви. Тази страхотна мълния е възпламенила факела на Прометей и възклика на Камброн.

XII
Бъдещето покълва в недрата на народа

Колкото до парижкото простолюдие, дори когато възмъжее, то си остава хлапе. Обрисуваш ли детето, ще обрисуваш и града. Затова ние изучихме орела в малкото врабче.

Нека подчертаем, че именно в предградията ще добиете най-правилна представа за парижанина. Тук той е чистокръвен. Тук се вижда истинският му облик. Тук той работи и страда, а характерът се разкрива най-пълно в работата и страданието. Тук несметното множество неизвестни хора гъмжи от необикновени типове, като се почне от разтоварача при Винарското пристанище и се стигне до живодера при Монфокон. „Fex urbis“[33] — възкликва Цицерон. „Mob“[34] — добавя възмутеният Бурк. Сган, тълпа, паплач. Тези определения са прибързани. Но и така да е! Има ли значение, че ходели боси? Че не знаели да четат? Толкова по-зле. Нима ще ги изоставите само заради това? Просвещението може да проникне и сред тях. Нека се върнем към нашия призив: „Просвещение!“ И нека неуморно настояваме: „Просвещение! Просвещение!“ Кой знае, може би непрогледната тъма ще се разсее. Нима революциите не са истински преображения?

Чуйте, философи, обучавайте, просвещавайте, въодушевлявайте, мислете гласно, говорете гръмко, изтичайте с радост вън от убежищата си, побратимете се с площадите, разпръснете вашите благородни идеи, разпространете надлъж и нашир букварите, провъзгласете човешките права, пейте марсилези, посейте семената на възторга, увенчайте народа! Превърнете идеята в ураган. Тълпата може да бъде възвисена. Нека използуваме смело мощното разгаряне на принципи и добродетели, които в даден момент се разискрят, пращят и избухват в пламъци. Босите нозе, голите ръце, дрипите, невежеството, презряната сган, мракът могат да бъдат мобилизирани за завоюване на високия идеал. Взрете се в народа и ще прозрете истината. Хвърлете само в пещта мръсния пясък, който тъпчете с крака, почакайте да се разтопи, да закипи и той ще се превърне в ослепителния кристал, с който Галилей и Нютон откриха нови небесни светила.

XIII
Малкият Гаврош

Осем или девет години приблизително след описваните от нас събития във втората част на книгата ни по булевард Тампл и в околностите на Шато-д’О се мяркаше единадесет-дванадесетгодишно момченце, което би отговаряло напълно на нахвърляния набързо от нас портрет на гамен, ако ведно с присъщия за възрастта му смях на устните в сърцето му не цареше мрачна пустота. Това дете действително беше нахлузило мъжки панталон, но не бащин, и беше навлякло женска блуза, но не майчина. Непознати хора го бяха облекли от съжаление в тези дрипи. А то си имаше и баща, и майка. Но баща му нехаеше, а майка му не милееше за него. Наистина достойно за съжаление дете, което при баща и майка беше сираче.

Това момченце се чувствуваше добре само на улицата. Паважът бе за него по-малко корав от майчиното сърце.

Родителите му го бяха запокитили в живота.

И то чисто и просто бе разперило крила.

То беше бледолико шумно и чевръсто момченце, будно и закачливо, с жив поглед, но нездрав вид. Сновеше насам-натам, пееше, играеше на ашици, ровеше се в канавките, покрадваше малко, но съвсем невинно, също както котките и врабчетата, смееше се, когато го наричаха пакостник, сърдеше се, когато го наричаха нехранимайко. Нямаше ни дом, ни къшей хляб, ни огън, ни обич. Но беше безгрижно, защото се чувствуваше свободно.

Когато тези клети създания пораснат, воденичният камък на обществения порядък почти винаги ги застига и ги смазва, но докато са още деца, те му се изплъзват, защото са дребнички. Могат да се пъхнат в най-малката срещната дупка.

Колкото и изоставено да беше обаче това дете, веднъж на два или три месеца му се случваше да си каже: „Добре, че се сетих! Ще ида да видя мама!“ И то напущаше булеварда, цирка и Порт Сен-Мартен, затичваше се към кейовете на Сена, минаваше по мостовете, стигаше до крайнините на града, до Салпетриер и се спираше, къде мислите? Точно пред познатия вече на читателите двоен номер 50–52, пред плевника Горбо.

По това време плевникът Горбо, обикновено незает, с вечно люшкаща се табелка: „Дават се под наем стаи“, беше по изключение обитаван от няколко индивида, които, както това става винаги в Париж, нямаха никаква връзка помежду си. Всички принадлежаха към класата на нищите, която почва с последния притеснен материално дребен буржоа и слиза постепенно все по-надолу по стълбата на оскъдицата чак до дъното на обществото, до двамата бедняци, които са в съприкосновение само с отпадъците на човешката цивилизация: уличния чистач, който прибира сметта, и вехтошаря, който прибира дрипите.

„Главната наемателка“ от времето на Жан Валжан беше умряла и друга, подобна ней, я беше заместила. Не си спомням кой философ беше казал: „Никога няма недостиг на баби.“

Новата старица се наричаше госпожа Бюргон. В живота й имаше само едно забележително явление: династията на трите папагала, които един след друг царуваха над душата й. Най-изпаднало от обитателите на плевника беше четиричленното семейство, състоящо се от баща, майка и две доста големи дъщери, живеещи и четиримата в една-единствена таванска стая, подобна на описаните по-рано помещения.

На пръв поглед това семейство биеше на очи само с невероятно бедственото си положение. Наемайки стаята, бащата беше заявил, че се казва Жондрет. Скоро след тяхното настаняване, което, за да си послужим с паметните думи на главната наемателка, приличаше на „настаняване на нищото“, Жондрет предупреди бабичката, която беше едновременно портиерка и чистачка на стълбището:

— Стрино еди-коя си, ако някой случайно търси поляк, италианец, а може би и испанец, да знаете, че съм аз.

Нашето босяче изхождаше точно от това семейство. Когато дойдеше тук, то намираше нищета, униние и нещо още по-тягостно: лица без усмивка. Студ в огнището, студ в сърцата. Едва влязло, го питаха:

— Откъде идваш?

То отговаряше:

— От улицата.

Наканеше ли се да си отива, го питаха:

— Къде отиваш?

То отвръщаше:

— На улицата.

— За какво си дошъл? — казваше майка му.

Напълно лишено от обич, детето напомняше хилавите стръкове трева, растящи в зимниците. То не страдаше от това и не упрекваше никого. Не знаеше всъщност какви точно трябва да бъдат бащата и майката.

Впрочем майката обичаше сестрите му.

Забравихме да кажем, че на булевард Тампл детето беше познато под името Гаврош. Защо Гаврош? Може би на същото основание, на което баща му се казваше Жондрет.

Някои изпаднали семейства инстинктивно се стремят да разкъсат родствените връзки.

Жондрет заемаха таванското помещение в дъното на коридора. В съседната стаичка живееше много беден младеж — господин Мариус.

Нека разкажем кой беше този господин Мариус.

[1] Дете (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Човече (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Игра на думи: Марс (бог на войната) й Muche (бъзла). — Б.пр. ↑

[4] Синоним на културен. — Б.пр. ↑

[5] Синоним на невежа. Б.пр. ↑

[6] Колелото се върти (лат.). — Б.пр. ↑

[7] Любител на града (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Любител на селото (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Под пуяк са подразбирали Людовик XVIII. — Б.пр. ↑

[10] Прякор на Луи-Филип. — Б.пр. ↑

[11] Истинското име на Молиер. — Б.пр. ↑

[12] Талантлив оратор и журналист по време на Френската революция. — Б.пр. ↑

[13] Наполеонов генерал, който заставил реакционното духовенство в Неапол да „извърши чудото“ с кръвта на свети Януари, съхранявана в стъкленичка. Суеверното население вярвало във внушаваната му от духовенството версия, че кръвта започвала да ври два пъти годишно. Шампионе опровергал „чудото“. — Б.пр. ↑

[14] Дванадесетгодишно дете-герой, което се сражава против вандейските метежници и бива убито от тях, защото отказва да извика: „Да живее кралят!“ — Б.пр. ↑

[15] Ето Париж, ето човека (лат.) — Б.пр. ↑

[16] Грък — презрително (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Франт (исп.). — Б.пр. ↑

[18] Крадец (итал.). — Б.пр. ↑

[19] Лондончанин — презрително (англ.). — Б.пр. ↑

[20] Кой хваща мене, бързащия, за плаща (лат.). — Б.пр. ↑

[21] Гробище в древния Рим. — Б.пр. ↑

[22] Гръцки оракул. — Б.пр. ↑

[23] Шарлатанин-лечител по онова време. — Б.пр. ↑

[24] Ясновидка по времето на Наполеон. — Б.пр. ↑

[25] Недоволник от времето на Реставрацията, който ходел демонстративно облечен в дрипи. — Б.пр. ↑

[26] Срещу Гракхите разполагаме с Тибър. Който пие от Тибър, забравя въстанието (лат.). — Б.пр. ↑

[27] През тази нощ френското народно събрание гласувало ликвидирането на феодалния строй. — Б.пр. ↑

[28] Видни революционни борци. — Б.пр. ↑

[29] Герои на гръцкото, испанското и италианското освободително движение. — Б.пр. ↑

[30] Френски лекар, който заминава за Барселона, за да се бори срещу чумата и умира от нея. — Б.пр. ↑

[31] Жан-Жак Русо. — Б.пр. ↑

[32] Истинското име на Волтер. — Б.пр. ↑

[33] Градска смет (лат.). — Б.пр. ↑

[34] Паплач (лат.). — Б.пр. ↑

Книга втора
Важният буржоа

I
Деветдесет лазарника и тридесет и два зъба

Неколцина отдавнашни обитатели на улиците Бушра, Норманди и Сентонж още си спомнят и говорят охотно за стареца на име Жилнорман. Когато те били млади, той бил вече стар. Хората, които се вглеждат печално в неясното гъмжило от сенки, носещо името минало, виждат още неговия силует в криволичещите улички край булевард Тампл, които по времето на Людовик XIV са носели имената на френските области, също както в наши дни кръстиха улиците в новия квартал Тиволи с имената на всички европейски столици. Напредничаво начинание — нека отбележим мимоходом, — в което явно личи прогресът.

Господин Жилнорман, все още жив и здрав в 1831 година, спадаше към хората, които представляват любопитна гледка само защото са живели много дълго време и не приличат на никой от околните си; затова, макар че някога са били като всички останали, днес те изглеждат по-особени. Своеобразен старик, действително човек от друг век, истински представител на леко надменния буржоа от XVIII век, не по-малко горд с принадлежността си към славното старо буржоазно съсловие, отколкото някой маркиз със знатната си титла. Надхвърлил беше деветдесетте години, но вървеше изправен, говореше гръмогласно, виждаше хубаво, обичаше да си посръбва, похапва и подремва и хъркаше като бурия. Запазил беше всичките си тридесет и два зъба. Слагаше очила само при четене. Беше влюбчив по природа, но от десетина години решително и окончателно се беше отказал от жените. Заявяваше, че не го харесвали вече, но вместо нормалното обяснение: „Защото съм много стар“, казваше: „Защото нямам пукнат грош“ и подмяташе: „Виж, ако не се бях разорил… ехе!“ И наистина доходът му се беше смъкнал, кажи-речи, до петнадесет хиляди ливри. Мечтаеше да получи наследство и да се сдобие със сто хиляди франка рента, за да може да си има приятелки. Както виждате, съвсем не спадаше към кекавите осемдесетгодишнини, които, подобно на господин Волтер, цял живот се смятат за умиращи. Неговото дълголетие не беше дълголетие на спукано гърне. Този жизнен старец винаги се беше отличавал с крепко здраве. Беше повърхностен, прибързан и лесно избухлив. Гневеше се бурно по най-малък повод, в повечето случаи най-безпричинно. Ако се опитаха да му противоречат, вдигаше бастуна. Нанасяше побой на хората, както през великия век. Имаше неомъжена дъщеря над петдесетте, която налагаше безпощадно с юмруци, когато изпаднеше в ярост, и която на драго сърце би наложил и с камшик. За него тя все още беше осемгодишна. Залепваше звънки плесници на прислужниците си, като крещеше: „Ах ти, мърша!“ Една от любимите му ругатни беше: „Ах ти, чукундур с чукундур!“ Понякога проявяваше невероятно хладнокръвие. Бръснеше се при бръснар, който за известно време се беше побъркал и който не можеше да го понася, защото ревнуваше от него жена си, кокетна и привлекателна фризьорка. Господин Жилнорман високо ценеше собствените си преценки по всички въпроси и се смяташе особено проницателен. Една от любимите му хвалби беше:

— Наистина не ми липсва прозорливост. Ухапе ли ме бълха, тутакси мога да позная от коя жена е скочила на мене.

Думите, които най-често употребяваше, бяха „чувствителен човек“ и „природа“, без да влага в последното понятие широкото значение, което то е придобило в нашата епоха. Но той я вмъкваше по свой маниер в безобидните си шеги край камината.

— Природата — заявяваше той — в желанието си да даде на цивилизованите народи от всичко по малко ги снабдява дори с диви екземпляри. Европа притежава мостри от Азия и Африка, но в малък формат. Котката например е салонен тигър, а гущерът — джобен крокодил. Танцьорките от операта са розови дивачки. Те не ядат хората, а само ги подяждат. Или ги превръщат в стриди, като истински вълшебници, и в такъв вид ги излапват. Карибките оставят само костите на жертвите си, а нашите танцьорки — само люспите. Какво да се прави, нрави. Ние не разкъсваме, а само хапем. Не унищожаваме, а дращим.

II
Какъвто стопанинът, такъв и домът

Господин Жилнорман живееше в квартала Маре на улица Фий-дю-Калвер №6. Къщата беше негова собственост. По-късно тя беше разрушена и мястото беше наново застроено, но номерът вероятно не е останал същият след революционните изменения, на, които се подлагат номерата на парижките улици. Господин Жилнорман заемаше обширен старинен апартамент на първия етаж, който гледаше от едната страна към улицата, а от другата към градините и дворовете. Беше тапициран чак до тавана с изработени в работилниците Гоблен и Бове килими, изобразяващи пасторални сцени. Сюжетите по тавана и по стените се повтаряха в умален вид в тапицировката на креслата. Леглото му беше обградено с широк деветкрилен параван, лакиран с короманделски лак. Дълги богати завеси висяха по прозорците и падаха на широки, пищни дипли. Градината, непосредствено под прозорците, се свързваше с еркерния френски прозорец чрез стълба с дванадесет или петнадесет стъпала, които старецът изкачваше и слизаше доста чевръсто. Освен библиотеката в съседство със спалнята си той имаше и будоар, на който особено държеше: приятно кътче, облицовано с великолепна рогозка, изпъстрена с хералдически лилии и други цветя. Историческа рогозка, изработена от каторжниците в галерите на Людовик XIV и специално поръчана от господин дьо Вивон за неговата приятелка.

Господин Жилнорман я беше наследил от една своя леля по майчина линия, саможива старица, доживяла сто години. Той се беше женил два пъти. С държането си напомняше донякъде дворцов човек, какъвто никога не беше бивал, и юрист, какъвто би могъл да стане. Когато пожелаеше, можеше да се покаже разположен и радушен. На младини спадаше към мъжете, вечно лъгани от собствената си жена и никога — от любовницата си, защото са най-неприветливи съпрузи и в същото време най-чаровни любовници. Разбираше от живопис. В спалнята му имаше един превъзходен портрет на неизвестен модел от Жорданс, нарисуван привидно небрежно, със замах и същевременно с всевъзможни подробности. Дрехите на господин Жилнорман не бяха нито от епохата на Людовик XV, нито дори от епохата на Людовик XVI. Той носеше костюма на младите роялисти от времето на Директорията. Дотогава се беше считал млад и се беше съобразявал с модата: сюртук от тънко сукно с широки ревери, дълги, заострени отзад поли и големи металически копчета. Панталони над коленете и обувки с токи. Ходеше винаги пъхнал пръсти в джобчетата на жилетката. Повтаряше с нетърпящ възражение тон:

— Френската революция е дело на сбирщина негодници.

III
Люк-Еспри[1]

Едва шестнадесетгодишен, той бил удостоен една вечер в операта от два лорнета, насочени едновременно към него от две презрели вече известни хубавици, възпети от Волтер — Камарго и Сале. Попаднал между два огъня, той се беше оттеглил храбро към малката неизвестна танцьорка Наанри, шестнадесетгодишна като него, и се влюбил в нея. Беше запазил цял куп спомени от тази връзка.

— Ах, колко беше хубава дяволската му Гимар, Ги-мардини-Гимардинет, когато я видях последния път в Лоншан, с прическа „сдържани чувства“, с тюркоазните си дрънкулки, в рокля с цвят на новородено и с маншона си „вълнение“!

Той описваше с голямо вълнение дрехата си от ненлондрен, която беше носил като юноша.

— Бях облечен като турчин от Близкия изток — разказваше той.

Госпожа дьо Буфле, запознала се случайно с него, когато бил двадесетгодишен, го окачествила — „чаровен лудетина“. Той се възмущаваше от съвременните общественици и властници, като намираше имената им просташки и еснафски. Едва сдържаше смеха си, когато четеше вестниците — „нови ведомости, газети“, както ги наричаше.

— Що за хора! — възкликваше той. — Корбиер, Юман, Казимир Перие! И това ми било министри! Представям си как би изглеждало, ако пишеха в някой вестник: господин Жилнорман, министър! Ама че смешка! Но сега всички толкова са оглупели, че и това може да мине!

Беше невъздържан в приказките си и си позволяваше големи волности, назовавайки нещата с пристойните им или непристойни имена, като не се стесняваше да го прави дори пред жените. Казваше какви ли не безобразия, цинизми и неприлични анекдоти, но така невъзмутимо и непринудено, че те звучаха едва ли не елегантно в неговата уста. Свойствена за неговия век безцеремонност. Трябва да отбележим, че епохата на перифрази в поезията беше също епоха на голяма волност в прозата. Кръстникът му беше предсказал, че ще бъде гениален и му беше дал две многозначителни имена: „Люк-Еспри“.

IV
Кандидат за столетник

В колежа в родния му град Мулен го бяха награждавали на времето за висок успех. Нивернейският херцог, когото той наричаше Невърски херцог, го беше наградил веднъж собственоръчно. Нито Конвентът, нито смъртта на Людовик XVI, нито Наполеон, нито връщането на Бурбоните, нищо не бе могло да заличи от паметта му спомена за това събитие. Невърският херцог беше в неговите очи най-великата личност на епохата.

— Какъв пленителен благородник! — казваше той. — И колко хубаво му стоеше синята лента!

Според господин Жилнорман Екатерина II беше изкупила вината си за разделянето на Полша, като купила за три хиляди рубли от Бестужев тайната за приготвянето на златния еликсир. По този повод той възкликваше развълнувано:

— Златният еликсир! Знаменитата боя на Бестужев, прославените капки на генерал Ламот! Та нали в осемнадесети век шишенце от половин само унция струваше цял луидор. Всесилният лек срещу всички сърдечни покушения! Животворното лекарство срещу Венера! Людовик XV изпращаше по двеста такива шишенца на папата!

Страшно бихте го ядосали и бихте го накарали да излезе от кожата си, ако му кажехте, че златният еликсир е най-обикновен железен перхлорид.

Господин Жилнорман се прекланяше пред Бурбоните и ненавиждаше смъртно 1789 година. Той постоянно разказваше как се спасил по време на Терора и колко много съобразителност и остроумие му били необходими, за да запази главата си от гилотината. Ако някой младеж дръзнеше да възхвали пред него републиката, той посиняваше от ярост и едва не припадаше. Понякога, намеквайки за възрастта си, казваше:

— Надявам се поне, че няма два пъти да изживея деветдесет и третата година.

Друг път даваше на събеседниците си да разберат, че възнамерява да доживее до сто години.

V
Баск и Николет

Той си имаше свои теории. Една от тях беше следната: „Когато някой е луд по жените, а е безразличен към собствената си законна съпруга, грозна, опърничава, пропита от съзнанието за правата си, опряла се здраво на кодекса и ревнива при случай, мъжът разполага само с едно средство, за да бъде оставен на мира: да предостави на съпругата развързаната си кесия. Този отказ от парично господство му връща свободата. Тогава жената си намира занимание, пристрастява се към боравенето с пари, пръстите й хващат котлен камък, тя почва да дресира изполичарите и чифликчиите, свиква адвокатите, дава нареждания на нотариусите, разправя се с писарите, ходи при съдиите, тича по процеси, съставя договори, диктува контракти, чувствува се господарка, продава, купува, плаща, разпорежда се, обещава и се отмята, сключва и анулира сделки, отстъпва и преотстъпва, оправя и разваля, спестява и прахосва. Върши глупости, върховно лично щастие, и това я утешава. Докато мъжът й я пренебрегва, тя го разорява за собствено удовлетворение.“

Господин Жилнорман беше приложил тази теория в личния си живот и беше изпитал последиците й. Жена му, втората, се беше разпореждала така успешно с богатството му, че когато един прекрасен ден той овдовя и вложи цялото си имущество в доживотна рента, то едва осигури препитанието му: петнадесетина хиляди франка годишна рента, трите четвърти от които щяха да си отидат ведно с него. Но той никак не се поколеба пред това решение, защото малко се грижеше да оставя наследство. Впрочем той бе имал възможност да бъде свидетел на злополучната участ на наследствата, които се бяха превърнали в национално имущество например. Беше видял как се стопяват магически държавните задължения, като се изплаща само една трета от тях, и нямаше особено доверие в държавното счетоводство.

— Загубена работа! — казваше той. — Също като банката на Лоо на улица Кенкампоа!

Както обяснихме вече, къщата на улица Фий-дю-Калвер беше негова собственост. Той държеше двама слуги „от мъжки и женски пол“. Когато някой слуга постъпваше у него, господин Жилнорман го прекръстваше. На мъжете даваше името на провинцията, от която бяха родом: Ним, Конте, Поату, Пикардия. Последният му прислужник беше дебел петдесет и пет годишен хитрец, страдащ от задух, неспособен да мине тичешком дори двадесет крачки, но понеже беше от Байона, господин Жилнорман го наричаше Баск. Колкото до прислужничките, те вземаха, с постъпването си на работа при него, името Николет (дори и слугинята Маньон, за която ще стане дума малко по-късно). Един ден се представила наперена готвачка, голяма майсторка от високо портиерско потекло.

— Каква месечна заплата искате? — я попитал господин Жилнорман.

— Тридесет франка.

— Как се казвате?

— Олимпия.

— Ще ти давам петдесет франка, но ще се наричаш Николет.

VI
Тук ще се мерне за малко Маньон с двата си малчугана

Господин Жилнорман изливаше лошото си настроение в гневни сцени. Налегнеше ли го тъга, почваше да беснее. Беше в плен на всички предразсъдъци, но самият той си позволяваше всички волности. Както вече изтъкнахме, особено обичаше да подчертава пред познатите си едно свое качество, което му доставяше дълбоко вътрешно удовлетворение: че все още е поклонник на жените и че не на шега все още му се носи такава слава. За него това беше върховна слава. Върховната слава му навличаше понякога необикновени и съвсем непредвидени изгоди. Веднъж донесоха в дома му в продълговата кошница за стриди едно новородено момче, цялото омотано в пелени, което врещеше като дявол. Една прислужница, изгонена шест месеца преди това, твърдеше, че било от него. Господин Жилнорман по това време беше осемдесет и четири годишен, ни повече, ни по-малко. Възмутени протести сред домашните. Кого се надявала да убеди тази безсрамница? Каква дързост! Каква гнусна клевета! Господин Жилнорман обаче ни най-малко не се разгневи. Той погледна детето мило усмихнат и явно поласкан от клеветата, а като остана насаме с близките си, каза:

— Е добре де, какво толкова е станало! Чудо голямо! Седнали сте да се дивите, като че ли сте дошли от гората! Ангулемският херцог, незаконен син на негово величество Шарл IV, се ожени на осемдесет и пет години за петнадесетгодишна хлапачка. Господин Виржинал, маркиз д’Алюи, брат на кардинал дьо Сурди, архиепископ на Бордо, стана баща на осемдесет и три години; камериерката на госпожа Жакен, съпруга на председателя на съда, беше майка на детето му, истинско дете на любовта, което по-късно стана кавалер на Малтийския орден и военен държавен съветник. Един от най-изтъкнатите мъже на нашия век, абат Табаро, е син на осемдесет и три годишен баща. Та това са съвсем обикновени явления. Ами библията? Независимо от всички тия примери аз ви заявявам, че този господинчо не е от мене. Но все пак трябва да се погрижим за него. Какво е виновен, че се е родил?

Това решение издаваше добросърдечие. На следната година прислужницата, която се казваше Маньон, му изпрати втора пратка. Пак момче. Този път господин Жилнорман намери, че тя прекалява. Той върна двата малчугана на Маньон, като пое задължението да й плаща осемдесет франка месечна издръжка при условие, че тя няма да го изнудва повече.

— Надявам се, че ще ги гледа добре — добави той. — Ще ги спохождам сегиз-тогиз.

И действително ходеше да ги вижда.

Господин Жилнорман имаше брат свещеник, който беше тридесет години ректор на академията в Поатие и умря на седемдесет и девет години.

— Млад го загубих — казваше господин Жилнорман.

Този брат, който не остави кой знае какви спомени, беше безобиден скъперник, но като свещеник, се чувствуваше задължен да дава милостиня на срещнатите бедни. Само че им даваше винаги обезценени гологани й петачета, като по този начин беше изнамерил средство, вървейки по пътя за рая, да отиде в ада.

Колкото до нашия господин Жилнорман, той не се скъпеше, даваше милостиня и проявяваше щедрост и великодушие. Беше доброжелателен, макар и прибързан, имаше меко сърце и ако беше богат, навярно щеше да живее в разкош. Искаше му се всичко, което е в допир с него, да не бъде дребнаво, ако щете, дори и мошеничеството. Веднъж при подялба на някакво наследство, разбирайки, че е грубо, и очебийно изигран от един спекулант, той възкликнал гордо:

— Тфу! Колко грозно! Аз наистина се срамувам от такова жалко обирничество. Всичко се е изродило, дори и мошениците. Да се не види макар! Така ли трябва да се обира човек като мене? Като че са ме нападнали хайдуци вдън гора, и то хайдуци, които не умеят да крадат! Sylvae sint consule dignae.[2]

Казахме вече, че се беше женил два пъти. От първата си жена имаше дъщеря, която беше останала мома, а от втората — пак дъщеря, умряла на около тридесет години. Тя се беше омъжила случайно или по любов за някакъв си войник, служил в републиканската и императорската армия, награден с кръст в битката при Аустерлиц и произведен полковник при Ватерло.

— Позорът на семейството ми — казваше старият буржоа.

Господин Жилнорман смъркаше обилно тютюн и притискаше особено изящно с опакото на ръката дантеленото си жабо. Няма да излъжем, ако кажем, че не вярваше в Бога.

VII
Правило: „Приемай гости само вечер“

Такъв беше господин Люк-Еспри Жилнорман, чиито по-скоро сиви, отколкото бели коси бяха все още гъсти и сресани винаги по един и същ начин в прическа „кучешки уши“. Заслужаващ уважение, общо взето, независимо от недостатъците си.

Истински син на осемнадесети век: лекомислен и благороден.

В първите години след Реставрацията господин Жилнорман, сравнително млад още — в 1814 година той беше само на седемдесет и четири години, — живееше в предградието Сен-Жермен на улица Сервандони, близо до църквата „Сен-Сюлпис“. Той се оттегли в квартала Маре едва когато напусна светския живот; отдавна бе надхвърлил осемдесет години.

Когато се отказа от обществото, той се затвори в привичките си. Спазваше най-неизменно една от тях: вратата на дома му бе винаги затворена през деня и той приемаше когото и да било по каквато и да било работа само вечер. Вечеряше в пет часа и едва тогава отваряше вратата си. Такава беше модата на неговия век и той се придържаше упорито към нея.

— Денят е за простаците — обичаше да казва той — и заслужава само затворени капаци. Благовъзпитаните хора си показват ума, когато на небето се покажат звезди.

И той залостваше вратата си за всички, ако ще да бъде и самият крал. Отживяла изтънченост на отшумели нрави.

VIII
Сестри, между които няма нищо общо

Споменахме вече за двете дъщери на господин Жилнорман. Те имаха десет години разлика. На младини почти никак не си приличаха. Както по характер, така и по външност те съвсем не изглеждаха сестри. По-малката, с пленителни душевни качества, жадуваше за светлина, занимаваше се с цветя, стихове и музика, бленуваше за лъчезарни простори, възторжена, въодушевена, въздушно чиста. Тя беше обречена още от дете на идеал, който приемаше смътно очертанията на герой. По-възрастната имаше също свой идеал. Тя виждаше в небесната синева някой търговец, добродушен и много богат военен доставчик, кръгъл глупак. Милион, въплътен в мъж, или в краен случай префект. Приеми в префектурата, вратар с верижка на шията, титла „съпругата на префекта“, официални балове, речи в кметството, всичко това се въртеше във въображението й. И двете сестри се унасяха в бляновете си, когато и двете бяха девойки. И двете имаха криле. Едната криле на ангел, другата — на гъска.

Никое стремление не се осъществява напълно, поне долу на земята. Няма земен рай. Поне в нашата епоха. Малката се омъжи за мъжа на мечтите си, но умря. Голямата изобщо не се омъжи.

В момента, когато се появява в нашия разказ, тя беше вече възрастна, строго нравствена особа, нетърпима моралистка с възможния най-остър нос и възможния най-тъп ум. Многозначителна подробност: извън най-тесния семеен кръг никой никога не узна малкото й име. Наричаха я госпожица Жилнорман, по-голямата сестра.

По благопристойно държане по-старата госпожица Жилнорман можеше да бие коя да е английска мис. Свенливост, стигнала до изстъпление. Един ужасен спомен я преследваше кошмарно през целия й живот: някакъв мъж бе зърнал веднъж жартиера й.

Тази безгранична свенливост нарасна с възрастта. Струваше й се, че бродираната й шемизетка никога не е от достатъчно плътна материя и че деколтето й е винаги много голямо. Отрупваше дрехите си с карфици и телени закопчалки там, където никому не би хрумнало да я погледне. Прекалено благонравните жени охраняват обикновено толкова по-зорко своята непорочност, колкото по-малко е застрашена.

И все пак, ако някой се смята годен да обясни вечните тайни на целомъдрието, нека се опита да го стори: тя позволяваше, без сянка от неудоволствие, на младия улански офицер Теодюл, неин племенник, да я прегръща.

Независимо обаче от благоволението, с което се ползуваше този улански офицер, графата „строга моралистка“, в която я класирахме, й подхождаше напълно. В душата на госпожица Жилнорман цареше полумрак. Защото благонравието е полудобродетел, полупорок.

Прекаленото й благонравие беше съчетано с лицемерна набожност, съвсем подходяща подплата. Тя се числеше към братството на Богородица, носеше бял воал на някои празници, мърмореше под носа си специални молитви, почиташе „светата кръв“, тачеше „светото сърце“, стоеше с часове, вперила възторжен поглед в олтара в стил рококо в малкия параклис, закрит за простосмъртните вярващи, а душата й се възнасяше през мраморни облачета и дълги дървени позлатени лъчи.

Сприятелила се беше с друга редовна посетителка на параклиса — стара девственица като нея, госпожица Вобоа, напълно вдетинена, край която самата тя се чувствуваше кралица. Освен безконечните agnus dei[3] и ave Maria госпожица Вобоа знаеше само едно: да вари сладка. Съвършен образец на тъпота, госпожица Вобоа, подобно бялка без ни едно петънце, нямаше ни капчица ум. Трябва да признаем, че с напредването на възрастта госпожица Жилнорман не губеше, а по-скоро печелеше. Това се наблюдава често при пасивните натури. Тя никога не бе проявявала злоба, а това е вече относително добросърдечие. Освен това годините заглаждат острите ъгли и с времето характерът й се беше смекчил. Обикновено беше в плен на безпросветна печал, чиято причина сама не знаеше. Цялото й същество издаваше странна вцепененост: тя като че бе мъртва, без изобщо да е живяла.

Госпожица Жилнорман поддържаше домакинството на баща си. Господин Жилнорман живееше с дъщеря си, както монсеньор Биенвьоню живееше със сестра си. Подобни семейства, състоящи се от старец и стара мома не са рядкост и гледката на тези две немощни създания, търсещи опора едно в друго, е винаги затрогваща.

Край стареца и старата мома в къщата живееше освен това и едно дете, момченце, вечно занемяло и изтръпнало в присъствие на господин Жилнорман. Господин Жилнорман се обръщаше към него винаги със строг глас, а понякога и с вдигнат бастун:

— Тук, господинчо! Приближи се, нехранимайко, обеснико! Отговаряй, дяволе! Чакай да те видя хубавичко, негоднико! — И прочие. Той всъщност го обожаваше.

Момченцето беше негов внук. По-нататък ще се срещнем с него.

[1] Лука Умника. — Б.пр. ↑

[2] Горите са достойни за консули (лат.). — Б.пр. ↑

[3] Божествен агнец (лат.). — Б.пр. ↑

Книга трета
Дядо и внук

I
Един старомоден салон

Когато господин Жилнорман живееше на улица Сервандони, той посещаваше често няколко изтънчени аристократически салона. Макар и буржоа, господин Жилнорман имаше достъп в тях. Понеже минаваше за двойно по-остроумен, отколкото беше — към собственото му остроумие се прибавяше и остроумието, което му приписваха, — той беше дори търсен и обкръжен с внимание. Ходеше само там, където можеше да наложи превъзходството си. Някои хора искат на всяка цена да упражняват въздействие и да будят интерес. Ако не могат да играят някъде ролята на оракули, те се превръщат в шутове. Господин Жилнорман не изпадаше в такива крайности. Превъзходството му в роялистките салони, които посещаваше, с нищо не накърняваше собственото му достойнство. Минаваше навсякъде за оракул. Случваше му се да излезе победител в спора с господин Бонал и дори с господин Бенжи-Пюи-Вале.

Около 1817 година той неизменно прекарваше два следобеда седмично на улица Феру в дома на своята съседка баронеса дьо Т., сериозна и уважавана дама, чийто съпруг по времето на Людовик XVI беше френски посланик в Берлин. Барон дьо Т., който приживе се увличаше страстно от магнетизъм, ясновидство и състояния на екстаз, почина разорен в емиграция и остави вместо всяко друго имущество интересните си мемоари за Месмер и неговото каче, десеттомен ръкопис, подвързан в червен марокен с позлатени ръбове. Госпожа дьо Т. не беше публикувала мемоарите, водена от чувство за достойнство, и се издържаше от малка рента, оцеляла по чудо. Тя живееше далеч от двора, който по нейни думи сега бил „същинска сбирщина“, в благородно усамотение, горда в бедността си. Неколцина приятели се събираха два пъти седмично край нейната вдовишка камина и това представляваше един истински роялистки салон. Пиеха чай и в зависимост от това какъв вятър духаше и дали ги настройваше за елегии или дитирамби, те въздишаха печално или избухваха във възмущение по повод съществуващите порядки, по повод хартата, бонапартистите, оскверняването на синята лента, раздавана на обикновени буржоа, якобинството на Людовик XVIII и споделяха тихичко надеждите, които им вдъхваше неговият брат, бъдещият Шарл X.

Изпадаха във възторг пред просташки песни, в които Наполеон беше назоваван Никола[1]. Херцогини, най-нежни и пленителни светски дами, се възхищаваха от подобни куплети по адрес на „федералистите“:

Във гащите си вий грижливо натъпчете

увисналите свои ризи — до една,

за да не могат да разказват враговете,

че патриоти вдигат бели знамена!

Забавляваха се с каламбури, които им се струваха страшно силни, с детски игрословици, които им изглеждаха пълни със злъч, с четиристишия, дори с двустишия. Такова двустишие например беше съчинено по повод правителството, съставено от Десол — умерен министерски кабинет, в който участвуваха Деказ и Десер[2]:

За да укрепне тронът, с тъй разклатени основи,

потребни са земя и парник, и колиба — нови.

Или пък разместваха имената в списъка на членовете на камарата на перовете, „нетърпимо якобинска камара“, и ги съчетаваха така, че да се получат комични фрази от рода на следната: „Damas, Sabran, Gouvion Saint-Cyr“[3]. Всичко това просто така, за забавление.

Това отбрано общество се опитваше да пародира революцията. Страшно му се щеше да насочи нейните гневни думи срещу нея самата. Бяха си съчинили свое „Ça ira“.

Ще са там, ще са там, ще са там,

на фенерите — бонапартистите!

Песните напомнят гилотината. Те отсичат равнодушно днес една, утре друга глава. Въпрос само на нов вариант.

В процеса на Фюалдес, който се водеше горе-долу по същото време — 1816 година, — симпатиите в салона на баронесата бяха на страната на Бастид и Жозион, понеже Фюалдес беше „бонапартист“. Тук либералите се окачествяваха като „братя и приятели“. Едва ли би могло да има по-голямо оскърбление!

Също както върху някои камбанарии, в салона на баронеса Т. имаше два петела: господин Жилнорман и граф дьо Ламот-Валоа, за когото си шепнеха на ухото:

— Нали знаете? Това е Ламот от процеса за огърлицата.

Политическите партии са склонни към такива необясними амнистии.

Нека прибавим, че в буржоазните среди човек пада в очите на обществото, ако не подбира познайниците си. Трябва да внимава кого приема в дома си. Както се губи известно количество калории в съседство със зъзнещи хора, така се губи и известна доза чест при допир с презрени индивиди. Някогашното висше общество смяташе, че стои над този закон, както и над всички други закони. Принц дьо Субиз приемаше в дома си Марини, брат на мадам Помпадур. Независимо от това обстоятелство? Напротив, именно заради него. Дюбари, кръстник на прочутата Воберние, е добре дошъл у маршал Ришельо. Висшето общество е своего рода Олимп. И Меркурий[4] и принц дьо Гемене[5] са там като у дома си. И крадецът има достъп, стига да е бог.

Граф дьо Ламот, който в 1815 година беше вече седемдесет и пет годишен, старец, се отличаваше само със сдържания си нравоучителен тон, с острите си, студени черти, със съвършено изтънченото си държане, със закопчания до връзката фрак и дългите вечно кръстосани крака в широки панталони с цвят на печена глина. Впрочем и лицето му имаше същия цвят.

В салона на баронесата ценяха господин дьо Ламот заради неговата „слава“, както и заради името Валоа, колкото и странно да изглежда това.

А господин Жилнорман се радваше на съвсем чистопробно уважение. Тачеха го и толкова. Въпреки своето лекомислие и без да е необходимо да обуздава веселия си нрав, той се държеше внушително, достойно, порядъчно, с известен примес на буржоазна надменност. За това допринасяше и напредналата му възраст. Не е малка заслуга да носиш на плещите си цял век. Годините постепенно очертават почтителен ореол от оредели коси около старческите глави.

Освен това в неговата духовитост проблясваха искри от старото аристократическо остроумие. Когато пруският крал посети под името граф дьо Рюпен Людовик XVIII след възстановяването му, потомъкът на Людовик XIV го прие с изтънчена пренебрежителност, както би подобавало да бъде приет обикновен бранденбургски маркиз. Господин Жилнорман хареса държането на френския крал:

— Всички крале с изключение на френския крал са все едно провинциални владетели.

Един ден пред него размениха следния въпрос и отговор:

— На какво осъдиха редактора на „Курие Франсе“?

— Да ликвидира вестника.

— По-добре да ликвидират него самия — забеляза господин Жилнорман.

Подобна находчивост създава завидна репутация.

При отслужването на един благодарствен молебен по случай годишнината от възвръщането на Бурбоните господин Жилнорман съгледа господин дьо Талейран и възкликна:

— Ето негово превъзходителство Злото.

Господин Жилнорман идваше обикновено у баронеса Т., придружен от дъщеря си, дългата суха госпожица, която по онова време беше минала вече четиридесетте години, а изглеждаше петдесетгодишна, и от едно пленително седемгодишно момченце, бяло, румено, свежо, с щастливи, доверчиви очи, което не можеше да се появи в салона, без да предизвика тутакси около себе си сподавени възклицания:

— Ах, че е хубавичък! Колко жалко! Бедното дете!

Детето беше същото, за което споменахме в предишната глава. Наричаха го „бедното“, защото баща му беше „лоарски разбойник“[6].

Лоарският разбойник не беше никой друг, а зетят на господин Жилнорман, за когото стана вече дума и когото господин Жилнорман смяташе за „позор на семейството си“.

II
Един от кървавите призраци на онова време

Ако някой би се отбил през същата епоха в малкото градче Вернон и би минал по хубавия зидан мост, който по всяка вероятност скоро ще бъде сменен с някоя отвратителна металическа плетеница; би съгледал, навеждайки се през парапета, един петдесетинагодишен мъж с кожен каскет на глава, с панталон й куртка; от грубо сиво сукно с пожълтяла нашивка, която преди години сигурно е била червена лента; с дървени обувки, загорял от слънцето, с едва ли не черно лице и почти съвсем бели коси, с широк белег на челото, спускащ се чак до бузата му, приведен, прегърбен, преждевременно състарен. Той сновеше, кажи-речи, по цял ден с мотика или градинска ножица в ръка из един от заградените със стени терасовидни парцели: край моста, върху левия бряг на Сена — пленителни дворчета, обрасли с цветя, които бихте взели за градини, ако бяха по-големи, или за букети, ако бяха по-малки. Всички парцели граничат в долния си край със Сена и завършват с къща в горния край. Мъжът с куртката и дървените обувки, за когото споменахме, обитаваше през 1817 година най-скромната къщурка с най-тясното дворче. Той живееше там уединен, самотен, в мълчание и беднота заедно със своята прислужница — нито селянка, нито гражданка, нито много млада, нито много стара, нито хубава, нито грозна. Квадратният парцел, който той наричаше градина, се славеше в градчето с хубавите цветя, отглеждани в него. Цветята бяха единственото занимание на този човек.

С много труд, упорство, грижи и обилно поливане той беше успял да сътвори след твореца няколко сорта лалета и гергини, забравени като че ли от природата. Беше изобретателен и преди Суланж Боден се беше сетил да засажда редки и ценни американски и китайски храсти върху рохкава пръст от изтравничета. Още от тъмни зори лете сновеше из пътечките на градината си, разсаждаше, подкастряше, плевеше, поливаше, разхождаше се сред цветята с благо, печално и примирено изражение, а понякога стоеше с часове неподвижен, унесен в мисли, заслушан в песента на скрито в клоните птиче, в чуруликането на някое дете в съседна къща или вперил поглед във върха на стрък трева или капчица роса, блеснала като скъпоценен камък на слънчевите лъчи. Хранеше се скромно, пиеше по-често мляко, отколкото вино. Беше толкова кротък, че отстъпваше на всяко хлапе и дори прислужницата си позволяваше да му се сопва. От стеснителност изглеждаше едва ли не див, излизаше рядко и се срещаше само с бедните, които чукаха на прозореца му, или със свещеника си, стария добросърдечен абат Мабьоф. Обаче, ако който и да е жител на градчето или някой външен посетител пожелаеше да се полюбува на лалетата и розите му и позвънеше на вратата на скромното му жилище, той го приемаше с усмивка. Този именно мъж беше лоарският разбойник.

Ако някой би прочел същевременно военните мемоари, биографиите, бюлетините на великата армия или вестник „Монитьор“, едно име, което се среща доста често, би привлякло навярно вниманието му — името на Жорж Понмерси. Съвсем млад, Жорж Понмерси беше зачислен като прост войник в Сентонжкия полк. Избухна революцията. Сентонжкият полк влезе в състава на Рейнската армия. Защото бившите кралски полкове запазиха имената на съответните провинции дори след падането на монархията и се превърнаха в бригади едва в 1794 година. Понмерси се сражава в Шпайер, Вормс, Нойщад, Туркхайм, Алцей, Майнц, зачислен в ариергарда на Ушар, който бе съставен от двеста души. Той беше един от двадесетте храбреци, които устояха на напора на целия корпус на Хесенския принц зад старото Андернахско укрепление, и се оттегли, за да се присъедини към останалата част от армията едва когато неприятелското оръдие проби насипа от гребена до основата му. Той се сражава при Маршиен и Мон-Палисел под командата на Клебер и картеч раздроби ръката му. После премина на италианската граница и беше един от тридесетте гренадири, които, командувани от Жубер, отбраняваха Тенденския проход. След битката Жубер бе произведен генерал-адютант, а Понмерси — подпоручик. Понмерси се сражава редом с Бертие под оръдейния огън в паметния ден при Лоди, по повод на което Наполеон каза:

— Бертие бе топчия, кавалерист и гренадир.

Той видя как падна бившият му генерал Жубер при Нови, тъкмо в момента, когато с вдигната сабя викаше:

— Напред!

Натоварен с военно поръчение ведно с ротата си в някаква гемия, която отиваше от Генуа до не си спомням вече кое пристанище, той беше обсаден от седем-осем английски кораба. Генуезецът, капитан на гемията, поиска да хвърли оръдията в морето, да скрие войниците между двете палуби и да се промъкне като търговски кораб. Понмерси накарал да развеят трицветния флаг на върха на мачтата и минал гордо под изстрелите на британските фрегати. Двадесет левги по-нататък дързостта му нараснала ще повече и той нападнал и пленил с гемията си голям английски кораб, откарващ войски в Сицилия и така претоварен с хора и коне, че бил потънал във водата почти до палубата. В 1805 година Понмерси служеше в дивизията на Малер, която отне Гюнцбург от ерцхерцог Фердинанд. При Ветинген под град от куршуми той изнесе на ръце смъртоносно ранения в главата полковник от девети драгунски полк Мопти. Отличи се при Аустерлиц, като взе участие в славното минаване в строй под неприятелския огън. Когато кавалерията на руската императорска гвардия смаза един батальон от четвъртия пехотински полк, Понмерси беше в числото на отмъстителите, които разбиха гвардията. Императорът го награди с кръст. Понмерси стана последователно свидетел на пленяването на Вюрмсер в Мантуа, на Мелас в Александрия, на Мак при Улм. Неговата част спадаше към осмия корпус на великата армия, която завзе Хамбург под командата на Мортие. После той мина в 55-ия пехотински, бивш Фландърски полк. При Ейлау се намираше в гробището, където героичният капитан Луи Юго, вуйчо на автора на тази книга, удържа сам с дружината си, състояща се от осемдесет и трима души, цели два часа напора на вражеската армия. Понмерси беше един от тримата измъкнали се живи от това гробище. Сражава се при Фридланд. После видя Москва, Березина, Люцен, Бауцен, Дрезден, Вахау, Лайпциг и теснините на Гелнхаузен. А после Мон-Мирай, Шото-Тиери, Краон, бреговете на Марна, бреговете на Ена и страшните позиции при Лаон. В Арне-льо-Дюк, вече капитан, той съсече със сабята си десет казаци и спаси този път не генерала, а ефрейтора си. Излезе цял накълцан от битката и само от лявата му ръка извадиха двадесет и седем счупени костици. Осем дни преди капитулацията на Париж той се смени със свой другар и мина от пехотата в кавалерията. Притежаваше качеството, което в стария режим се наричаше „двойно умение“, и боравеше еднакво добре като войник и със сабя, и с пушка, а като офицер — и с ескадрон, и с батальон. Хора, надарени с тази вродена похватност, образуваха специални войскови части, например драгуните, които са едновременно кавалеристи и пехотинци. Той придружи Наполеон на остров Елба. При Ватерло беше командир на ескадрон кирасири в бригадата на Дюбоа. Отне собственоръчно знамето на Люнебургския батальон и го хвърли, цял окървавен, в краката на императора. Нечия сабя бе разсякла лицето му, докато изтръгваше знамето. Императорът му извика доволен:

— Дерзай, полковнико, бароне, кавалер на „Почетния легион“!

— Благодаря от името на вдовицата ми, ваше величество — отвърна Понмерси.

Само един час по-късно той се строполи във вдлъбнатия път за Оен. Що за човек беше този Понмерси? Все същият лоарски разбойник.

Запознахме се донякъде с историята му. След Ватерло, измъкнат, както читателят си спомня, от вдлъбнатия път за Оен, Понмерси беше догонил армията, влачил се бе от санитарен фургон на санитарен фургон и се беше добрал до лагера край Лоара.

Реставрацията го прати в запаса с половин заплата, после го въдвори на местожителство, тоест под надзор, във Вернон. Крал Людовик XVIII, който смяташе за недействително всичко, извършено по време на Стоте дни на Наполеон, не призна нито званието му кавалер на „Почетния легион“, нито ранга му полковник, нито титлата му барон. Той от своя страна обаче не пропущаше нито един случай да се подпише „полковник барон Понмерси“. Имаше само един син фрак, но никога не излизаше, без да си закачи розетката от ордена на „Почетния легион“. Кралският прокурор го предупреди, че ще възбуди съдебно следствие срещу него за „незаконно носене на това отличие“. Когато един полуофициален посредник му предаде тази заплаха, Понмерси отвърна с горчива усмивка:

— Не зная дали аз съм престанал да разбирам френски, или вие говорите на друг език, но наистина не ви разбирам.

После в продължение на цяла седмица излизаше редовно със своя орден. Не се осмелиха да го безпокоят. Два-три пъти получи писма от военния министър и командуващия департамента генерал, адресирани до „господин майор Понмерси“. Той върна писмата неразпечатани. В същото време и Наполеон в Света Елена постъпваше така с посланията на сър Хъдсън Лоу, адресирани до „генерал Бонапарт“. Понмерси беше така предан на императора, че нека читателят ни позволи неблагопристойния израз, дори в заплюването на враговете следваше неговия пример.

И в Рим на времето някои картагенски войници, които носеха в гърдите си частица от душата на Ханибал, отказваха да поздравят Фламиниус.

Една сутрин Понмерси срещна кралския прокурор по улицата във Вернон, приближи се до него и му каза:

— А разрешавате ли ми, господин прокурор, да нося белега на раната си?

Единственият му доход беше жалката му половин заплата на командир на ескадрон. Беше наел във Вернон най-малката къщичка. Живееше сам. Видяхме вече как. По време на империята между две войни беше намерил време да се ожени за госпожица Жилнорман. Старият буржоа, възмутен в дъното на душата си, все пак беше дал съгласието си с недоволна въздишка.

— И най-добрите семейства сега са принудени да се съгласяват с такива бракове! — беше заявил той.

През 1815 година госпожа Понмерси, възхитителна във всяко отношение жена, умна и надарена с редки качества, напълно достойна за своя съпруг, умря и остави едно дете. Това дете би могло да радва полковника в неговата самота, но дядото властно беше изискал внука си, заявявайки, че ако не му го дадат, ще го лиши от наследство. В интерес на момченцето бащата отстъпи и понеже му бе отнета възможността да вижда детето си, той обикна цветята.

Той впрочем се беше отказал от всичко и нито се бунтуваше, нито се занимаваше с подмолна дейност. Мислите му бяха заети с безобидното ежедневие и с великото минало. Времето му минаваше в очакване да цъфне някой карамфил или в спомени за Аустерлиц.

Господин Жилнорман не поддържаше никакви връзки със своя зет. Полковникът беше за него „бандит“, а самият той беше за полковника „нищожество“. Господин Жилнорман никога не говореше за полковника, освен за да намекне подигравателно за „баронството“ му. Изрично бе уговорено, че Понмерси никога няма да се опита да види сина си, нито да го заговори, иначе ще му го върнат, лишен от наследство. За семейство Жилнорман Понмерси беше чумав. Те възнамеряваха да възпитат детето съгласно техните разбирания. Полковникът може би сбърка, като прие условията им, но той се преклони, смятайки, че постъпва правилно и че жертвува само себе си. Наследството на стария Жилнорман не беше кой знае колко голямо, но наследството на по-старата госпожица Жилнорман беше значително. Тази леля, останала мома, беше много богата по майчина линия и сестриният й син беше неин единствен наследник.

Детето се наричаше Мариус. То знаеше, че има баща и само толкова. Никой не му казваше нито дума за него. И все пак недоизказаните приказки, шушуканията, смигванията с очи в обществото, където го водеше дядо му, стигаха полека-лека до съзнанието на детето; то почна да се досеща за някои неща и понеже естествено се поддаваше на влиянието на окръжаващата го среда, то бавно започна да се просмуква и да се пропива с идеите и мненията, наситили атмосферата, която дишаше, и малко по малко почна да не мисли за баща си или да мисли за него със свито сърце и с чувство на срам.

Докато детето растеше така далеч от баща си, полковникът се измъкваше веднъж на два-три месеца, идваше тайно в Париж като избягал затворник и заставаше пред църквата „Сен-Сюлпис“ в часа, когато леля Жилнорман водеше Мариус на църковна служба. Там, треперещ да не би лелята да се обърне и да го съгледа, скрит зад някоя колона, неподвижен, сдържащ дъха си, той гледаше своя син. Покритият със зараснали рани воин се боеше от старата мома.

По този повод възникна връзката му с вернонския свещеник абат Мабьоф.

Този достопочтен отец беше брат на един църковен настоятел в „Сен-Сюлпис“, който много пъти беше наблюдавал мъжа, докато той се радваше мълком на детето си, и беше забелязал сълзите в очите му и белега на бузата му. Странният непознат, който изглеждаше така мъжествен, а плачеше като жена, беше направил силно впечатление на църковния настоятел. Лицето му се беше запечатало в съзнанието му. Когато отиде веднъж да види брат си във Вернон, той срещна на моста полковник Понмерси и позна в него посетителя на църквата „Сен-Сюлпис“. Настоятелят разказа на брат си разкритата тайна и двамата намериха повод да посетят полковника. Това посещение не беше последно. Полковникът, отначало много сдържан, постепенно разкри душата си и свещеникът и църковният настоятел узнаха тъжната му история. Те разбраха, че Понмерси бе пожертвувал личното си щастие заради бъдещето на своя син. Това породи у свещеника чувство на почит и жалост, а и полковникът от своя страна го обикна. Впрочем, когато стар свещеник и стар воин се случат искрени и добри, те се сближават и сприятеляват извънредно лесно. Те представляват всъщност един и същ човешки тип. Единствената разлика помежду им е, че единият служи предано на земното отечество, а другият — на небесното.

Два пъти годишно, на първи януари и на Свети Георги, Мариус пишеше на баща си под диктовката на леля Жилнорман официални писма, чийто текст можеше да се срещне във всеки писмовник. Господин Жилнорман беше направил само тази отстъпка. Бащата отговаряше с много нежни писма, които дядото пъхаше в джоба си, без дори да ги прочете.

III
Requiescant[7]

Всички познания на Мариус за света се свеждаха до салона на баронеса Т. Това беше единственото прозорче, през което той можеше да надзърне в живота. Но това прозорче беше мрачно и през него проникваше повече студ, отколкото топлина, повече мрак, отколкото светлина. Детето, безгрижно и лъчезарно при влизането си в този странен мир, за кратко време помръкна и дори нещо още по-необичайно за невръстно създание, стана сериозно. Обкръжено от внушителни и странни личности, то се оглеждаше с дълбоко удивление. Всичко около него засилваше изумлението му. В салона на баронеса дьо Т. се срещаха стари достопочтени благородни дами, които се наричаха Матан, Ное, Левис, произнасяно там Леви, Камби, произнасяно там Камбиз. Тези стари лица и библейски имена се смесваха в съзнанието на детето с уроците му по вехтия завет, които то учеше наизуст, и когато ги видеше всичките, насядали в кръг около загасващия огън, осветени слабо от забулената в зелен абажур лампа, промълвящи изрядко по някоя тържествена или гневна дума, със строги профили, със сиви или бели коси, с дълги, отдавна излезли от мода рокли, чиито тъмни тонове почти се сливаха, малкият Мариус ги гледаше с разширени от страх очи и му се струваше, че вижда не жени, а влъхви и патриарси, не реални същества, а призраци.

Към тези призраци се прибавяха неколцина свещеници, обичайни посетители на старинния салон, както и неколцина благородници: маркиз дьо Сасне, личен секретар на госпожа дьо Бери, виконт дьо Валори, издаващ под псевдонима Шарл-Антоан оди с една и съща рима, преждевременно посивелият принц Бофрьомон с хубавата си духовита жена, чиито яркочервени кадифени тоалети със златни галони и големи деколтета освежаваха този мрак, маркиз дьо Кориолис д’Еспинуз, французинът, който имаше най-добър усет за „мярката в учтивостта“, граф д’Амадр, приветливо старче с двойна брадичка, и кавалерът дьо Пор-дьо-Ги, стълб на лувърската библиотека, наричана тогава кралски кабинет. Господин дьо Пор-дьо-Ги, плешив и доста състарен, без да бъде много възрастен, разказваше, че през 1793 година, когато бил шестнадесетгодишен, го изпратили в каторгата за отклонение от военна служба и го оковали до един осемдесетгодишен старец, епископ на Мирпоа, осъден също за дезертиране, но не от военните, а от духовническите си задължения. И двамата лежали в Тулон. Работата им се състояла в това да прибират нощем от ешафода главите и телата на гилотинираните през деня. Те отнасяли на гърбовете си кървавите обезглавени трупове и червените им каторжнически рубашки хванали корава кора на гърба — суха сутрин и влажна вечер. Подобни трагични разкази се чуваха непрекъснато в салона на госпожа дьо Т. Проклинайки Марат, гостите стигаха до възхвала на Трестайон.

Неколцина депутати, съвсем редки екземпляри, играеха тук обичайната си партия вист — господин Тибор дьо Шалар, господин Льомаршан дьо Гомикур и прочутият присмехулник от десницата господин Корне-Денкур. Кметът на Ферет с панталони до коленете на мършавите си нозе се отбиваше понякога в този салон, преди да отиде у господин Талейран. Той беше другар в забавленията на граф д’Артоа и в противовес на Аристотел, който се беше оставил Кампаспа[8] да го яха, беше накарал танцьорката Гимар да пълзи пред него на четири крака и по този начин беше показал на историята как администраторът може да отмъсти за философа.

Колкото до свещениците, те бяха абат Алма, същият, на когото господин Лароз, негов сътрудник във вестник „Фудр“, казваше:

— Че кой е под петдесет години? Само неколцина голобради сополанковци!

Както и абат Льотурньор, кралски проповедник, абат Фресинус, още нито граф, нито епископ, нито министър, нито пер, който носеше вехто расо без копчета, и абат Керавьонан, свещеник в църквата „Сен-Жермен-де-Пре“. Освен това папският нунций монсеньор Маки, архиепископ в Низибис, а по-късно кардинал, забележителен с провесения си дълбокомъдрен нос, и още един монсеньор, който се кичеше със следните титли: абат Палмиери, висш духовник, един от седемте действителни протонотариуси на светлия престол, каноник на прочутата либерийска базилика, ходатай по светите дела, postulatore di santi, тоест по канонизирането; неговият пост се равняваше на един вид докладчик по просби, отнасящи се до отдела рай. Най-сетне двама кардинали — господин дьо ла Люзерн и господин дьо Клермон-Тонер. Кардинал дьо ла Люзерн беше писател и няколко години по-късно щеше да бъде удостоен с честта да пише статии в „Консерватьор“ редом с Шатобриан. Господин дьо Клермон-Тонер беше архиепископ в Тулуза и често идваше да прекарва лятото в Париж при племенника си маркиз дьо Тонер, който беше министър на марината и на войната. Кардинал дьо Клермон-Тонер беше дребничък весел старец, под чието расо се подаваха червени чорапи. Той се отличаваше със страстната си омраза към „Енциклопедията“ и със слабостта си към билярда; затова хората, които по онова време минаваха през някоя лятна вечер по улица Принцеса, където се намираше тогава частният дом на Клермон-Тонер, се спираха да послушат чаткането на топките и острия глас на кардинала, който казваше на своя конклавист монсеньор Котре, карнетки епископ in partibus[9]:

— Отбележете, абате, ще правя карамбола!

Кардинал дьо Клермон-Тонер беше представен на госпожа дьо Т. от най-близкия си приятел господин дьо Роклор, бивш епископ на Санлис и един от четиридесетте академици. Господин дьо Роклор се отличаваше с високия си ръст и с редовното си посещение на Академията. През стъклената врата на съседната до библиотеката зала, където ставаха заседанията на Френската академия, любопитните можеха всеки четвъртък да се полюбуват на бившия епископ на Санлис, прясно напудрен, с виолетови чорапи, застанал обикновено прав, гърбом към вратата, вероятно за да покаже кокетната си якичка. Всички тези духовници, макар и повечето не само църковни служители, а и царедворци, допринасяха много за сериозния тон в салона на госпожа дьо Т., като петима перове — маркиз дьо Вибре, маркиз дьо Таларю, маркиз-д’Ербувил, виконт Дамбре и херцог дьо Валантиноа, подчертаваха аристократическия му облик. Този херцог дьо Валантиноа, макар че беше принц на Монако, тоест суверенен чуждестранен владетел, имаше такова високо мнение за Франция и за перската титла, че виждаше всичко през тяхната призма. Той именно казваше:

— Кардиналите са френските перове на Рим, а лордовете — френските перове на Англия.

Но тъй като в тази епоха революцията проникваше навсякъде, един обикновен буржоа даваше тон в гореописания феодален салон. В него царуваше господин Жилнорман.

Тук се събираше есенцията или квинтесенцията на реакционното парижко общество. Тук проявяваха подозрителност към всякакъв вид известност. Смятаха, че анархията има пръст във всяка репутация. Ако сред тях би влязъл Шатобриан, той би предизвикал същия ефект както и дядо Дюшен. Това правоверно общество проявяваше все пак известна търпимост към някои присъединили се на времето към републиката аристократи. Така например граф Бьоньо беше приет при условие, че ще поправи прегрешението си.

Днешните „аристократически“ салони не приличат вече на описания от нас. Сегашното предградие Сен-Жермен мирише на ерес. Сегашните роялисти — и това според нас е тяхно предимство — са демагози.

Понеже у госпожа дьо Т. се събираше най-отбрано общество, там господствуваше най-изтънчен и високомерен тон, прикрит зад прекалено изострена вежливост. Привичките на неговите посетители издаваха небрежна изисканост, в която прозираше старият погребан, но все още жив режим. Някои от тези привички, особено в говора на гостите, изглеждаха странни. Повърхностният познавач би сметнал за провинциализми известни изрази, които всъщност бяха архаизми. Наричаха например някоя дама „госпожа генералшата“. Можехте да чуете даже „госпожа полковничката“. Пленителната госпожа дьо Леон, вероятно от уважение към паметта на херцогиня дьо Лонгвил и херцогиня дьо Шеврьоз, предпочиташе това обръщение пред собствената си княжеска титла. Маркиза дьо Креки също се бе нарекла „госпожа полковничката“.

Това именно малко и изтънчено общество изнамери, говорейки интимно с краля в Тюйлери, да се обръща към него в трето лице с по-изисканото „кралят“ вместо „ваше величество“, смятайки, че обръщението „ваше величество“ е било осквернено от узурпатора.

Правеха смело преценки за фактите и хората. Осмиваха века и това ги освобождаваше от задължението да го разберат. Поддържаха със сензации учудването си от епохата, споделяха помежду си чутото и виденото. Матусалем[10] просвещаваше Епименид[11]. Глухият осведомява слепия. Обявяваха за несъществуващо времето, изтекло след Кобленц. Също както Людовик XVIII беше по Божие благоволение достигнал „двадесет и петата година“ от царуването си, така и емигрантите се считаха по право в двадесет и петата година на своята пролет. Първа младост.

Всичко беше в пълна хармония. Животът течеше едва-едва. Думите напомняха дихание, вестникът, в пълно съответствие със салона, напомняше папирус. Идваха и млади хора, но и те изглеждаха, кажи-речи, умрели. Дори слугите в преддверието бяха възстарички. На тези отдавна отшумели благородници прислужваха хора, подобни на тях. Всичко тук оставяше впечатление, че отдавна е изживяло времето си, но упорито се дърпа назад от гроба. Съхранявам, съхраняване, съхранител — едва ли не целият им речник се свеждаше до тия думи. Важното беше „да не замиришат на мърша“. В мненията на тези достопочтени събеседници се чувствуваше известна запареност, идеите им миришеха на камфор; мир на мумии. Господарите — балсамирани, прислужниците — препарирани.

Една стара маркиза, емигрирала и напълно разорена, имаше само една прислужница, но въпреки това продължаваше да казва: „Моите хора.“

С какво се занимаваха в салона на госпожа дьо Т.? Всички бяха „ултра“.

Да бъдеш „ултра“. Макар че това явление не е напълно изчезнало, самата дума днес вече е лишена от стария си смисъл. Ще се опитаме да я обясним.

Да бъдеш „ултра“, ще рече да си краен във всичко. Да нападаш скиптъра в името на трона и митрата в името на олтара. Да слагаш пръти в колелата на собствената си кола, да риташ собствения си впряг, да негодуваш срещу кладата, че не пече на достатъчно силен огън еретиците, да упрекваш идола, че не е достатъчно идол, да оскърбяваш в изблик на почит, да намираш, че папата не е достатъчно папа, че кралят не е достатъчно царствен, че нощта е прекалено светла. Да оспорваш белотата на алабастър, на снега, на лебеда, на лилията. Да бъдеш толкова горещ привърженик на нещо, че да се превърнеш в негов враг, да бъдеш толкова упорито „за“ нещо, че да се обърнеш „против“ него.

Този непримирим дух на крайностите беше характерен за първата фаза на Реставрацията.

Няма епоха в историята, сходна с краткия период, който почва в 1814 година и свършва в 1820 с идването на власт на господин дьо Вилел, дейния представител на десницата. Тези шест години представляват изключителен период, шумен и едновременно мрачен, огрян сякаш от утринни зари, но същевременно потопен в сянката на големите бедствия, които още стърчаха на хоризонта и бавно потъваха в миналото. Един малък свят гъмжеше в тази смесица от светлина и сянка, едновременно нов и стар, смешен и тъжен, младежки и старчески, който си търка сънено очите. Връщането от чужбина толкова много напомня събуждане от сън.

Ограничен кръг хора, които гледаха Франция с раздразнение, докато тя ги гледаше с насмешка. Улиците бяха пълни със стари добродушни бухали-маркизи, завърнали се и завръщащи се от емиграция „бивши хора“, изненадани от всичко, славни благородници, едновременно радостни и натъжени при завръщането си във Франция; щастливи, че виждат наново отечеството си, и отчаяни, че не намират вече своята монархия. Потомците на кръстоносците презираха аристокрацията на меча с нейните извоювани по време на империята титли. Историческите родове не виждаха вече смисъла на историята. Синовете на съратниците на Карл Велики се извръщаха от съратниците на Наполеон. Не щадяха дори оръжието. Гавреха се с меча на Фонтьоноа, наричайки го ръждясало желязо, с омразния вече меч на Маренго, принизен до „шашка“. По-отдавнашното минало се отричаше от вчерашното минало. Хората бяха загубили усет за великото и за комичното. Един стигна дотам, че нарече Бонапарт Скапен[12]. Този свят вече не съществува. Пак повтаряме, нищо, абсолютно нищо от него не е оцеляло до наши дни. Когато измъкнем някоя фигура из него и се помъчим да го съживим мислено, той ни се струва непонятен като допотопен свят. Защото действително го отнесе потоп. Той изчезна под две революции. Колко са могъщи вълните на идеите! Колко бързо заливат подлежащото на унищожение и погребване, издълбавайки шеметни бездни!

Така изглеждаха салоните през тези далечни и наивни времена, когато господин Мартенвил минаваше за по-остроумен от Волтер.

Тези салони си имаха собствена литература и своя политическа програма. Вярваха във Фиеве; думата на господин Ажие беше закон. Коментираха съчиненията на господин Колне, публицист и букинист от кея Малаке. Наполеон беше само едно: корсиканско страшилище. Въведеният по-късно в историята господин маркиз дьо Буонапарте, генерал-лейтенант от кралските войски, представлява отстъпка в полза на духа на епохата.

Тези салони не останаха дълго съвсем праволинейни. Още от 1818 година в тях се появиха доктринери с обезпокоителни отсенки в убежденията си. Те като че се извиняваха, че са роялисти. Доктринери, които като че ли се срамуваха от това, с което се гордееха крайните. Бяха умни, умееха да мълчат. Политическите им догми бяха колосани с порядъчна доза самомнителност. Техният успех бе сигурен. Злоупотребяваха — не без полза — с белите връзки и закопчаните догоре сюртуци. Вината или нещастието на доктринерската партия беше, че създаде поколение от млади старци. Те вземаха пози на мъдреци. Мечтаеха да присадят умерената власт върху принципа на крайния абсолютизъм. Противопоставяха — понякога много умно — консервативния либерализъм на разрушителния либерализъм. Казваха:

— Пощадете роялизма! Той оказа не една услуга. Възвърна традицията, култа, религията, уважението. Отличава се с вярност, смелост, доблест, любов, преданост. Присъединява, макар и неволно, към новото величие на нацията вековното величие на монархията. Той греши, като не разбира революцията, империята, славата, свободата, напредничавите идеи, младите поколения, новия век. Но ако той е виновен спрямо нас, нима ние не сме също толкова виновни спрямо него? Не сме ли наследници на революцията? В такъв случай трябва да разбираме всичко. Опълчването на либерализма срещу роялизма е лишено от смисъл. Каква грешка! Какво заслепление! Възможно ли е революционна Франция да престане да тачи многовековна Франция, собствената си майка, самата себе си! Не отричахме ли след пети септември[13] монархическата аристокрация, също както след осми юли[14] отричаха императорската аристокрация? Ако те са несправедливи спрямо орела, нима ние не сме несправедливи към хералдическата лилия? Постоянно ли трябва да преследваме нещо? Толкова ли бе належащо да снемаме позлатата от короната на Людовик XIV и да изстъргваме герба на Анри IV? А сега се подиграваме на господин дьо Воблан, задето заличавал монограма на Наполеон от Йенския мост! Какво прави той? Същото, което вършихме и ние.

Буван е точно толкова наш, колкото и Маренго. Хералдическите лилии са не по-малко наши от Наполеоновия монограм. Всичко това е наше наследство. Защо да го подценяваме? Не трябва да се отричаме от отечеството както в миналото, така и в настоящето. Защо да не приемем цялата история? Защо да не обичаме Франция цяла-целеничка?

По този начин доктринерите критикуваха и същевременно защищаваха роялизма, който посрещаше с недоволство критиката им и изпадаше в ярост от защитата им.

Крайните сложиха своя отпечатък върху първата фаза на роялизма. Конгрегацията беляза втората. Ловкост смени необузданите страсти. Нека ограничим дотук скицата на епохата.

В развоя на своя разказ авторът на тази книга се натъкна на този интересен момент от съвременната история. Принуден беше да надзърне мимоходом в него и да набележи най-ярките отличителни черти на това непознато днес общество. Той ги нахвърля бегло, без каквото и да било лошо чувство или присмех. Топли, вълнуващи спомени — защото засягат майка му — го свързват с това минало. Впрочем, защо да не признаем, този малък свят не беше лишен от известно величие. Той може да буди усмивка у нас, но нямаме право нито да го презираме, нито да го ненавиждаме, защото той въплъщава някогашна Франция.

Мариус Понмерси се учи що-годе, подобно на всички деца. Когато излезе от опеката на леля Жилнорман, дядо му го повери на ползуващ се с добро име учител, представител на най-праволинейната класическа ограниченост. Едва разпъпилата юношеска душа мина от ръцете на тесногръда моралистка в ръцете на педантичен възпитател. След като завърши колежа, Мариус постъпи в юридическия факултет. Той беше фанатичен роялист и се отличаваше със строга нравственост. Не обичаше много дядо си, чиито непристойни шеги го смущаваха, и изпитваше мрачно безразличие към баща си.

Иначе беше пламенен, но сдържан юноша, благороден, великодушен, горд, дълбоко набожен, екзалтиран, суров в справедливостта си и саможив в целомъдрието си.

IV
Кончина на разбойника

Мариус завърши колежа точно по времето, когато господин Жилнорман напусна светския живот. Старецът се сбогува с предградието Сен-Жермен и със салона на госпожа дьо Т. и се установи в квартала Маре в къщата си на улица Фий-дю-Калвер. Освен вратаря той имаше още двама прислужника: камериерката Николет, заместничка на Маньон, и задъхания астматичен Баск, за когото споменахме по-горе.

В 1827 година Мариус навърши седемнадесет години. Когато се прибираше една вечер, дядо му го посрещна с писмо в ръка.

— Мариус — каза той, — утре ще заминеш за Вернон.

— Защо? — попита Мариус.

— За да видиш баща си.

Мариус потрепера. Много неща му бяха идвали на ум, но само не и това, че някой ден ще трябва да види баща си. Не би могло да му се случи нищо по-неочаквано, по-изненадващо и защо да не признаем, по-неприятно. Откъснал се веднъж, той беше принуден сега да влезе в съприкосновение с него. Тази среща не само му досаждаше, тя беше за него мъчителна тегоба.

Независимо от антипатията, породена от политическите убеждения, Мариус беше убеден, че баща му, „този кръвник“, както го наричаше господин Жилнорман, когато беше в добро настроение, изобщо не държи на него. Това беше съвсем очевидно, щом го беше изоставил и го беше дал на други. Понеже смяташе, че баща му не го обича, и самият той не се чувствуваше задължен да го обича. „Много просто!“ — мислеше си той.

Думите на господин Жилнорман го поразиха толкова силно, че той дори не попита за причината. Дядото поде:

— Изглежда, че е болен. Иска да те види.

После помълча малко и добави:

— Замини утре сутрин. Мисля, че в двора на странноприемницата „Фонтен“ има една кола, която тръгва в шест часа сутринта и пристига вечерта. Иди с нея. Той пише, че трябва да побързаш.

После смачка писмото и го пъхна в джоба си. Мариус би могъл да замине същата вечер и да бъде при баща си на следната сутрин. Дилижансът, който тръгваше през нощта за Руан от улица Булоа, минаваше през Вернон. Но нито господин Жилнорман, нито Мариус се сетиха да се осведомят за разписанието.

На другия ден привечер Мариус пристигна във Вернон. Жителите палеха вече свещите в къщите си. Той попита първия срещнат:

— Къде живее господин Понмерси?

Дълбоко в себе си той споделяше становището на Реставрацията и също не признаваше нито баронската титла, нито полковнишкия чин на баща си.

Показаха му къщичката. Той позвъни. Отвори му някаква жена с малка лампа в ръка.

— Господин Понмерси? — попита Мариус.

Прислужницата не се помръдна.

— Тук ли живее? — попита повторно Мариус.

Тя кимна утвърдително.

— Мога ли да говоря с него?

Жената поклати отрицателно глава.

— Но аз съм негов син — заяви Мариус. — Той ме очаква.

— Той не ви чака вече — каза жената.

Едва тогава Мариус забеляза, че лицето й е обляно в сълзи. Прислужницата му посочи вратата на една схлупена стаичка и той влезе.

В стаята, осветена от поставена върху камината лоена свещ, имаше трима мъже: единият прав, другият коленичил, третият проснат на земята, по риза. Проснатият на земята беше полковник Понмерси.

Лекарят и свещеникът, който се молеше, бяха другите двама.

Полковникът имаше от три дни мозъчно възпаление. В началото на заболяването си, обзет от мрачни предчувствия, той беше писал на господин Жилнорман с молба да види сина си. Състоянието му се бе влошило. Същата вечер, когато Мариус пристигна във Вернон, полковникът беше почнал да бълнува. Той беше станал от леглото си въпреки опитите на прислужницата да го задържи и се беше спуснал вън от стаята си, викайки:

— Синът ми още не идва! Ще отида да го посрещна?

После се беше строполил в антрето и беше издъхнал малко преди да дойде Мариус.

Извикаха лекаря и свещеника. Лекарят пристигна много късно. Свещеникът пристигна много късно. И синът пристигна много късно.

Под бледата светлина на свещта можеше да се различи върху мъртвешката буза на лежащия полковник една голяма сълза, плъзнала се от безжизненото му вече око. Погледът беше угаснал, но сълзата още не беше засъхнала. Сълзата, причинена от закъснението на сина.

Мариус се загледа в този мъж, когото виждаше за пръв и за последен път. Загледа се в неговото гордо, мъжествено лице, в отворените му, невиждащи вече очи, в белите коси, в силните крайници, прорязани на места от тъмни линии — белези от саби, и от червени звездички — следи от куршуми. Погледът му се спря на дълбоката зараснала рана. Бог слагаше сега своя отпечатък на благост върху белязаното от героизма лице. Мариус си помисли, че този човек е негов баща, че той е мъртъв, но не изпита никакво вълнение.

Беше опечален точно толкова, колкото пред който и да било покойник.

А в стаята цареше искрена, вълнуваща скръб. Прислужницата шумно хлипаше в единия ъгъл, свещеникът се молеше, едва сдържайки риданията си, лекарят триеше овлажнелите си очи. Дори и трупът плачеше.

Лекарят, свещеникът и прислужницата гледаха през сълзи Мариус, без да му кажат нито дума. Те го чувствуваха чужд: Мариус се смути, стана му съвестно, че стои така равнодушно пред трупа на баща си. Държеше шапката си в ръка. Изпусна я, за да остави впечатлението, че пръстите му са омаломощели от скръб.

Същевременно той се измъчваше от угризения и се презираше, че се държи така. Но нима беше виновен? Какво да прави, като не обичаше баща си?

Полковникът не беше оставил нищо. Продадената покъщнина едва покри разноските за погребението. Прислужницата намери едно листче, което предаде на Мариус. Полковникът беше написал собственоръчно следните няколко реда:

„За моя син. Императорът ме направи барон на бойното поле при Ватерло. Понеже Реставрацията ми оспорва тази титла, която съм заплатил с кръвта си, нека моят син я вземе и носи. Той безспорно ще бъде достоен за нея.“

Полковникът беше прибавил на гърба на листчето:

„В същата битка при Ватерло един сержант спаси живота ми. Той се казва Тенардие. Доколкото си спомням, държеше напоследък малко ханче в едно селце край Париж, Шел или Монфермей. Ако синът ми го срещне, нека направи за него всичко, каквото може.“

Не от благоговение към паметта на баща си, но от неопределеното чувство на почит към смъртта, на което е подвластно всяко човешко сърце, Мариус прибра листчето и го скри.

Нищо друго не остана от полковника. Господин Жилнорман се разпореди да продадат на един вехтошар шпагата и униформата му. Съседите опустошиха градината и изскубаха скъпите цветя. Другите насаждения трънясаха или изсъхнаха.

Мариус остана само четиридесет и осем часа във Вернон. Веднага след погребението той се върна в Париж и наново се залови с учението си, без да се сети за баща си, като че той изобщо не беше съществувал. Полковникът беше погребан два дни след смъртта си и три дни по-късно беше забравен от всички.

Мариус носеше траурна лента на шапката си и нищо повече.

V
Как една сутрешна литургия може да ви направи революционер

Мариус беше запазил набожните привички на детството си. Един неделен ден той отиде да чуе църковната служба в „Сен-Сюлпис“, в същия параклис на света Богородица, където го водеше леля му, когато беше малък. Този ден той беше по-замислен и по-разсеян от друг път и без да обърне внимание, застана зад една колона и коленичи върху облечено в утрехтско кадифе столче, на чието облегало се четеше името: „Господин Мабьоф, църковен настоятел“.

Църковната служба току-що беше започнала, когато пред него застана един старец и му каза:

— Това е моето място, господине.

Мариус побърза да се отдалечи и старецът се настани на столчето си.

Когато службата свърши, Мариус все още стоеше замислен на няколко крачки от него. Старецът се приближи пак и му каза:

— Извинете, господине, че ви вдигнах преди малко и че пак ви безпокоя. Навярно ме мислите за нахален, искам да ви обясня.

— Излишно е, господине — възрази Мариус.

— Не, не — поде старецът, — не бих желал да си съставите лошо мнение за мене. Знаете ли, аз много държа на това място. Струва ми се, че от него чувам по-добре службата. Защо ли? Ще ви кажа. Години наред съм виждал точно тук да идва през месец-два един мъж, един достоен, но злочест баща, който поради някакви семейни съображения нямаше друг начин да вижда детето си. Идваше тук в часа, когато обикновено довеждаха детето му в църквата. Детето дори не подозираше, че баща му е тук. То, горкото, може би изобщо не знаеше, че има баща. А бащата се криеше зад тази колона, за да не го видят. Гледаше детето си и плачеше. Обожаваше малкото момче. Клетият човек! С очите си съм го виждал. Това място оттогава стана за мене светиня и аз свикнах да слушам църковната служба оттук. Предпочитам го пред епитропската седалка, на която имам право като настоятел. Аз познавах донякъде този злочест баща. Той имаше тъст, богата балдъза, други роднини, не знам точно какви, които го заплашвали, че ще лишат сина му от наследство, ако се опита да го види. Той се беше пожертвувал, за да може един ден синът му да бъде богат и щастлив. Откъснали бяха баща от дете заради политически убеждения. Разбира се, аз уважавам политическите убеждения на всеки човек, но някои хора наистина прекаляват. Боже мой! Та нима само защото си се сражавал при Ватерло, имат основание да те смятат чудовище? Той беше полковник на Бонапарт. Умря, доколкото ми е известно. Живееше във Вернон, където брат ми е свещеник. Казваше се, как беше, Понмари ли, Монперси… Не на шега го бяха клъцнали със сабя, бога ми!

— Понмерси? — промълви Мариус пребледнял.

— Точно така, Понмерси. Да не би да сте го познавали?

— Господине — отвърна Мариус, — той беше мой баща.

Старият настоятел сключи ръце и възкликна:

— Ах, значи, вие сте били онова дете! Но, разбирасе, то вече трябва да е станало мъж. Тъй или иначе, клето дете, вие с право можете да кажете, че баща ви много ви е обичал.

Мариус хвана под ръка стария настоятел и го придружи чак до жилището му. На другия ден той каза на господин Жилнорман:

— Уговорихме се да отидем на лов с неколцина приятели. Ще ми позволите ли да замина за три дни?

— И за четири, ако искаш! — отвърна дядото. — Върви и приятно прекарване!

И като намигна, прошепна на дъщеря си:

— Любовно увлечение сигурно!

VI
Последици от срещата с един църковен настоятел

Малко по-нататък ще видим къде отиде Мариус. Той замина за три дни, а когато се върна в Париж, отиде право в библиотеката на юридическия факултет и поиска всички годишници на „Монитьор“.

Прочете от край до край годишнините на вестника, прочете и всички истории на републиката и империята, „Мемориала от Света Елена“, мемоари, вестници, бюлетини, прокламации. Погълна жадно всичко. Първия: път, когато срещна името на баща си в бюлетините на великата армия, цяла седмица се чувствуваше трескав. Срещна се с генералите, при които беше служил Жорж Понмерси, между другите и с граф X. Църковният настоятел Мабьоф, когото посети повторно, му разказа за живота на полковника във Вернон, за неговото усамотение, за цветята му, за жалката му пенсия. Мариус опозна напълно редкия, възвишен и благ човек, съчетание от лъв и агне, който беше негов баща.

Зает с тия проучвания, които отнемаха всичкото му време и поглъщаха всичките му мисли, той почти не виждаше вече Жилнорманови. Мяркаше се в часовете за хранене, но потърсеха ли го след това, никакъв го нямаше. Лелята мърмореше недоволно, а дядо Жилнорман се усмихваше:

— Чудо голямо! Дойде времето на девойчетата! — Понякога той добавяше: — Бре да се не види! Аз си мислех, че е краткотрайно увлечение, а то излезе бурна страст!

И действително беше страст.

Мариус беше почнал да боготвори баща си.

Успоредно с това във възгледите му се извършваше коренен прелом. Този прелом мина през много последователни фази. Понеже много умове на нашата епоха минаха по същия път, смятаме, че не е безполезно да проследим стъпка по стъпка отделните етапи и да се спрем на тях.

Надникнал бегло в историята, Мариус съвсем се обърка.

Дотогава република, империя бяха за него чудовищни думи. Републиката — изправена в здрача гилотина, империята — блеснала в нощта сабя. Той беше погледнал отблизо и с небивало изумление, примесено с радостна уплаха, беше съзрял там, където очакваше да намери хаотичен мрак, искрящи светила — Мирабо, Вернио, Сен-Жюст, Робеспиер, Камий Демулен, Дантон. Той беше видял и едно изгряващо слънце — Наполеон. И не можеше да се опомни. Отстъпваше, заслепен от толкова блясък. Постепенно, когато първото вълнение утихна, той свикна с ярката светлина, възприе трезво събитията, разгледа без трепет действуващите лица. Мисленият му взор обхвана ясно, благодарение на отдалечението, републиката в империята. Всички събития по време на тия два исторически периода ведно със замесените в тях хора се сведоха за него в два факта с огромно значение: републиката — възвръщане суверенните граждански права на народа, империята — установяване в Европа на суверенитета на френската мисъл. Благодарение на революцията се изправи в пълен ръст народът. Благодарение на империята се изправи в пълен ръст Франция. И Мариус реши по съвест, че в това не е имало нищо престъпно.

Необходимо ли е да изтъкваме какво пропускаше той в заслеплението на първата си, доста обобщена преценка? Ние само установяваме един етап от неговото духовно развитие. Прогресът не се постига с един-единствен етап. Подчертаваме веднъж завинаги това, както с оглед на казаното вече, така и с оглед на това, което ще кажем тепърва, и минаваме по-нататък.

Мариус осъзна тогава, че до този момент не беше разбирал не само баща си, но и Франция. Той не беше познавал нито него, нито отечеството си, беше спуснал доброволно пред очите си тъмна завеса. Сега бе прогледнал и родината будеше у него възхищение, а баща му — обожание.

Беше преизпълнен със съжаления и угризения и си мислеше отчаян, че може да излее чувствата си само пред студения гроб. О, ако баща му беше още жив, ако не го беше загубил, ако Бог в Своята безкрайна доброта и милосърдие беше продължил дните му, с каква радост щеше да изтича той към него, как щеше да се втурне и да му извика:

— Татко! Ето ме! Твоето сърце бие в моите гърди! Аз съм твой син!

Колко горещо би притиснал побелялата му глава, как би оросил със сълзи косите му, как би се любувал на зарасналия му белег, как би стискал ръцете му, как би се прекланял пред дрехите му, как би целувал нозете му! Защо баща му беше умрял толкова рано, толкова преждевременно, без да получи дължимото, без да дочака синовната обич? Мариус изпитваше непрестанно остра болка и сърцето му стенеше: „Уви!“ В същото време той ставаше още по-сериозен, истински сериозен, убеден твърдо в схващанията и възгледите си. Проблясъците на истината обогатяваха постепенно ума му. У него можеше да се наблюдава вътрешно израстване. Той се чувствуваше неусетно възмъжал под благотворното въздействие на двойния, нов за него култ: към баща му и към отечеството.

Струваше му се, че е овладял ключа към всички истини. Обясняваше си факти, които по-рано будеха у него ненавист, вникваше в явления, които по-рано го изпълваха с настървение. Виждаше ясно занапред съкровения — божествен и човешки — смисъл на епохалните събития, от които го бяха учили да се отвращава, и значението на великите хора, които му бе втълпявано да проклина. Когато си спомняше предишните си убеждения, на които до вчера беше в плен, а сега му се струваха съвсем остарели, той се възмущаваше и се усмихваше снизходително.

Оправдавайки собствения си баща, той естествено стигна до реабилитиране на Наполеон.

Трябва да признаем, че това му се удаде по-мъчно.

Още от ранно детство беше натъпкан с преценките на партията от 1814 година за Бонапарт. Всички предразсъдъци на Реставрацията, всички нейни жизнени интереси, всички нейни неосъзнати стремления имаха за цел да изопачат образа на Наполеон. Реставрацията ненавиждаше повече него, отколкото Робеспиер. Тя използува ловко умората на нацията и омразата на майките. Тя превърна Бонапарт в някакво едва ли не баснословно чудовище и за да въздействува на въображението на народа, което, както преди малко изтъкнахме, прилича на детското въображение, партията от 1814 година го представяше последователно под най-противни маски, като се почне с Тиберий и се стигне до плашило. От грандиозно страшните до гротескно страшните маски. Говорейки за Бонапарт, всеки можеше на воля и да ридае, и да се смее, стига само и в сълзите, и в смеха да се чувствува омраза. Мариус никога не беше имал друга представа за „този човек“, както беше прието да го наричат. Тази негова представа се беше засилила благодарение на свойствената за темперамента му упоритост. У него живееше един малък твърдоглавец, който от все сърце ненавиждаше Наполеон.

Четенето на историческите книги и особено изучаването на събитията по историческите документи и материали разкъса постепенно завесата, която скриваше Наполеон от очите на Мариус. Той съзря пред себе си исполин и в душата му се прокрадна съмнение да не би до този момент да се е лъгал и по отношение на Бонапарт, както по отношение на всичко останало. С всеки изминат ден погледът му все повече се избистряше и той започна да се качва бавно, стъпка по стъпка, в началото едва ли не със съжаление, после с опиянение, привлечен като чели от неотразимо обаяние, най-напред по тъмните, после по слабо осветените и най-после по сияйните стъпала на възторженото почитание.

Една нощ стоеше сам пред запалената свещ в малката си стаичка под покрива. Четеше, облакътен на масата до разтворения прозорец. От простора нахлуваха мечти и се смесваха с мислите му. Каква дивна гледка представлява нощта! Чуват се глухи, незнайно откъде долетели шумове, Юпитер пламти в далечината, двеста пъти по-голям от земята, небесният свод тъмнее, звезди блестят в необятната шир. Внушителен покой!

Той четеше бюлетините на великата армия, омировски строфи, записани по бойните полета. От време на време срещаше името на баща си, а на всяка страница името на императора. Великата империя се възправяше пред погледа му. Прилив на умиление се надигаше в гърдите му. Струваше му се, че баща му минава като дихание край него и шепне на ухото му. Намираше се в странно състояние. Чуваше барабанен дроб, оръдейни залпове, тръби, отмерени крачки на батальони, далечен, глух тропот на кавалеристи. От време на време вдигаше очи към небето й се взираше в огромните съзвездия, блещукащи в бездънните небесни дълбини. После пак се навеждаше над книгата и пред взора му се понасяха смътно други исполински сенки. Сърцето му се свиваше. Изпаднал в изстъпление, той се задъхваше, треперещ като лист. Изведнъж, без да съзнава какво става в него и на чия воля се подчинява, той се изправи, простря ръце навън в тъмнината и с поглед, устремен към безмълвната нощ, към забуления в мрак безкрай и вечната безпределна шир, извика:

— Да живее императорът!

От тази минута жребият бе хвърлен. Корсиканското страшилище, узурпаторът, тиранинът, извратеният любовник на собствените си сестри, комедиантът-ученик на Талма, отровителят от Яфа, тигърът, Буонапарте — всичко това се пръсна и отстъпи място в душата му на загадъчно ослепително сияние, в което на недосегаема височина блестеше бледият мраморен призрак на Цезар. Императорът беше за баща му любимият пълководец, будещ възхищение и преданост. Той стана за Мариус нещо повече: предопределеният от съдбата създател на френската империя, наследница на световното владичество на Рим. Той беше чудотворният рушител, продължителят на делото на Карл Велики, на Людовик XI, на Анри IV, на Ришельо, на Людовик XIV, на комитета за обществено спасение, продължител, който не беше безупречен, който беше допуснал грешки и дори престъпления, понеже беше човек, но който оставаше величествен в грешките си, блестящ в провиненията си, могъщ в престъплението си. Избраник на съдбата, който беше принудил всички народи да провъзгласят Франция за велика нация. Нещо повече, покорявайки Европа с меча си, а света с идеите, които разпространяваше, той въплъти Франция. Мариус видя в Бонапарт величавия дух, който винаги ще стои на стража на границата, за да охранява бъдещето. Деспот, но същевременно и диктатор. Деспот, излъчен от републиката и олицетворяващ революцията. Наполеон стана за него народочовек, както Исус е богочовек.

Виждаме, че като всеки неофит, опиянен от новата си вяра, Мариус се приобщаваше страстно към нея и стигаше до крайности. Това беше в неговата природа. Плъзнеше ли се по някой наклон, той не можеше вече да се спре. Фанатичното му преклонение пред Наполеоновия меч бе съчетано с възторженото преклонение пред Наполеоновата идея. Той не си даваше сметка, че редом с гения превъзнася, без да прави разлика, и грубата сила или с други думи, въздига в идоли две неща: божественото и животинското. Допускаше и други грешки. Приемаше безкритично всичко. В търсенето на истината човек може да изпадне в заблуждение. Изпълнен с безгранично доверие, той приемаше всичко наведнъж. Тръгнал по новия си път, не признаваше нито смекчаващи обстоятелства при осъждането на грешките на стария режим, нито утежняващи факти при оценяването на славата на Наполеон.

Както и да е, той беше направил една много важна стъпка. Там, където по-рано откриваше падение на монархията, днес съзираше възход на Франция. Насоката на мислите му бе коренно променена. Там, където доскоро бе за него запад, сега бе изток. Завъртял се беше на сто и осемдесет градуса.

И този прелом се извършваше у него, без домашните му да подозират каквото и да било.

Когато в процеса на това тайнствено превращение той смъкна напълно от себе си ултрабурбонската кожа, когато скъса напълно с аристократа, якобита[15] и роялиста Мариус, когато стана истински революционер, демократ и, кажи-речи, републиканец, той отиде при един гравьор на кея Орфевр и си поръча сто визитни картички с името: „Барон Мариус Понмерси“.

Това беше напълно логична последица от извършилата се в него промяна, резултат на притегателната сила на баща му. Но понеже не познаваше никого и не можеше да остави картичките си у никой портиер, той ги пъхна в джоба си.

Друга естествена последица бе, че колкото повече се приближаваше до баща си, до неговата памет, до идеите, за които полковникът се беше борил двадесет и пет години, толкова повече се отдалечаваше от дядо си. Обяснихме вече, че отдавна непристойните приказки на господин Жилнорман не му допадаха. Между двамата започваше да се долавя неразбирателството, което неизбежно възниква между сериозен младеж и лекомислен старец. Веселостта на Жеронт дразни и възмущава меланхоличния Вертер. Докато споделяха същите политически възгледи и идеи, Мариус все пак намираше някакъв мост към господин Жилнорман. Но когато този мост рухна, между тях се раззина бездна. Освен това Мариус се бунтуваше неудържимо, като си помислеше, че воден от глупави съображения, господин Жилнорман го беше откъснал безмилостно от полковника, лишавайки детето от баща и бащата от дете.

Преизпълнен с благоговейна любов към баща си, Мариус беше почнал едва ли не да ненавижда дядо си.

Той обаче не издаваше нищо от всички тия чувства, които го вълнуваха. Само започна да се държи по-студено. Говореше малко на масата и рядко се задържаше в къщи. Когато леля му го упрекнеше, той й отговаряше меко и изтъкваше като причина заниманията си, лекциите, изпитите, сказките. Дядото упорствуваше в своята безпогрешна диагноза:

— Влюбен е. Мен не може да ме заблуди.

Сегиз-тогиз Мариус изчезваше за кратко време от къщи.

— Но къде може да ходи? — тревожеше се лелята.

През едно от тия съвсем кратки пътувания той отиде до Монфермей, за да изпълни поръчението на баща си, и потърси бившия сержант при Ватерло ханджията Тенардие. Тенардие беше фалирал, ханчето беше затворено и никой не знаеше какво е станало със собственика. Зает с издирването му, Мариус не се върна четири дни в къщи.

— Ясно — реши дядо му, — ударил го е на живот.

Бяха забелязали между другото, че той носи на гърдите, под ризата си, някакъв предмет, окачен на шията му с черна панделка.

VII
Безспорно фуста

Споменахме преди известно време за един улан.

Той беше праплеменник по бащина линия на господин Жилнорман и живееше в гарнизона си, далеч от роднини и домашен кът. Лейтенант Теодюл Жилнорман отговаряше на всички условия, необходими за определението „красив офицер“. Имаше „моминска“ талия, влачеше победоносно сабята си и засукваше пленително мустаци. Твърде рядко идваше в Париж, толкова рядко, че Мариус никога досега не го беше виждал. Двамата братовчеди се познаваха само по име. Струва ни се, казахме вече, че Теодюл беше любимец на леля Жилнорман, която го предпочиташе, защото почти никога не го виждаше. Когато не виждаме хората, можем да предполагаме всякакви добродетели у тях.

Една сутрин по-старата госпожица Жилнорман се прибра в стаята си крайно развълнувана, доколкото вълнението беше съвместимо с апатичната й натура.

Мариус пак беше поискал от дядо си разрешение да отпътува за някъде, като беше добавил, че възнамерява да замине същата вечер.

— Върви! — беше отвърнал дядото и беше добавил полугласно, повдигайки вежди: — Свикна да скитосва по цели нощи.

Госпожица Жилнорман се качи силно заинтригувана в стаята си и още по стълбата възкликна възмутена и недоумяваща:

— Това е вече прекалено! Къде ли ходи?

Тя подозираше, някакво съмнително любовно увлечение и си представяше смътно жена, срещи, тайна, в която с удоволствие би пъхнала очилатия си нос. Разгадаването на чужда тайна е сладко като прясно научена клюка. Дори безпогрешните не се отказват от това удоволствие. В съкровените дълбини на прекалено набожните женски души се таи известна доза любопитство към пикантните истории.

Тормозеше я впрочем смътно желание да разнищи любовното приключение на Мариус.

За да разсее острото любопитство, което я вълнуваше необичайно, тя потърси убежище в любимото си занимание и почна да бродира с памучни конци върху памучно платно една от разпространените по време на империята и Реставрацията везби с многобройни кръгчета, напомнящи колела на каляска. Досадна работа, начумерена изпълнителка. Тя бродираше вече няколко часа, без да помръдне от стола си, когато някой отвори вратата. Госпожица Жилнорман вдигна нос. Пред нея стоеше лейтенант Теодюл, който й отдаваше чест по всички правила. Тя нададе радостен вик. Може да сте стара, може да сте моралистка, може да сте набожна, може да сте леля, но винаги ви става драго, когато в стаята ви влезе улан.

— Откога си в Париж, Теодюл? — извика тя.

— Само минавам оттук, лельо.

— Ха целуни ме де!

— Дадено! — каза Теодюл.

И той я целуна. Леля Жилнорман се приближи до писалището си и го отвори.

— Нали ще ни погостуваш поне една седмица?

— Тази вечер си тръгвам, лельо.

— Не е възможно!

— Точно така е за съжаление.

— Остани малко, мило дете, много ти се моля.

— Сърцето казва да, заповедта — не. Работата е много проста. Превеждат ни в друг гарнизон. Бяхме в Мьольон, а ни местят в Гайон. За да отидем в новия гарнизон, трябваше да минем през Париж. И аз си казах: ще се отбия да видя леличка.

— Ето ти за труда.

И тя сложи десет луидора в ръката му.

— За удоволствието, искате да кажете, нали, скъпа лельо?

Теодюл я целуна още веднъж и тя изпита приятно усещане, когато галоните на униформата одраскаха шията й.

— На кон ли пътуваш заедно с полка? — попита го тя.

— Не, лельо. Държах да ви видя, затова си издействувах специално разрешение. Ординарецът ми води коня, а аз пътувам с пощенската кола. А, добре, че се сетих, леличко, искам да ви питам нещо.

— Какво?

— И братовчед ми Мариус ли ще пътува?

— Откъде знаеш? — попита живо лелята с внезапно събудено любопитство.

— Щом пристигнах, отидох да си запазя място в колата.

— Е, и какво?

— Един пътник беше вече запазил мястото до кочияша и аз видях името му в списъка.

— Кое име?

— Мариус Понмерси.

— Ах, негодникът! — възмути се лелята. — Уви, братовчед ти не е порядъчно момче като тебе. Като си помисля само, че цяла нощ ще пътува.

— Като мене.

— Само че ти пътуваш по задължение, а той от разврат.

— Да му се не надяваш! — възкликна Теодюл.

В този момент с госпожица Жилнорман се случи нещо необичайно. Хрумна й блестяща идея. Ако беше мъж, сигурно щеше да се удари по челото. Тя се обърна към Теодюл:

— Нали си сигурен, че братовчед ти не те познава?

— Да. Аз съм го виждал, но той никога не е благоволил да ме забележи.

— Значи, ще пътувате заедно?

— Само че той на капрата, а аз в купето.

— Къде отива колата?

— В Андьоли.

— Че там ли отива Мариус?

— Освен ако като мене не слезе някъде по пътя. Аз слизам във Вернон, за да сменя колата за Гайон. Нямам понятие за маршрута на Мариус.

— Мариус! Какво грозно име! Как можаха да го кръстят Мариус! Ти поне се наричаш Теодюл.

— Аз бих предпочел да се казвам Алфред — забеляза офицерът.

— Слушай, Теодюл.

— Слушам, лельо.

— Внимавай добре.

— Внимавам.

— Следиш ли мисълта ми?

— Да.

— Слушай тогава. Мариус много често отсъствува.

— Охо!

— Пътува.

— Аха!

— Спи другаде.

— Ехе!

— Бихме желали да знаем какво се крие под всичко това.

— Безспорно фуста — отвърна Теодюл невъзмутимо, като изпечен мъж, и добави с ехиден смях, издаващ непоколебима увереност: — Някое девойче.

— Сигурно е така! — извика лелята, която сякаш чу дядо Жилнорман, и собствените й предположения се засилиха неопровержимо от еднаквия тон, с който дядото и племенникът бяха произнесли думата „девойче“. Тя поде: — Направи ни една услуга. Проследи Мариус. Той не те познава, затова няма да ти бъде трудно. Понеже явно е замесено някакво момиченце, постарай се да го видиш. И ще пишеш какво си узнал. Това ще позабавлява дядото.

Теодюл нямаше особена слабост към подобен род разузнаване. Но той беше трогнат от десетте луидора и се надяваше, че ще последват и други. Затова прие поръчението и каза:

— Нямам нищо против, лельо! — а мислено добави: „Ето ме сега превърнат в гувернантка!“

Госпожица Жилнорман го прегърна.

— Ти никога не би забъркал такава каша, Теодюл. Ти се подчиняваш на военна дисциплина, ти си роб на служебните си задължения, човек на съвестта и дълга и не би напуснал семейството си, за да тичаш подир някоя фуста.

Картуш[16], похвален за честността си, би направил същата гримаса, която се появи на лицето на Теодюл.

Вечерта след този разговор Мариус се качи в пощенската кола, без да подозира, че има надзорник. Колкото до надзорника, първата му работа беше да заспи. Заспа дълбок, добросъвестен сън. Нашият Аргус хърка цялата нощ. Призори кондукторът на пощенската кола извика:

— Вернон! Спирка Вернон! Пътниците за Вернон!

И лейтенант Теодюл се събуди.

— Добре — промърмори той не напълно разсънен. — Тук слизам.

После постепенно паметта му се избистри, той се разсъни окончателно, спомни си за лелята, за десетте луидора, за поетото задължение да докладва за поведението на Мариус и се разсмя.

„Едва ли е още в колата — помисли си той, като закопчаваше куртката на всекидневната си униформа. — Може да е слязъл в Поаси или се е отбил в Триел. Ако не е слязъл в Мьолан, може да е слязъл в Мант освен ако не е пътувал до Ролбоаз или ако е продължил до Паси, за да свие вляво към Еврьо или вдясно към Ларош-Гюйон. Догони го, ако можеш, лелко! Какво, дявол взел го, ще пиша сега на добрата бабичка?“

В Този миг пред прозорчето на колата се мярна черен панталон, който се смъкваше от капрата.

„Дали пък не е Мариус?“ — каза си лейтенантът.

Беше действително Мариус.

Край конете сред пощальоните сновеше малка селянка и предлагаше цветя на пътниците.

— Цветя за вашите дами! — викаше тя.

Мариус се приближи до нея и купи най-хубавите цветя от кошницата й.

„А, тази история става наистина любопитна! — каза си Теодюл и скочи от колата. — Кому ли ще носи тия цветя? Жената сигурно е страшно хубава, щом заслужава такъв прекрасен букет. Изкушавам се да я видя.“

И вече не заради поръчението, а воден от собственото си любопитство, като ловджийска хрътка, гонеща по собствен почин дивеча, Теодюл тръгна подир Мариус.

Мариус не му обръщаше никакво внимание. От пощенската кола слязоха изящно облечени жени. Той не ги погледна. Като че ли не виждаше нищо наоколо си.

„Влюбен до уши!“

Мариус се отправи към църквата.

„Великолепно! — помисли си Теодюл. — В църквата! Точно така. Най-сладки са любовните срещи, подправени с малко богослужение. Има ли нещо по-пленително от незабележимото намигване зад гърба на дядо Господ?“

Когато стигна до църквата, Мариус не влезе, а зави зад абсидата.

„Срещата била вън от църквата — реши Теодюл. — Чакай сега да видим девойчето.“

Той се приближи на пръсти до ъгъла, зад който бе изчезнал Мариус.

Когато дойде до ъгъла, Теодюл застина от изумление.

Закрил лице в ръце, Мариус беше коленичил в тревата пред един гроб. Той беше пръснал цветята върху пръстта. На по-високия край на гроба, където се намираше главата, стърчеше черен дървен кръст, на който с бели букви беше написано името: „Полковник барон Понмерси“. Мариус ридаеше.

Фустата се оказа гроб.

VIII
Мрамор и гранит

Тук именно беше дошъл Мариус при първото си отсъствие от Париж. Тук идваше той всеки път, когато господин Жилнорман подмяташе:

— Свикна да скитосва по цели нощи!

Лейтенант Теодюл страшно се разстрои, като се натъкна неочаквано на този гроб. Той изпита особено неприятно чувство, което не беше в състояние да анализира и в което влизаше едновременно и уважение към смъртта, и страхопочитание към полковнишкия чин. Подчинявайки се до известна степен на военната дисциплина, той се отдръпна, оставяйки Мариус сам в гробището. Смъртта се изправи пред него с пищни полковнически еполети и той насмалко не й отдаде чест. Понеже се чудеше какво да пише на леля си, реши да не й пише изобщо нищо. И неговите разкрития относно любовните похождения на Мариус щяха да останат без последствие, ако по едно странно съвпадение, така познато на съдбата, сцената във Вернон не беше дала, кажи-речи, незабавно своя отглас в Париж.

Мариус се върна от Вернон рано сутринта на третия ден, прибра се в дома на дядо си и уморен след двете нощи, прекарани в пощенската кола, чувствуващ нужда да навакса безсънието с един час плуване, се качи бързо в стаята си, съблече незабавно пътническия си редингот, свали черната панделка от врата си и отиде на баня.

Станал рано, подобно на всички здрави старци, господин Жилнорман чу стъпките му и доколкото му позволяваха старческите крака, побърза да се качи по таванската стълба до стаичката на Мариус, за да го целуне и поразпита, та дано подразбере откъде се връща.

Но на младежа бе необходимо по-малко време, за да слезе, отколкото на стареца, за да се качи, и когато господин Жилнорман влезе в таванската стаичка, от Мариус нямаше ни следа.

Леглото не беше оправено за спане и върху него бяха захвърлени доверчиво рединготът и черната панделка.

„Така е по-добре“ — каза си господин Жилнорман.

Няколко минути по-късно той влезе в салона, където госпожица Жилнорман везеше вече своите колела на каляска.

Старецът имаше триумфално изражение.

Той държеше в едната си ръка редингота, а в другата черната панделка и викаше:

— Победа! Най-сетне ще разкрием тайната! Сега ще намерим разковничето! Ще напипаме любовните авантюри на нашия потайник! Романът е в ръцете ни! Ето и портрета!

Действително на панделката висеше кутийка от шагренова кожа, която напомняше медальон.

Старецът взе кутийката и я погледа известно време, без да я отвори, с жадно, очаровано и нетърпеливо изражение на изгладнял бедняк, под чийто нос поднасят великолепна, непредназначена за него вечеря.

— Вътре безспорно има портрет. Разбирам ги аз тия работи. Този род дреболии се носят нежно до сърцето. Тфу, глупак! Кой знае какво бостанско плашило ще излезе, косите да ти настръхнат! Днешните младежи имат един вкус!

— Да погледнем, татко! — помоли старата мома. Кутийката се отваряше, като се натиснеше една пластинка. Вътре имаше само грижливо сгънато листче.

— „От нея до него“ — каза господин Жилнорман с гръмък смях. — Отлично ми е познато. Любовно писъмце.

— Така ли? Хайде да го прочетем!

И лелята сложи очилата си. Разгънаха листчето и прочетоха:

„За моя син. Императорът ме направи барон на бойното поле при Ватерло. Понеже Реставрацията ми оспорва тази титла, която съм извоювал със своята кръв, нека синът ми я вземе и носи. Той безспорно ще бъде достоен за нея.“

Невъзможно е да се опише състоянието на бащата и дъщерята. Те се почувствуваха вледенени от диханието на смъртта. Не размениха нито дума. Господин Жилнорман промълви само едва чуто:

— Почеркът на оня кръвник!

Лелята разгледа още веднъж листчето, обърна го от всички страни и го сложи обратно в кутийката.

В същия миг от джоба на редингота падна продълговато пакетче, завито в синя хартия. Госпожица Жилнорман го вдигна и разгъна обвивката. Бяха стоте визитни картички на Мариус. Тя подаде една от тях на господин Жилнорман и той прочете: „Барон Мариус Понмерси“.

Старецът позвъни. Влезе Николет. Господин Жилнорман взе панделката, кутийката и редингота, хвърли ги посред салона и каза:

— Отнесете обратно горе тези дрипели.

Измина цял час в най-дълбоко мълчание. Старецът и старата мома бяха седнали с гръб един към друг и мислеха по всяка вероятност едни и същи неща всеки за себе си. Когато този час изтече, лелята промълви:

— Прекрасно!

Няколко минути след това се появи Мариус. Връщаше се от баня. Преди да престъпи прага на салона, той забеляза дядо си, който държеше в ръка една от визитните му картички. Щом го съзря, господин Жилнорман възкликна подигравателно с унищожителното си буржоазно високомерие:

— Гледай ти, гледай ти, гледай ти! Та, значи, сега си барон? Моите поздравления. Какво означава това?

Мариус се изчерви леко и отвърна:

— Това означава, че съм син на баща си.

— Аз съм твой баща.

— Моят баща — поде Мариус с наведени очи и сериозно изражение — беше скромен и смел воин, който е служил славно на републиката и на Франция, който е проявил величие в най-величавата история, създадена някога от хората, който е живял четвърт век на бивак, денем под пушечния и оръдеен огън, нощем в снега, в калта, под дъжда, който е отнел две знамена, който е получил двадесет рани, който е умрял забравен и изоставен и който се е провинил само в едно, че е обичал прекалено много двама неблагодарници: отечеството си и мене!

Това беше повече, отколкото можеше да изтърпи господин Жилнорман. При думата „република“ той стана или по-право скочи. При всяка нова дума, която произнасяше Мариус, лицето на стария роялист пламваше като раздухвана от ковашки мях главня. Най-напред тъмно, то беше станало червено, после пурпурно, а сега пламтящо.

— Мариус! — извика той. — Отвратително дете! Аз не зная какъв е бил баща ти. Не искам и да зная! Не зная нищо за него и него не го зная! Но аз зная едно: че всички тия хора бяха мерзавци! Дрипльовци, убийци, червенокапци, разбойници! Всички до един, пак повтарям! Всички! Не познавам никого, но ти казвам, всички! Чуваш ли, Мариус? И да ти кажа ли, ти си толкова барон, колкото е барон старата ми шапка! Всички те бяха разбойници, които служеха на Робеспиер! Обесници, които служеха на Бу-о-на-пар-те! Изменници до един, които измамиха, излъгаха, предадоха законния си крал! Подлеци, които избягаха пред прусаците и англичаните при Ватерло! Това зная аз! Ако и господин баща ви е бил между тях, много съжалявам, на мен това не ми е известно, толкова по-зле, ваш покорен слуга!

Сега Мариус на свой ред се беше превърнал в главня, а господин Жилнорман беше духалото. Мариус трепереше цял, не знаеше какво да прави, главата му гореше. Той се чувствуваше като свещеник, пред чиито очи изхвърлят светите дарове, като факир, пред чийто взор случаен минувач заплюва идола му. Не биваше да се казват безнаказано такива неща пред него. Но какво можеше да стори той? Баща му беше обруган и стъпкан с крака в негово присъствие, но от кого? От дядо му. Как да отмъсти за единия, без да оскърби другия? Невъзможно беше да нагруби дядо си, но невъзможно беше също така да не отмъсти за баща си. От едната страна — свещен гроб, от другата — бели коси. Той се олюля за миг, обхванат от шемет, с вихрено препускащи в главата мисли. После вдигна глава, погледна втренчено дядо си и извика гръмогласно:

— Долу Бурбоните и това дебело прасе Людовик XVIII!

Людовик XVIII беше умрял още преди четири години, но на Мариус това му беше съвсем безразлично.

Старецът от пурпурночервен стана внезапно по-бял от косите си. Той се обърна към бюста на господин дьо Бери, който беше поставен над камината, и му се поклони дълбоко, с необичайна тържественост. После бавно и безмълвно прекоси два пъти салона от камината до прозореца и от прозореца до камината, като мраморна статуя, крачеща по скърцащия паркет. Втория път се наведе над дъщеря си, която присъствуваше, втрещена като стара овца, на тяхното стълкновение, и й каза с едва ли не спокойна усмивка:

— Барон като господина и буржоа като мене не могат да останат под един покрив.

После изведнъж се изправи блед, тръпен, страшен, с издути от гняв вени на челото, протегна ръка към Мариус и извика:

— Махай се оттук!

Мариус напусна къщата.

На другия ден господин Жилнорман каза на дъщеря си:

— Ще изпращате всеки шест месеца по шестдесет пистола на този кръвопиец и никога няма да ми споменавате за него.

И понеже му беше останал голям запас от неизразходван гняв, той продължи да говори на „вие“ на дъщеря си повече от три месеца.

Мариус от своя страна напусна дома възмутен. Едно обстоятелство, което не бива да пропускаме, беше усилило раздразнението му. Винаги дребни съдбоносни инциденти усложняват семейните драми. Човек се чувствува по-оскърбен, макар че оскърблението си е същото. Отнасяйки прибързано по заповед на дядото „дрипите“ на Мариус в стаята му, Николет, без да забележи, беше изтървала, по всяка вероятност в тъмното таванско стълбище, медальона от черна шагренова кожа с листчето, написано от полковника. Мариус беше убеден, че „господин Жилнорман“ — от този ден той започна да го нарича само така — беше хвърлил „бащиното му завещание“ в огъня. Той знаеше наизуст няколкото реда, написани от ръката на полковника, следователно нищо не беше загубено. Но хартията, почеркът бяха свещена реликва, частица от неговото сърце. Какво бяха сторили с тях?

Мариус си беше отишъл, без да каже къде отива и без да знае къде отива, с тридесет франка и часовника в джоба си, както и малко дрехи в една пътна чанта. Качил се беше в някакъв кабриолет, ангажирал го беше на час и беше тръгнал наслуки към Латинския квартал.

Какво щеше да стане с него?

[1] Синоним на глупак. — Б.пр. ↑

[2] Игра на думи. Имената Десол, Десер и Деказ се произнасят на френски както думите земя, парник и колиба. — Б.пр. ↑

[3] Дамас съсича със сабя Гувион Сен-Сир (фр.). — Б.пр. ↑

[4] Гръцки бог, покровител на крадците. — Б.пр. ↑

[5] Френски благородник, прахосал несметни суми и разорил кредиторите си. — Б.пр. ↑

[6] Останките от Наполеоновата армия били събрани в лагер на брега на Лоара, а след това разпуснати. — Б.пр. ↑

[7] Нека почиват (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Любовница на Александър Македонски, чийто възпитател бил Аристотел. — Б.пр. ↑

[9] При иноверците (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Библейска личност — най-дълголетният човек. — Б.пр. ↑

[11] Гръцки ясновидец. — Б.пр. ↑

[12] Герой на Молиер — ловък слуга. — Б.пр. ↑

[13] 5.IX.1792 г. — начало на масовите екзекуции на враговете на революцията. — Б.пр. ↑

[14] Осми юли 1815 година — началото на белия терор. — Б.пр. ↑

[15] Привърженик на английския крал Яков II по време на емиграцията му. — Б.пр. ↑

[16] Прочут главатар на разбойническа шайка през XVIII век. — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Приятелите на ABC[1]

I
Дружество, което едва ли не стана историческо

В тази епоха, привидно напълно безучастна, пробягваше неуловим революционен трепет. Във въздуха се носеха отново повеи от дълбините на 1789 и 1792 година. Младежта, нека читателят ни прости този израз, си менеше гласа и перушината. Хората се преобразяваха незабелязано ведно с времето. Стрелката обхожда не само циферблата, тя обхожда и душите. Всеки неизбежно правеше стъпка напред. Роялистите се превръщаха в либерали, либералите — в демократи.

Морски прилив, съпътствуван от безброй отливи. Отливите обикновено предизвикват смешния, следователно и най-неочаквани съчетания на идеи. Съвременниците се прекланяха едновременно и пред Наполеон, и пред свободата. Имаме пред вид действителни исторически явления. Подобни миражи не бяха рядкост в онази епоха. Убежденията минават през различни фази. Чудноватата разновидност, волтериански роялизъм, имаше още по-изненадващ събрат — бонапартисткия либерализъм.

Срещаха се и други, по-сериозни групировки на духовете. Там поставяха проблемите принципно. Ратуваха за правото. Пристрастяваха се към учението за абсолютното, предвиждаха безкрайните му проявления.

Абсолютното, макар и само благодарение на своята суровост, тласка духовете към лазурни висини и ги кара да се носят към безбрежното. Догмата е най-благоприятно условие за възникване на мечтата. А мечтата е най-благоприятна почва за зародиша на бъдещето. Днес утопия, утре — плът и кръв.

Напредничавите течения имаха двойно дъно. Тайна заплаха застрашаваше „установения ред“, който от своя страна беше станал мнителен и коварен. Крайно революционен признак. Подмолните домогвания на властта се сблъскваха с подмолните домогвания на народа. Въстанията покълват в отговор на замисляните от правителството преврати.

Тогава във Франция не съществуваха такива големи тайни организации като тугендбунда в Германия и италианските карбонари. Но тук-таме се появяваха подземни разклонения. В Екс възникна Кугурдата, в Париж покрай другите подобни групировки се появи дружеството на Приятелите на ABC.

Какво представляваха тия Приятели на ABC? Дружество, чиято привидна цел беше възпитанието на децата, а истинската — осъзнаването на възрастните.

Обявили се бяха приятели на „ABC“, на „унижения“, сиреч на народа. Искаха да го издигнат. Игрословица, която не би трябвало да извиква усмивка. Каламбурите понякога играят голяма роля в политиката. Например прословутото: „Castratus ad castra“[2], благодарение на което Нарсес стана армейски генерал. Или: „Barbari et Barberini“[3], „Fueras у Fuegos“[4], „Tu es Petrus et super hanc petram“[5] и np.

Приятелите на ABC бяха малобройни. Тяхното тайно дружество беше още в зачатък. Бихме си послужили дори с термина котерия, ако котериите могат, да създават герои. Събираха се на две места в Париж: в кръчмата „Коринт“, до Халите, за която ще стане дума по-късно, и в малкото, днес разрушено кафене „Мюзен“ на площад Сен-Мишел, до Пантеона. Първото сборно място беше близо до работниците, второто — до студентите.

Тайните сбирки на Приятелите на ABC обикновено ставаха в задното помещение на кафене „Мюзен“. Това помещение, доста отдалечено от кафенето, с което се свързваше посредством дълъг коридор, имаше два прозореца и изход по тайна стълба към малката уличка Тре. Посетителите пушеха, пиеха, играеха на различни игри, смееха се. Разговаряха гръмко за всевъзможни неща и шепнешком по други някои въпроси. На стената висеше стара карта на Франция от времето на републиката — достатъчно указание за някой по-съобразителен полицай.

Повечето Приятели на ABC бяха студенти, установили сърдечно разбирателство с неколцина работници. Ето имената на ръководителите. Те до известна степен принадлежат на историята: Анжолрас, Комбфер, Жан Прувер, Фьойй, Курфейрак, Баорел, Легл[6], Жоли, Грантер.

Свързани с тясна дружба, младежите образуваха сякаш едно семейство. С изключение на Легл, всички бяха от Южна Франция.

Тяхното дружество беше забележително. То потъна в невидимите дълбини зад нас. В настоящия момент на нашето повествование не е може би излишно да хвърлим малко светлина върху тези младежки глави, преди читателят да ги види погълнати от мрака на тяхното трагично начинание.

Анжолрас, когото споменахме пръв — по-късно ще разберем защо, — беше единствен син на богати родители.

Очарователен младеж, способен да се превърне и в страшилище. Красив като ангел. Суров като Антиной. По светкавиците на замисления му поглед бихте помислили, че в някое от предишните си съществувания е минал през откровението на революцията. Усвоил беше като очевидец нейната традиция. Познаваше в най-малки подробности великото й дело. Колкото и това да е странно за юноша, той беше жрец и воин по при рода. Свещенодействуваше и воюваше. Воин за демокрация с оглед на непосредственото настояще, жрец на свещен идеал, ако се издигнем над съвременните събития. Той имаше дълбоки очи с леко зачервени клепачи, възпълна долна устна, която лесно се свиваше в презрителна гримаса, и високо чело. Лице с високо чело е все едно хоризонт с високо небе. Подобно на някои младежи от началото на тоя и от края на миналия век, които си бяха извоювали преждевременна известност, той беше крайно младолик и румен като девойка, макар че понякога побледняваше. Възмъжал вече, той все още имаше детински вид. Двадесет и две годишен, изглеждаше едва на осемнадесет. Беше сериозен и като че ли не знаеше, че на земята съществува създание, наречено жена. Единствената му страст беше правдата, единствената му мисъл — отстраняването на препятствията за нейното осъществяване. На Авентинския хълм той би бил Гракх. По време на Конвента би бил Сен-Жюст. Почти не забелязваше розите, не обръщаше внимание на пролетта, не чуваше птичите песни. Голата гръд на Еваднея не би го развълнувала повече, отколкото Аристогитон. За него, подобно на Хармодиус, цветята служеха само за едно — да скрият меча. Беше сериозен дори по време на развлечение. Навеждаше целомъдрено очи пред всичко, което не беше републиката. Беше влюбен в мраморната статуя на свободата. От думите му лъхаше сурово вдъхновение и благоговеен трепет. Мисълта му понякога неочаквано разперваше широко криле. Горко на любовното увлечение, което би се осмелило да го доближи! Ако някоя гризетка от площад Камбре или от улица Сен-Жак-дьо-Бове би се помамила по тази зора, ако, вземайки го за избягал гимназист и запленена от шията му на паж, от дългите руси мигли, от сините очи, от буйната, развяна от вятъра коса, от румените бузи, неопитни устни и пленителни зъби, би се опитала да въздействува с красотата си на Анжолрас, изненаданият му и смразяващ поглед внезапно би разкрил пред нея пропастта и би й дал да разбере, че не бива да смесва любвеобилния херувим на Бомарше със страшния херувим на Йезекиил.

Ако Анжолрас въплътяваше логиката на революцията, Комбфер представляваше нейната философия. Между логиката на революцията и нейната философия съществува тази разлика, че логиката й може да доведе до война, а философията й — само до мир. Комбфер допълваше и смекчаваше Анжолрас. Неговият дух не се възземаше толкова високо, но беше по-широк. Той искаше да влее в духовете необятните общи идеи и принципи. Казваше: „Революция ли, нямам нищо против, но трябва и цивилизация.“ И разкриваше широки сини хоризонти около високата стръмна планина. Затова всички възгледи на Комбфер бяха достъпни и практични. Революцията изглеждаше по-приемлива начело с него, отколкото начело с Анжолрас. Анжолрас изразяваше нейното божествено право, а Комбфер — нейното естествено право. Първият беше последовател на Робеспиер, вторият — привърженик на Кондорсе. Комбфер много повече от Анжолрас живееше като другите хора. Ако тези двама младежи бяха обезсмъртени от историята, единият щеше да се увековечи със справедливостта си, а другият — с мъдростта си. Анжолрас беше по-мъжествен, Комбфер — по-човечен. Homo et vir[7] — в това се състоеше всъщност тънката разлика между тях. Душевната им чистота се проявяваше у Комбфер с благост, а у Анжолрас със суровост. Комбфер обичаше думата гражданин, но предпочиташе думата човек. Охотно би си послужил с испанската дума Hombre. Четеше всичко, ходеше на театър, посещаваше публични беседи, слушаше лекциите на Араго за поляризацията на светлината, възторгваше се от лекцията на Жофроа Сент-Илер, който беше обяснил функцията на външната и вътрешната каротидна артерия, едната от които подхранва лицето, а другата — мозъка. Беше в течение на всичко ново, следваше стъпка по стъпка напредъка на науката, сравняваше Сен-Симон и Фурие, разчиташе йероглифи, разчупваше намерените камъни и размишляваше по въпросите на геологията, рисуваше по памет пеперудата на копринената буба, посочваше граматичните грешки в речника на Академията, изучаваше Пюисегюр и Дьольоз, въздържаше се да потвърди каквото и да било, дори и чудесата, да отрече каквото и да било, дори и призраците, препрочиташе пълните годишнини на „Монитьор“, разсъждаваше. Той заявяваше, че бъдещето е в ръцете на учителя и се занимаваше с проблемите на възпитанието на подрастващите. Искаше обществото да работи неуморно за повишаване на нравственото и интелектуално равнище, за достъпността на науката, за разпространението на идеите, за духовния растеж на младежите и се боеше, че ограничеността на съвременните преподавателски методи, жалката образователна система, която свежда изучаваната литература до два-три така наречени класически века, тираничният догматизъм на педантите-ръководители, схоластичните предразсъдъци и рутината ще превърнат в края на краищата нашите учебни заведения в изкуствени разсадници на тъпота. Той беше начетен, пурист, с точен и многостранно развит ум, трудолюбив и същевременно склонен към „химерични мечти“ според думите на приятелите му. Вярваше във всеки блян: железница, обезболяване при хирургически операции, фиксиране на образа чрез тъмната камера, електрически телеграф, направляване на балоните. Същевременно ни най-малко не се плашеше от крепостите, които суеверията, деспотизмът и предразсъдъците издигаха от всички страни срещу човешкия род. Той принадлежеше към хората, които смятат, че науката в крайна сметка ще преобрази коренно нещата. Анжолрас беше предводител, Комбфер — водач. Човек би желал да воюва рамо до рамо с единия и да пътешествува рамо до рамо с другия. Не че Комбфер беше негоден за борба; той беше готов да се опълчи срещу препятствията, да влезе в енергична и буйна разправа с тях. Но много повече му допадаше, пръскайки истина и ковейки положителни закони, да издигне постепенно човешкия род до предначертаните му съдбини. Ако трябваше да избира между две светлини, той щеше да избере просвещението, а не пожарището. Пожарът безспорно осветява хоризонта, но утрото го осветява още по-добре. Комбфер предпочиташе неопетнената красота пред пламтящия възвишен идеал. Размътената от дим светлина, придобитият с насилие напредък биха задоволили половинчато неговата нежна, дълбока душа. Стремглавото втурване на народа към истината, една нова 1793 година, го плашеше. Но още по-противен му беше застоят, защото дъхаше на гнилост и смърт. Комбфер предпочиташе все пак пяната пред миазмите на тинята, потока пред клоаката, Ниагарския водопад пред Монфоконското блато. С една дума, той не проповядваше нито спиране, нито избързване. Докато неговите буйни приятели, рицарски влюбени в непостижимото, се възторгваха от великолепните революционни подвизи и зовяха към нови, Комбфер беше склонен да се довери на прогреса, на истинския прогрес, може би хладен, но неопетнен, може би бавен, но безупречен, може би муден, но безметежен. Комбфер беше готов да коленичи с молитвено сключени ръце, за да запази бъдещето съвсем чисто, за да обезпечи мирното величаво и благородно развитие на човечеството. „Доброто не трябва да се опорочава“ — повтаряше непрекъснато той. И наистина, ако величието на революцията се състои в това, че вперила взор в ослепителния си идеал, тя лети към него през гръм и мълния, оставяйки зад себе си огън и кръв, прогресът запленява със своята неопетненост. Уошингтън, който олицетворява прогреса, и Дантон, който олицетворява революцията, биха могли да се сравнят с два ангела — единият с лебедови, другият с орлови крила.

Жан Прувер беше още по-мек и от Комбфер. Подтикнат от мимолетно увлечение, частица от мощното и дълбоко движение, което беше породило толкова необходимото изучаване на Средните векове, той се беше нарекъл Жеан. Жан Прувер беше вечно влюбен, отглеждаше цветя в саксия, свиреше на флейта, пишеше стихове, вярваше еднакво твърдо и в бъдещето, и в Бога, обичаше народа, жалеше жената, оплакваше децата и осъждаше революцията, задето бе отсякла една царствена глава — главата на Андре Шение. Обикновено гласът му беше нежен, но ставаше внезапно мъжествен. Много начетен, той беше даже ориенталист. Добросърдечието беше основното му качество. В поезията предпочиташе грандиозното, което не е никак чудно за всеки, който знае колко близки са помежду си добросърдечието и величието. Знаеше италиански, латински, гръцки и староеврейски. Използуваше познанията си по тези езици, за да чете само четирима поети: Данте, Ювенал, Есхил и пророк Исая. Във френската литература ценеше Корней повече от Расия, а Агрипа д’Обине повече от Корней. Обичаше да се скита в полето сред дивия овес и метличините и действителните събития го интересуваха не повече от облаците. Умът му беше насочен едновременно на две страни — към хората и към Бога. Или учеше, или изпадаше в съзерцание. Цял ден от занимаване със социални проблеми: възнаграждението на труда, капитала, кредита, брака, религията, свободата на мисълта, свободната любов, възпитанието, наказателната система, нищетата, видовете сдружения, собствеността, производството и разпределението на материалните блага — земни загадки, чиято сянка тегне над човешкия мравуняк. А вечер се вглеждаше в небесните светила-исполини. Също като Анжолрас и той беше единствен син на заможни родители. Говореше тихо, навел свенливо глава, без да вдига очи, усмихваше се смутено, обличаше се безвкусно, държеше се несръчно, изчервяваше се по всеки повод и беше страшно стеснителен. Но неустрашим, независимо от това.

Фьойй работеше ветрила, беше кръгъл сирак, изкарваше едва-едва три франка дневно и живееше с една-единствена мисъл: как да освободи света. Имаше още една грижа: да се самообразова. Това беше според него също освобождение. Научил се беше да чете и да пише. Всичко, което знаеше, беше постигнал сам. Фьойй се отличаваше с любвеобилното си сърце. Готов бе да разгърне обятията си за всичко живо. Този сирак беше осиновил цели народи. Понеже нямаше майка, беше съсредоточил мислите си към отечеството. Не искаше на земята да има нито един човек без отечество. С дълбокото проникновение на човек от народа той лелееше това, което ние наричаме днес „идеята за самоопределение на нациите“. Изучаваше история само за да може да се възмущава с по-голямо основание. Сред кръжока от млади утописти, заети предимно със съдбините на Франция, той бе застъпник на другите страни. Избрал си беше Гърция, Полша, Унгария, Румъния, Италия. Споменаваше ги непрестанно, за щяло и не щяло, упорит като човек, който е в правото си. Насилническото присъствие на Турция в Крит и Тесалия, на Русия във Варшава, на Австрия във Виена го довеждаше до изстъпление. Най-много го възмущаваше издевателството, извършено в 1772 година. Основателното негодувание е най-убедителното красноречие. Точно такова беше неговото красноречие. Беше неизчерпаем, станеше ли дума за позорната 1772 година, за благородния и доблестен народ, когото бяха заличили предателски от картата, за престъпния троен заговор, за чудовищната клопка, която се превърна в прототип и образец за страшните държавни разгроми, сполетели няколко благородни нации, чийто акт на раждане беше, така да се каже, унищожен. Всички съвременни посегателства на националната независимост произхождат от подялбата на Полша. Всички съвременни политически издевателства са следствия на тази теорема: подялбата на Полша. Скоро ще се навърши цял век, откакто всеки деспот, всеки тиранин бърза да визира, да признае, да подпише и парафира, ne varietur[8], подялбата на Полша. Когато човек прелисти папката със съвременните вероломни актове, това предателство стои на първо място. Виенският конгрес се съобрази с това престъпление, преди да извърши своето. 1772 година е равносилна на зов за лов, а 1815 година — за подялба на плячката. В такъв дух обикновено се изказваше Фьойй. Този беден работник се беше превърнал в защитник на правдата, а тя за награда го направи велик. Защото в правото винаги се корени безсмъртие. Варшава не може да остане в ръцете на татарите, както и Венеция не може да остане в ръцете на немците. Кралете залагат напразно в подобни начинания усилията и честта си. Рано яли късно потопеното отечество изплувва на повърхността и излиза наяве. Гърция става отново Гърция, Италия става отново Италия. Протестът на правото срещу насилието никога не стихва. Не съществува давност, когато е ограбен цял народ. Такива крупни мошеничества не процъфтяват за дълго. Печатът на една нация не може да се махне подобно марка на носна кърпа.

Курфейрак имаше баща, който се наричаше господин дьо Курфейрак. Една от превратните представи на буржоазията от епохата на Реставрацията по въпроса за аристокрация и благородство беше, че отдаваше значение на частицата „дьо“. Тази частица, както е известно, не означава абсолютно нищо. Но съвременниците на „Минерва“ така високо ценяха това „дьо“, че считаха за свой дълг да се откажат от него. Господин дьо Шовлен беше почнал да се нарича господин Шовлен, господин дьо Комартен — господин Комартен, господин дьо Констан дьо Рьобек — Бенжамен Констан, господин дьо Лафайет — господин Лафайет. И Курфейрак не беше пожелал да остане назад и се наричаше само Курфейрак.

Що се отнася до Курфейрак, ние бихме могли, кажи-речи, да се ограничим с горните няколко думи, а за останалото да дадем само следното указание: Курфейрак — вж. Толомиес.

Курфейрак действително се отличаваше с нестихваща младежка находчивост, която би могла да се нарече младежки плам на ума. По-късно тази живост угасва, както малкото коте престава да бъде сладко, и очарователният буржоа се превръща в обикновено двуного, а котето — в четириного.

Последователните поколения, които минават през училищата в юношеската си възраст, си придават един на други този вид остроумие като щафета, quasi cursores[9], почти без изменение. Така че, както вече изтъкнахме, всеки, който би чул Курфейрак в 1828 година, би имал чувството, че слуша Толомиес в 1817 г. Само че Курфейрак не беше безсъвестен хлапак. Под външното умствено сходство между него и Толомиес имаше голяма разлика. Човешката закваска на единия и на другия беше съвсем различна. Толомиес носеше в зародиш прокурор, а Курфейрак — рицар.

Анжолрас беше предводител, Комбфер — водач, а Курфейрак — притегателен център. Ако другите двама пръскаха повече светлина, той пръскаше повече топлина. Впрочем Курфейрак притежаваше всички необходими качества, за да бъде център: непринуденост и обаяние.

Баорел беше участвувал в кървавите размирици през юни 1822 година по случай погребението на младия Лалман.

Славен хлапак с добро настроение и лошо поведение, с вечно празен джоб, пилеещ безразборно парите си, но понякога способен за щедрост, празен дърдорко, но понякога истински красноречив, дързък до безочие. Замесен от възможно най-доброкачествено дяволско тесто. С крещящи жилетки и още по-крещящи мнения. Гюрултаджия от голяма величина, тоест той би обичал най-много разправиите, ако не обичаше малко повече метежите и още повече революциите. Винаги готов да чупи като начало стъкла, после да изкърти паветата на улицата и най-сетне да смъкне правителството, просто така, заради ефекта. Единадесета година студент. Подушваше само сегиз-тогиз правото, без да го изучава. Беше си избрал девиза: „За нищо на света адвокат!“, а гербът му беше нощна масичка, в която се отгатваше съдийска шапка. Всеки път, когато минеше край юридическия факултет — това не му се случваше често, — закопчаваше редингота си, по онова време не бяха измислили още балтоните, и вземаше предохранителни мерки. Казваше за входа на факултета: „Какво красиво старче!“, а за декана господин Делвенкур: „Какъв паметник!“ Лекциите бяха за него само повод за шеговити песни, а професорите — за карикатури. Прахосваше в пълно безделничество доста голяма сума, около три хиляди франка годишно. Родителите му бяха селяни и той беше съумял да им внуши уважение към особата си. Обичаше да казва по техен адрес:

— Те са селяни, а не буржоа и затова все пак имат малко ум в главата си.

Непостоянен в прищевките си, Баорел не се задържаше в едно и също кафене. Другите имаха навици, той не. Шляеше се, където му падне. Скитането е присъщо на всеки човек, но шляенето — само на парижанина. Иначе не беше глупав и беше по-разсъдлив, отколкото изглеждаше.

Служеше за връзка между Приятелите на ABC с други още неоформени групи, които щяха да се очертаят по-късно.

В този младежки конклав имаше и една плешива глава.

Маркиз д’Аваре, който беше получил херцогската си титла, защото помогнал на Людовик XVIII да се качи на наемен кабриолет в деня на емигрирането му, разказваше, че през 1814 година, когато кралят дебаркирал в Кале при завръщането си във Франция, някакъв мъж му подал просба.

— Какво искате? — го попитал кралят.

— Пощенски клон, ваше величество.

— Как се казвате?

— Л’Егл.

Кралят смръщил вежди, погледнал подписа на просбата и видял името, написано без апостроф — Легл. Този съвсем не бонапартистки правопис на думата трогнал краля и той се поусмихнал.

— Ваше величество — подел мъжът с просбата, — моят прадядо е бил кучкар и прякорът му бил Легьол[10]. Името му произлиза от този прякор. Аз се наричам Легьол, съкратено Легл, а изопачено Л’Егл.

При този отговор кралят се усмихнал широко. По-късно, съзнателно или случайно, той действително назначил просителя в пощенската станция в Мо.

Плешивият член на дружеството беше син на същия този Легл, който се подписваше Легл (от Мо). Другарите му за по-кратко го наричаха Босюе.

Босюе беше весел момък, но без късмет. Истински специалист по постоянните неудачи. Но затова пък вземаше всичко на шега. Едва двадесет и пет годишен, беше смогнал вече да оплешивее. Баща му беше успял в края на живота си да се сдобие с къща и нива. Първата работа на сина обаче беше да загуби в една несполучлива сделка и нивата, и къщата. Не му беше останало нищо. Беше начетен и умен, но всичките му начинания се проваляха. Нищо не му се удаваше, всичко бе против него. Плановете му се сгромолясваха винаги в негов ущърб. Ако речеше да цепи дърва, посичаше си пръста. Ако си намереше приятелка, много скоро откриваше, че се е сдобил и с приятел. Постоянно го връхлитаха все нови и нови неприятности. Но неговата жизнерадост си оставаше непокътната. Той казваше:

— Живея под покрив с падащи керемиди.

Не се и изненадваше, защото предвиждаше несполуките. Посрещаше ги спокойно и се усмихваше на лошите закачки на съдбата, защото разбираше от шега. Беше беден, но с неизчерпаеми запаси от добро настроение. Лесно оставаше без стотинка в джоба, смехът му обаче не секваше никога. Когато го сполетеше беда, той я приветствуваше сърдечно като стара познайница, потупвайки я дружески по рамото. До такава степен беше свикнал с несретата си, че се обръщаше гальовно към нея.

— Добър ден, Несгодичко — казваше той.

Постоянните преследвания на съдбата го бяха направили изобретателен. Беше страшно находчив. Макар и вечно без пари, той намираше все пак начин, когато си наумеше, да „изхарчи бясна“ сума. Една прекрасна нощ стигна дотам, че изяде „сто франка“, вечеряйки с някаква въртиопашка. Вдъхновен от този подвиг, той възкликна в разгара на угощението:

— Свали ми ботушите, стофранкова какичко!

Босюе крачеше бавно към адвокатската професия. Следваше право също като Баорел. Рядко имаше покрив над главата си. Понякога изобщо оставаше без жилище. Живееше ту у един, ту у друг. Но най-често у Жоли. Жоли беше студент по медицина. Беше две години по-млад от Босюе.

Жоли беше младият мним болен. Той беше спечелил от медицинските науки само едно: вместо да стане лекар, беше се превърнал във вечен болник. Едва двадесет и три годишен, той се смяташе с разклатено здраве и по цял ден си проверяваше езика в огледалото. Твърдо бе убеден, че човек може да се намагнитизирва подобно на магнитна стрелка и обръщаше леглото си с главата на юг, а с краката на север, за да не би нощем кръвообращението му да бъде нарушено от мощния магнетичен поток на земното кълбо. Когато имаше буря, мереше си пулса. Иначе беше най-весел от всички. Тези несъвместими качества — младост, маниащина, хилавост и жизнерадост — съжителствуваха успешно в него и в резултат на това се получаваше някакво ексцентрично, но приятно същество, което другарите му, щедри на натъртени съгласни, наричаха Жолллли.

— Гледай някой ден да не отлетиш на четирите си „l“[11] — казваше шеговито Жан Прувер.

Жоли докосваше по навик носа си с края на бастуна — признак за проницателен ум.

Тези толкова различни младежи, които впрочем до един заслужават уважение, изповядваха една обща религия — прогреса.

Всички те бяха родни синове на Френската революция. И най-лекомислените от тях приемаха тържествено изражение, когато произнасяха: „Осемдесет и девета година.“ Кръвните им бащи бяха може би конституционисти, роялисти, доктринери. Това нямаше значение. Те, младите, съвсем не се интересуваха от обърканите възгледи на предците си. Чистата кръв на техните благородни принципи течеше във вените им. Те вярваха непоколебимо и праволинейно в неподкупното право и безусловния дълг.

Сплотени в дружеството си, посветени, те замисляха тайно осъществяването на идеалите си.

Между тези горещи сърца и убедени духове имаше и един скептик. Как се беше озовал сред тях? По силата на контрастите. Този скептик се наричаше Грантер и обичаше да се подписва винаги загадъчно с главно „R“[12]. Грантер старателно се пазеше да не би да повярва в нещо. Той беше един от студентите, които бяха придобили най-много знания по време на следването си в Париж. Знаеше, че най-доброто кафене беше кафене „Ламблен“, че най-хубавият билярд се намираше в кафене „Волтер“, че в Ермитажа на булевард Мен можеха да се намерят най-сладки банички и най-приятни девойчета, че леля Саге пече на скара най-вкусните пилета, че при градската врата Кюнет има чудни риби, а при градската врата Комба — най-пивкото бяло вино. Той можеше да ви осведоми къде ще намерите най-доброкачествените продукти. Освен това беше тънък познавач на правилата по борба и фехтовка, разбираше от танци и умееше ловко да върти тояга. Но най-главното — беше опасен пияч. Отличаваше се с невероятна грозота. Най-хубавата бродирачка на ботинки по онова време, Ирма Боаси, възмутена от уродливостта му, беше съчинила следната сентенция:

— Грантер е непоносим.

Но доброто самочувствие на Грантер си оставаше неуязвимо. Той продължаваше да гледа нежно и настойчиво всички жени, като че ли искаше да им каже: „Само да поискам!“

Всякак се стараеше да убеди другарите си, че жените просто му се навират в ръцете.

Всички тези думи: народно право, човешки права, обществен договор, Френска революция, република, демокрация, човечество, цивилизация, религия, напредък, бяха, кажи-речи, лишени от какъвто и да било смисъл за Грантер. Той винаги се подхилкваше. Скептицизмът, тази суха ръжда на ума, беше засегнал всички негови понятия. Той иронизираше всичко. Признаваше една-единствена аксиома:

— Само едно е достоверно — пълната ми чаша.

Гавреше се с предаността към която и да било политическа партия. Гавреше се дори с бащината и синовна преданост, с младия Робеспиер, както и със стария Лоазрол.

— Много са спечелили, като са умрели!

Разпятието беше в неговата уста „бесило, на което страшно много му е провървяло“. Женкар, комарджия, гуляйджия, повечето време пиян, той дразнеше младите мечтатели със следния припев, който постоянно тананикаше по мелодията на химна „Да живее Анри IV!“ — „Обичам мометата, винцето и мезетата!“

И този скептик обаче си имаше едно фанатично увлечение. Но предмет на неговия фанатизъм не беше нито някоя идея, нито догма, нито изкуство, нито наука, а един човек: Анжолрас. Грантер обичаше, тачеше, боготвореше Анжолрас. С кого от фалангата безусловно предани на идеята си духове се беше свързал този съмняващ се във всичко анархист? С най-непримиримия. С какво го беше покорил Анжолрас? С идеите си ли? Съвсем не. С характера си. Подобно явление често се наблюдава. Скептик, привлечен от вярващ, не представлява нищо особено, това напомня закона за взаимно допълващите се цветове. Това, което ни липсва, ни привлича.

Никой повече от слепеца не жадува за светлина. Стройният полков барабанчик е кумир за ненормално дребната женичка. Жабата обръща вечно очи към небето. Защо? За да се любува на летящата птица. Грантер, в чиито гърди пълзеше съмнението, обичаше да вижда у Анжолрас неговата широко разперила криле вяра. Той имаше нужда от Анжолрас. Без да си дава ясно сметка и без да се старае да си го обясни, той се чувствуваше очарован от целомъдрието, здравето, волята, праволинейността, твърдостта и чистосърдечието на младежа. Инстинктивно се възхищаваше на своя антипод. Собствените му неустойчиви, колебливи, изкълчени, хилави и безформени убеждения се вкопчваха за Анжолрас като за здрав гръбнак. Духовният му рахит търсеше опора в моралната устойчивост на младежа. Редом с Анжолрас той също се чувствуваше личност. Впрочем самият Грантер беше съставен от два привидно несъвместими елемента. Насмешлив, но в същото време сърдечен. Безразличен, но способен да обича. Умът му можеше да мине отлично без вяра, но сърцето му не можеше да мине без привързаност. Дълбоко противоречие, защото обичта всъщност е вяра. Такава беше природата му. Някои хора като че ли са родени, за да бъдат опакото, подплатата на някой друг. Към тях спадат Полукс, Патрокъл, Нис, Евдамид, Хефестион, Пекмейа.[13] Те живеят само при едно условие: че се прислонят до някой друг. Техните имена са продължение от нечии други имена и се споменават само след съюза „и“. Те нямат свое собствено съществуване. Техният живот е обратната страна на нечия друга съдба. Грантер беше един от тях. Той беше обратната страна на Анжолрас.

Бихме могли да кажем, че близостта между хората започва още в азбуката. С тяхната последователност „О“ и „П“ са неразделни. И както след „О“ механично произнасяте „П“, така кажете ли Орест, ще кажете и Пилад.

Грантер, истински сателит на Анжолрас, беше неотлъчно в младежкия кръжок. Там протичаше животът му, там той се чувствуваше най-добре. Вървеше постоянно след приятелите си. Най-голямата му радост беше да се любува през винените пари на сновящите им силуети. Търпяха го заради шегите му.

Анжолрас, дълбоко убеден в идеите си, презираше скептика; строг въздържател, той не можеше да понася пияницата. Отнасяше се с високомерно съжаление към него. Грантер беше непризнат Пилад. Постоянно руган, грубо отблъсван и отхвърлян, той неизменно се връщаше към Анжолрас, като казваше по негов адрес:

— Не човек, а мрамор!

II
Надгробно слово от Босюе над професор Блондо

Един следобед, който, както ще видим, съвпадаше по време с разказаните по-горе събития, Легл от Мо стоеше пред кафене „Мюзен“, облегнат с наслада на рамката на вратата. Приличаше на отдъхваща си кариатида[14], обременен само от собствените си мечти. Любуваше се на площад Сен-Мишел. Когато се облегнеш на нещо, все едно, че лягаш прав, и това положение не е лишено от удоволствие за мечтателите. Не особено опечален, Легл от Мо си мислеше за малката неприятност, която му се беше случила предната вечер в юридическия факултет и която изменяше личните му планове за бъдещето. Доста неопределени планове между другото.

Мечтите не пречат на кабриолетите да минават по улицата, нито на мечтателите да се заглеждат в тях. Легл от Мо, чийто поглед блуждаеше разсеяно, забеляза въпреки занесеността си превозно средство на две колела, което пресичаше в бавен тръс площада и като че ли не знаеше накъде да поеме. Какво ли търсеше насам? И защо се придвижваше така бавно? Легл погледна вътре. До кочияша седеше младеж с голяма платнена чанта пред себе си. Всеки случаен минувач можеше да прочете името на собственика, написано с големи черни букви върху картичката, зашита на чантата: „Мариус Понмерси“.

Това име накара Легл да промени стойката си. Той се изправи и заговори младежа в кабриолета:

— Господин Мариус Понмерси?

Кабриолетът спря.

Младежът, който също изглеждаше дълбоко замислен, вдигна очи.

— Какво обичате? — попита той.

— Вие ли сте господин Мариус Понмерси?

— Да.

— Точно вас търся — поде Легл от Мо.

— Не е възможно! — възкликна Мариус, защото това беше действително напусналият дома си Мариус, който за пръв път в живота си виждаше този човек. — Аз не ви познавам.

— Аз също — отвърна Легл.

Мариус реши, че е попаднал на някой шегобиец, който е наумил да го занася посред улицата. Но на него никак не му беше до шеги. Той се намръщи. Легл от Мо обаче продължи невъзмутимо:

— Нали не бяхте онзи ден във факултета?

— Възможно е.

— Не възможно, ами безспорно.

— Студент ли сте?

— Да, господине, също като вас. Онзи ден отидох случайно на лекция. Нали знаете, понякога ни прихващат такива странни настроения. Професорът тъкмо проверяваше присъствуващите по списъка. Известно ви е, вярвам, колко смешни стават професорите в такива моменти. Ако не се обадите при третото извикване, няма да ви признаят семестъра. Шестдесет франка за тоя, дето духа.

Мариус го заслуша внимателно. Легл продължи:

— Не друг, а Блондо проверяваше отсъствията. Нали го познавате, той има остър нос и тънък нюх. С рядка наслада подушва отсъствуващите. Подмолно започна нарочно с буквата „П“. Аз не слушах, защото тази буква не ме засягаше. Проверката вървеше като по вода. Никакво зачеркване, всичко живо беше налице. Блондо се опечали, а пък аз си мислех: „Явно няма да можеш да екзекутираш никого днес, гълъбче!“ Изведнъж Блондо извика: „Мариус Понмерси!“. Никой не отговаря. Блондо повтаря обнадежден, повишавайки глас: „Мариус Понмерси!“. И посяга към перото си. Аз не съм безсърдечен, господине. Казах си бързо: „Ето че едно добро момче ще бъде зачеркнато. Внимание. Истински човек, щом не е редовен. В никакъв случай не ще да е добър студент. Не е някой зубрач, който по цял ден виси над книгите, не е някой прилежен хапльо-педант, сведущ по естествени науки, литература, теология и тям подобни премъдрости, безмозъчно конте, мушнало по един факултет в четирите си джоба. Това е заслужаващ уважение лентяй, който се шляе без работа, любител на извънградски разходки, приятел на гризетките и ухажор на хубавиците, който може би сега е при моята възлюблена. Да го спасим! Смърт на Блондо!“ В този миг Блондо потопи в мастилницата си почернялото от задрасквания перо и повтори за трети път: „Мариус Понмерси!“ Аз отвърнах: „Тук!“ И така вас не ви задраскаха.

— Господине!… — възкликна Мариус.

— Но затова пък задраскаха мене.

— Не ви разбирам — промълви Мариус.

— Много просто — поде Легл. — Бях застанал близо до катедрата, за да мога да се обадя, и близо до вратата, за да мога да се измъкна. Професорът ме гледаше особено втренчено. Внезапно Блондо — навярно Боало е имал пред вид него, когато говори за удивителен нюх — скача на буквата „Л“, а това е моята буква. Аз съм от Мо и се наричам Легл.

— Л’Егл — прекъсна го Мариус. — Какво хубаво име!

— И така, господине, Блондо стига до това хубаво име и извиква: „Л’Егл!“ Аз отговарям: „Тук!“ Тогава Блондо ме поглежда благо с хищническите си очи, усмихва се и ми казва: „Ако сте Понмерси, не може да сте Л’Егл!“ Думи, които не са особено ласкателни за вас, но които имаха печални последици само за мене. Защото при тия думи той ме задраска.

— Страшно ми е неприятно, господине! — възкликна Мариус.

— Най-напред — прекъсна го Легл — ще ми разрешите да прикадя Блондо с няколко прочувствени похвални фрази. Да предположим, че е умрял. Едва ли би станал по-мършав, по-блед, по-леден, по-дървен и по-зловонен. И ето, аз произнасям: „Erudimini qui judi-catis terram[15]. Тук почива Блондо, Блондо Дългоносов, Блондо Nasica, волът на дисциплината, bos disciplinae, псето, охраняващо списъците, архангелът на проверките, който беше праволинеен, тъпоумен, точен, непреклонен, неподкупен и омразен. Господ го зачерква от числото на живите, както той мене от числото на студентите.“

— Много ми е съвестно… — поде Мариус.

— Младежо — заяви наставнически Легл от Мо, — нека този случай ви послужи за урок. Бъдете точен в бъдеще.

— Много ви моля да ме извините.

— Не се излагайте вече на опасността да зачеркнат ближния ви вместо вас.

— Просто съм в отчаяние.

Легл избухна в смях.

— Аз пък съм очарован. Едва не станах адвокат. Зачеркването ме избавя от тази кариера. Отказвам се от адвокатските лаври. Няма да имам възможност да защищавам вдовицата, нито да пледирам против сирачето. Няма да обличам тога, няма да стажувам. Най-сетне ме изключиха. И то благодарение на вас, господин Понмерси. Възнамерявам да ви направя официално посещение, за да ви засвидетелствувам признателността си. Къде живеете?

— В този кабриолет — отвърна Мариус.

— Признак на охолство — отвърна невъзмутимо Легл. — Поздравявам ви. Това прави девет хиляди франка годишен наем.

В този момент от кафенето излезе Курфейрак. Мариус се усмихна тъжно.

— Аз съм от два часа в тази квартира и копнея да я напусна, но работата е там, че не зная къде да отида.

— Елате у дома, господине — покани го Курфейрак.

— Аз щях да се ползувам с предимство, но за съжаление нямам жилище — забеляза Легл.

— Млъкни, Босюе — каза Курфейрак.

— Босюе ли — изненада се Мариус, — но мен ми се стори, че вие се казвате Легл.

— От Мо, господине, а Босюе е просто метонимия — уточни Легл.

Курфейрак се качи в кабриолета.

— Кочияш! — извика Курфейрак. — Хотелът при Порт-Сен-Жак.

И още същата вечер Мариус се настани в хотела при Порт-Сен-Жак в стаята до Курфейрак.

III
Изненади за Мариус

За няколко дни Мариус се сприятели с Курфейрак. Младостта е възраст на внезапни спойки и бързи зараствания. Близо до Курфейрак, Мариус дишаше свободно — съвсем ново за него усещане. Курфейрак не го отрупа с въпроси. И през ум не му мина да го разпитва. На тази възраст лицето говори достатъчно за човека. Думите са излишни. За някои младежки лица може дори да се каже, че са бъбриви. Един поглед е напълно достатъчен.

И все пак една сутрин Курфейрак внезапно му зададе въпроса:

— Вижте какво, имате ли някакви политически убеждения?

— И таз добра! — отвърна Мариус, едва ли не засегнат от подобен въпрос.

— Какъв сте?

— Демократ-бонапартист.

— Доста безцветно мишле — забеляза Курфейрак и на другия ден въведе Мариус в кафене „Мюзен“.

Когато влязоха, той му прошепна усмихнат на ухото:

— Трябва да ви помогна да направите първите си крачки в революцията.

Той го заведе в стаята на Приятелите на ABC. Представи го на другарите си и им каза полугласно една дума, чийто смисъл Мариус не разбра: „Ученик.“

Мариус попадна в същинско гнездо от остроумни оси. Впрочем въпреки сдържаността и сериозността си и неговият дух беше крилат и злъчен.

Доскоро самотен по навик и по природа и склонен към монолози и разговори само със себе си, Мариус отначало се смути от наобиколилите го орляк младежи. Различните им темпераменти едновременно го привличаха и го дърпаха на разни страни. Метежното кръстосване на волните им творчески духове предизвикваше шеметен кръговрат на мислите му. Понякога, съвсем оплетени, те литваха далеч от него и той с мъка ги събираше.

Край него говореха за философия, литература, изкуство, история, религия по съвсем неочакван начин. И понеже ги възприемаше непосредствено, без необходимата перспектива, не беше уверен дали всичко не е хаос. Когато беше изоставил възгледите на дядо си, за да прегърне схващанията на баща си, мислеше, че си е изработил устойчив мироглед. Сега предугаждаше тревожно, без да посмее да го признае пред себе си, че това далеч не е така. Ъгълът, под който виждаше всичко, отново се беше изместил. Неусетно разклатени, умствените му хоризонти се люшкаха. Странно вътрешно преобразование, което му причиняваше едва ли не физическа болка.

Струваше му се, че за тези младежи няма „нищо свято“. Те изказваха по всички въпроси дръзки мнения, които смущаваха плахия му още ум.

На стената висеше афиш за представлението на някаква трагедия от стария, така наречен класически репертоар. Баорел възкликна:

— Долу трагедията, за която толкова милее буржоазията!

— Грешиш, Баорел — възрази Комбфер, — буржоазията обича трагедиите и няма защо да я закачаш по тази точка. Трагедията, изпълнявана от актьори с перуки, си има своето право на съществуване. Аз не споделям мнението на тия, които й оспорват това право в името на Есхил. И в природата има недовършени творения. Мирозданието изобилствува с готови пародии. Човка, която не прилича на човка, крила, които не са истински крила, крачка, които не са истински крачка, жален крясък, който предизвиква смях, патица ли е това, или не? А щом домашната птица съществува редом с волната птичка, защо и класическата трагедия да не съществува редом с античната?

Веднъж Мариус мина случайно по улица Жан-Жак Русо; Анжолрас и Курфейрак вървяха от двете му страни.

Курфейрак го улови под ръка.

— Обърнете внимание — каза той, — това е улица Платриер, която днес носи името Жан-Жак Русо заради една смахната двойка, която е живяла тук преди шестдесетина години. Жан-Жак и Терез. От време на време им се раждало по някое малчуганче. Терез ги извеждала на бял свят, а Жан-Жак — на улицата.

Но Анжолрас укори Курфейрак:

— Не осквернявайте паметта на Жан-Жак! Аз се възхищавам от този човек. Вярно, отказал се е от собствените си деца, но е осиновил целия народ.

Нито един от тези младежи не произнасяше думата „императора“. Само Жан Прувер казваше от време на време Наполеон. Другите обикновено го наричаха Бонапарт, а Анжолрас си служеше дори с името Буонапарте.

Мариус беше изненадан и озадачен. Initium sapien-tiae.[16]

IV
Задното помещение на кафене „Мюзен“

Един от разговорите на тези младежи, на които Мариус беше свидетел, а сегиз-тогиз и участник, разтърси дълбоко душевния му мир.

Бяха в задното помещение на кафене „Мюзен“. Тази вечер присъствуваха почти всички Приятели на ABC. Високата лампа блестеше тържествено. Говореха шумно за едно, за друго, но без особено увлечение. Всеки плещеше каквото му хрумне с изключение на Анжолрас и Мариус. Дружеските разговори протичат понякога в такова безобидно дърдорене. По-скоро забавление, словесна престрелка, отколкото беседване. Подхвърляха си остроти, улавяха ги, разговаряха на групички в четирите ъгъла на стаята.

В това помещение не се допускаше никаква жена освен Люизон, миячката на съдове в кафенето, която прекосяваше от време на време залата, за да отиде от умивалнята в „лабораторията“ на заведението.

Грантер, напълно пиян, се беше настанил в единия ъгъл и проглушаваше всичко живо с „дълбокомислените“ си брътвежи:

— Умирам от жажда. Ей, смъртни, присъни ми се, че бъчонката в Хайделберг е получила апоплектичен удар и че аз съм една от дузината пиявици, които са й сложили. Пие ми се. Искам да забравя живота. Един бог знае кой е авторът на това отвратително изобретение живота, който свършва, докато се озърнеш, и който не струва и пукната пара. Речеш ли да живееш, непременно ще си счупиш врата. Животът е сцена с рисувани декори и малко реквизит. Щастието е извехтяла рамка, боядисана само от едната страна. „Суета на суетите“ — е казано в „Еклезиастът“[17]. Аз споделям мнението на онова добродушно старче, което може би никога не е съществувало. Нулата, понеже не иска да ходи гола, се облича в суета. О, суета! Колко удобно обличаш всичко в гръмки думи! Кухнята става лаборатория, танцьорът — учител, акробатът — гимнастик, побойникът — боксьор, аптекарят — химик, майсторът на перуки — художник, гипсаджията — архитект, жокеят — спортист, а мокрицата — земноводно. Суетата има лицева и опака страна. Лицевата страна е безподобно глупава — негърът със стъклените му дрънкулки, но опаката не е по-свястна: философът с дрипите му. Оплаквам първия и се присмивам на втория. Почестите, високите постове или ако щете дори, истинската чест и достойнство са най-често евтина сплав. Кралете се гаврят с човешкото тщеславие. Калигула беше провъзгласил за консул един кон. Шарл II беше посветил в рицарство крехкото телешко филе. Е, няма, що, можете да се чувствувате много горди между консул Incitatus[18] и баронет телешко филе! Колкото до духовната стойност на хората, и тя едва ли заслужава особена почит. Послушайте панигириката, отправена от съсед към съсед. Бялото е винаги безпощадно към друго бяло. Ако лилията можеше да говори, кой знае как би наредила гълъба! Ако някоя лъженабожна клюкарка отвори уста за друга подобна ней светица, тя ще избълва повече отрова от коя да е усойница или индийско влечуго. Жалко, че съм невежа, иначе бих ви привел сума ти примери. Но нямам никакви познания. Не че ми липсва ум. Когато например учех при Гро[19], вместо да цапотя разни картинки, по цял ден крадях ябълки. Живопис и муфта се погаждат отлично. Толкова за мене. Но и вие, другите, не сте по̀ стока. Пет пари не давам аз за всичките ви съвършенства, титли и добродетели. Всяко добро качество може да се превърне в недостатък. Пестеливият е на една крачка от скъперника, щедрият се родее с разсипника, безстрашният не е далеч от самохвалкото. Кажеш ли „много благочестив“, неволно го свързваш с „лицемерен“. Добродетелта има толкова пороци, колкото са дупките по наметката на Диоген. От кого се възхищавате? От убития или от убиеца? От Цезар или от Брут? Обикновено сме на страната на убиеца. Да живее Брут! Той е убил. Това се казва доблест. Доблест може би, но не е ли и безумие? Великите мъже се отличават със странни недостатъци. Брут, който уби Цезар, е бил влюбен в статуята на едно момче. Тази статуя била творба на гръцкия скулптор Стронгилион, под чието длето е излязла и амазонката, наречена Дивноногата Евкне, с която Нерон не се разделял никога. От Стронгилион са оцелели само тези две статуи, колкото да послужат за съединително звено между Брут и Нерон. Брут бил влюбен в едната, Нерон в другата. Историята не е нищо друго освен едно безкрайно предъвкване. Всеки век заимствува без капка свян от предишните. Битката при Маренго е подражание на битката при Пидна. Победата на Хлодвиг при Толбиак и на Наполеон при Аустерлиц си приличат като две капки кръв.

Аз не отдавам ни най-малко значение на победата. Да победиш, какво по-глупаво от това? Истинската победа е да убедиш. Опитайте се да докажете нещо де! Каква посредственост, вие се задоволявате с преуспяване! Каква духовна нищета, вие се задоволявате с владичество! Уви, накъдето и да се обърнеш, подлост и суета! Всичко се подчинява на успеха, дори и граматиката! „Si volet usus“[20] — казва Хораций. Затова аз презирам човешкия род. А сега искате ли да минем от общото към частното? Може би искате да се възхитя от някой народ? А от кой народ, моля? От Гърция? Атиняните, тези някогашни парижани, убиха Фокиюн — все едно нашия Колини — и до такава степен се подмазваха раболепно пред тираните, че Анакефор казвал за Пизистрат: „Неговата урина привлича пчелите.“ В продължение на половин век най-влиятелният човек на Гърция е бил незначителният граматик Филетас, такова дребосъче, че слагал оловни подметки на обувките си, за да не го отнесе вятърът. На най-големия площад в Коринт имало статуя от Силанион, описана от Плиний. Статуята изобразявала Епистат. А какво е сторил Епистат? Изнамерил препъването с крак. Чудесно въплъщение на Гърция и на славата. Но нека минем на други народи. От Англия ли да се възхитя? Или от Франция? Защо? Заради Париж? Казах ви преди малко какво мисля за Атина. От Англия ли? Защо? Заради Лондон? Аз мразя Картаген. И освен това Лондон, метрополия на разкоша, е същевременно главен център на нищетата. Само в енорията на Чеъринг Крос сто души умират всяка година от глад. Ето какво представлява вашият Албион! Ще прибавя освен това, че веднъж видях някаква англичанка да танцува с венец от рози и със сини очила! Следователно нека Англия върви по дяволите! Но да не би да трябва да се възхищавам от брата Джонатан, щом не ми се харесва Джон Бул? Ни най-малко. Този брат с чернокожите роби съвсем не ми допада. Махнете time is money[21], какво ще ви остане от Англия? Махнете cotton is king[22], какво ще ви остане от Америка? Германия е само лимфа. Италия — жлъчка. Да се възторгнем от Русия? Волтер се възхищаваше от нея. Той се възхищаваше и от Китай. Аз приемам, че Русия си има своите хубави страни, включително и здравия деспотизъм. Но аз жаля деспотите. Здравето им е уязвимо. Обезглавеният Алексей, закланият Петър, удушеният Павел, другият смазан с ботуши Павел, разните Ивановци с прерязани гръкляни, неколцината отровени Николаевци и Василиевци показват, че царският престол в Русия се намира очевидно при съвсем нездравословни условия. Всички цивилизовани народи предлагат на възхитения мислител едно и също явление: война. А войната, войната на цивилизованите хора, обобщава и изчерпва всички форми на разбойничество, като се почне от грабежите на испанските трабукери из теснините на Хакса и се стигне до обирите на команчите из планинските усои. Дума да не става, ще кажете вие, Европа все пак струва много повече от Азия. Съгласен съм, че Азия е смешна страна. Но не ми е много ясно защо трябва да се присмивате на Далай Лама точно вие, западняците, които сте вмъкнали в модата и в изящното си облекло всевъзможните нечистоплътни царски привички, като се почне с мръсната риза на кралица Изабела и се стигне до стола без дъно на престолонаследника. Вятър е всичко, господа човеци! В Брюксел се пие най-много бира, в Стокхолм — най-много ракия, в Мадрид — най-много шоколад, в Амстердам — най-много хвойнов ликьор, в Лондон — най-много вино, в Константинопол — най-много кафе, а в Париж най-много абсент. Това са единствените полезни познания. Безспорно Париж стои на първо място. В Париж дори вехтошарите живеят разгулно. Диоген с еднаква охота би бил вехтошар на площад Мобер или философ в Пирея. Запомнете още едно: кръчмите на вехтошарите се наричат механи. Най-прочути са „Касрол“[23] и „Абагоар“[24]. И така, о вие, пивници, кръчмички, изби, гостилнички и закусвални, вехтошарски механички, кервансараи на халифите, заявявам ви, че аз обичам да си угаждам, храня се у Ришар, където кувертът струва четиридесет су, и ми се ще да имам персийски килим, за да завия с него голата Клеопатра. Къде е Клеопатра? Ах, ти ли си, Луизон? Здравей.

Така многоглаголствуваше мъртво пияният Грантер, седнал в ъгъла на задното помещение на кафене „Мюзен“, като закачаше минаващата край него миячка на съдове.

Босюе протегна ръка, опитвайки се да го накара да млъкне, но Грантер се впусна в нова тирада:

— Долу лапите, Ореле от Мо. Съвсем не ме трогваш, макар че този твой жест ми припомня Хипократ, който отблъсва жалките дарове на Артаксеркс. Не си прави труд да ме укротяваш. Нямам настроение и толкова. Какво да ви кажа? Човек е лош, уродлив. Пеперудата е сполучлива, а човек е изпортен. Тази твар не се е удала на Бога. Човешката тълпа е сбор от уродливости. Всеки срещнат е жалък клетник. Женица се римува с мръсница. Да, скръбно ми е и моята печал е засилена от меланхолия, носталгия, а отгоре на всичкото и ипохондрия и ми иде да се пръсна от яд, беснея и се прозявам, скучая и умирам от досада! Да му опустее и господът!

— Млъкни бе, Главно Р! — прекъсна го наново Босюе, който в същия момент защищаваше някакъв казус, пред въображаем събеседник и беше потънал до гуша в изпъстрена с юридически термини фраза, чийто край предаваме: — Колкото до мене, макар че мъчно бих могъл да се нарека законоведец и в най-добрия случай съм любител прокурор, аз поддържам следното: съгласно нормандското обичайно право, ежегодно, независимо от другите налози, на Архангеловден всички без изключение трябвало да платят на местния земевладелец полагаемия му се данък, и то не само притежателите на собствена земя, но и наследниците, при това дори за спорни, за взети в краткосрочна или дългосрочна аренда държавни или владетелски, ипотекирани или свободни от запор земи…

— „Ехо, жалобен глас на русалки“ — затананика Грантер.

Току до Грантер лист, мастилница и перо, сложени между две чашки пред двама почти безмълвни клиенти, свидетелствуваха, че се нахвърлят основните линии на водевил. Това сериозно начинание се обсъждаше полугласно и двете усилено работещи глави се бяха допрели една до друга.

— Да подберем най-напред имената. Като имаме имената, лесно ще измислим сюжета.

— Вярно. Диктувай. Аз ще записвам.

— Господин Доримон.

— Рентиер?

— Естествено.

— Дъщеря му Селестин.

— … тин. После?

— Полковник Сенвал.

— Сенвал е много банално. Бих казал Валсен.

Недалеч от начинаещите автори на водевили друга групичка също се възползуваше от общата врява и уговаряше тихичко дуел. Тридесетгодишен старец даваше съвети на осемнадесетгодишен младеж и му обясняваше с какъв противник трябваше да се справя.

— Внимавайте, дявол го взел! Майстор е на шпагата. Неговият начин на фехтуване е ясен. Умее да напада, осуетява всяка уловка на противника, има твърда ръка, находчив е, съобразителен, парира точно, отвръща математически и отгоре на всичко е левак.

В противоположния на Грантер ъгъл Жоли и Баорел играеха на домино и разговаряха за любовта.

— Ти си щастлив, няма що — казваше Жоли. — Приятелката ти е все засмяна.

— И тя греши — отвръщаше Баорел. — Приятелката не бива да се смее. Това насърчава любимия й за измяна. Като я вижда весела, угризенията му се разсейват. Ако я вижда натъжена, съвестта му ще заговори.

— Голям неблагодарник си! Толкова е приятно да имаш жена, която се усмихва. Пък и вие никога не се карате!

— Това се дължи на договора помежду ни. Когато сключихме нашия свещен съюз, ние си определихме един другиму граници, които никога не престъпваме. Всичко, което е на север, се пада на Во, а което е на юг — на Жекс. Благодарение на това пълен мир.

— А има ли мир, семейното щастие се ядва.

— Ами ти, Жолллли, докъде стигна вашето недоразумение с госпожицата… нали знаеш какво искам да кажа?

— Все още ми се сърди и е жестоко неотстъпчива.

— Затова ти си един влюбен, който може да затрогне с малодушието си.

— Уви!

— На твое място бих я зарязал.

— Лесно е да се каже.

— И да се направи. Музикета ли се казваше?

— Да. Ах, мили Баорел, но тя е прелестна девойка, невероятно образована, малки крачета, малки ръчички, облича се с вкус, беличка, пухкавичка, а очите й, очи на чаровница. Луд съм по нея.

— Тогава, драги мой, постарай се да й харесаш. Бъди елегантен, стъпвай напето. Купи си от Щауб панталон от чортова кожа. Това прави впечатление.

— Колко франка? — провикна се Грантер.

Третият ъгъл беше в плен на поетическа дискусия. Езическата митология си премерваше силите с християнската. Ставаше дума за Олимп и Жан Прувер, макар и само от романтизъм, беше негов застъпник.

Жан Прувер беше стеснителен само когато бе спокоен. Възбудеше ли се, той се отприщваше, обземаше го жизнерадостен възторг и ставаше находчив и лиричен.

— Да не оскърбяваме боговете! — възкликна той. — Може би те са все още сред нас. Юпитер съвсем не ми изглежда мъртъв. Боговете били блянове, казвате вие. Но нима днес, когато тия блянове са се пръснали, не срещаме в природата, такава, каквато е сега, всички митове на езическата древност? Еди-коя си планина, да вземем например Винмал, напомняща с очертанията си крепост, е за мене все още накитът на главата на Кибела. С какво ще ми докажете, че Пан не идва нощем да свири в хралупите на върбите, като запушва една след друга дупките с пръстите си? Освен това аз винаги съм бил убеден, че Йо е допринесла с нещо за образуването на водопада Писваш.

В четвъртия ъгъл бистреха политика. Оборваха кралската харта. Комбфер я защищаваше вяло, докато Курфейрак я нападаше ожесточено. Върху масата лежеше един злополучен екземпляр от хартата, издание на Туке. Курфейрак я сграбчи и я затресе във въздуха. Шумоленето на хартията съпровождаше доводите му.

— Първо, кралете не ми са притрябвали. Макар и само от икономически съображения, нямам нужда от тях. Всеки крал е паразит. Никоя страна няма крал даром. Чуйте само колко скъпо ни струват: След смъртта на Франциск I държавният дълг на Франция е възлизал на тридесет хиляди ливри рента. След смъртта на Людовик XIV той е достигнал два милиарда и шестстотин милиона при стойност на марката двадесет и осем ливри, което се е равнявало в 1760 година, според Демаре, на четири милиарда и петстотин милиона, което днес би се равнявало на дванадесет милиарда. Второ, нека не ми се сърди Комбфер, но кралските харти са неудачно средство за цивилизация. Що за жалки доводи в нейна полза? Щяла да послужи за преход, за избягване на скока, за притъпяване на удара, щяла да преведе неусетно народа от монархията към демокрацията посредством конституционната самоизмама. Не и не! Защо ще просвещавате народа с лъжлива светлина? Принципите избледняват и повяхват във вашия конституционен зимник. Стига вече недоносчета. Стига компромиси. Нямаме нужда от кралски отстъпки в полза на народа. Всички подобни кралски отстъпки предвиждат параграф 14. Едната ръка дава, а другата алчно отнема. Аз съм открито против вашата харта. Всяка харта е маска. Под нея се крие лъжа. Народ, който приема нечия харта, се отказва от правата си. Правото е право, докато е неделимо. Не. Никаква харта!

Това ставаше през зимата и в камината пращяха два пъна. Изкушението беше голямо и Курфейрак не можа да устои. Той смачка в шепата си бедната харта, издание на Туке, и я запрати в огъня. Хартията пламна. Комбфер се полюбува философски на горящото най-хубаво произведение на Людовик XVIII и се задоволи да забележи:

— Хартата се претвори в пламък.

И мигом от всички страни на залата полетяха и се кръстосаха във весела престрелка сарказми, остроти, игрословици, френска живост, английски хумор, уместни шеги и безвкусици, разумни доводи и безсмислици — шеметно литнали ракети на диалога.

V
Разширение на кръгозора

Стълкновенията на младежките умове са крайно интересни, защото никога не може да се предвиди дали ще трепне искра, или ще блесне светкавица. Какво ще избликне след миг? Не се знае. Понякога тъкмо когато са най-разнежени, избухват в смях. Или в най-комичния момент изпадат в сериозен размисъл. Техните подтици зависят от всяка случайно подхвърлена дума. Хрумванията имат необикновена власт. Най-обикновената шеговита забележка може да открие широк простор за неочаквани разсъждения. Младежките разговори се отличават с резки завои, с внезапни смени на перспективата. Техен двигател е случайността.

Внезапно една сериозна мисъл, кой знае как изплувала из това словесно сражение, прекоси шумната неразбория, в която се подвизаваха Грантер, Баорел, Прувер, Босюе, Комбфер и Курфейрак.

Как се вмъкна в диалога и защо внезапно привлече вниманието на всички, който я чуха? Преди малко пояснихме, че никой не би могъл да отговори на подобен въпрос. Сред общата врява, отбивайки някакво възражение на Ксмбфер, Босюе неочаквано подхвърли следната дата:

— 18 юни 1815 година, Ватерло.

При думата „Ватерло“ Мариус, който се беше облакътил на една маса край чаша вода, свали ръката си и загледа внимателно присъствуващите.

— Ей богу — възкликна Курфейрак (по онова време не беше вече на мода да се казва „бога ми“), — цифрата осемнадесет не е обикновена и ми прави силно впечатление. Тя е съдбоносна за Наполеон. Поставете пред нея Людовик, а след нея брюмер и ето ви цялата съдба на този човек със съществената разлика, че в дадения случай краят й е изпреварил началото.

Анжолрас, който до този миг стоеше безмълвен, се намеси в разговора и каза на Курфейрак:

— Искаш да кажеш, че изкуплението дойде преди престъплението.

Думата „престъпление“ беше повече, отколкото можеше да изтърпи Мариус, и без това вече дълбоко развълнуван от внезапното споменаване на Ватерло.

Той стана, пристъпи бавно към окачената на стената карта на Франция, в чиято долна част се виждаше самотен остров, посочи го с пръст и каза:

— Корсика. Малък остров, който направи Франция много велика.

От думите му лъхна леден вятър. Всички се смълчаха. Почувствуваха, че ще стане нещо.

Баорел се беше наканил да заеме една от любимите си наперени пози, за да срази Босюе. Той се отказа от намерението си и заслуша внимателно.

Анжолрас, чиито устремени в празното пространство сини очи като че ли не гледаха никого, отвърна, без да се обърне към Мариус:

— Франция не се нуждае от никаква Корсика, за да бъде велика. Тя е велика, защото е Франция. Qui nominor leo.[25]

Мариус нямаше никакво желание да отстъпи. Той се обърна към Анжолрас и заговори със звънък, потреперващ от сдържано вълнение глас:

— Упазил ме бог да подценявам величието на Франция! Но какво губи тя, ако се прибави и Наполеон? Нека поговорим откровено. Аз съм новодошъл сред вас и ви признавам, че вие ме учудвате. На какви позиции стоим ние? Кои сме? Кои сте вие? Кой съм аз? Нека се разберем относно императора. Вие го наричате Буонапарт, като наблягате на „у“ подобно на роялистите. Трябва да ви кажа, че дядо ми отива още по-далеч. Той го нарича Буонапарте. Смятах ви за млади хора. От какво се възторгвате и какво представлява вашият възторг? От кого се възхищавате, щом не се възхищавате от Наполеон? Какво повече ви трябва? Ако не приемате този велик човек, кои велики мъже признавате? Той въплътяваше всичко. Беше съвършен. Човешките способности бяха повдигнати на куб в неговия мозък. Съставяше сборници от закони като Юстиниан, диктуваше като Цезар, в словото му проблясваха светкавиците на Паскал и гърмяха мълниите на Тацит, той твореше и едновременно пишеше историята, военните му бюлетини се равняват на илиади, умееше да съчетава цифрите на Нютон с метафорите на Мохамед, оставяше зад себе си в Изтока мисли, величествени като пирамиди. В Тилзит учеше императорите на царственост, в Академията на науките съумяваше да отговори правилно на Лаплас, в Държавния съвет излизаше наглава с Мерлен. Той вдъхваше душа на геометрията на едните и на формалистиката на другите, беше законовед с прокурорите и астроном със звездобройците. Пестелив като Кромуел, който винаги духвал едната от две запалени свещи, той отиваше в Тампл, за да купи по-евтино пискюли за завесата си. Нищо не се изплъзваше от погледа и познанието му и въпреки това се смееше като най-обикновен простосмъртен край люлката на невръстния си син. А изплашена Европа се ослушваше. Армии настъпват в поход, придвижват се с грохот артилерийски полкове, над реките се проточват плаващи мостове, облаци конници се носят вихрено, ехтят тръби, викове, всички тронове се разлюляват, границите на царства се изместват върху картата. Чува се звънтене на извадения шумно от ножницата свръхчовешки меч и той се възправя на хоризонта с огън в ръка и с блясък в очи, разперил и двете си крила в пукотевицата — великата армия и старата гвардия — като истински архангел на войната!

Всички мълчаха. Анжолрас беше навел глава. Мълчанието донякъде винаги може да се тълкува като съгласие или най-малкото като безпомощност на противника. Почти без да си поеме дъх, Мариус продължи пламенно:

— Нека бъдем справедливи, другари! Не е ли блестяща участ за един народ да бъде подвластен на подобен император, особено ако този народ е Франция, която прибави собствения си гений към гения на исполин, който бе достатъчно само да се мерне, за да вземе скиптъра, достатъчно бе да тръгне на поход, за да почне да жъне победи, за да използува столиците като етапи за отдих, да коронясва гренадирите си за крале, да смъква династии с декретите си, да прекроява Европа с щурм и да накара всички да чувствуват, вдигне ли заплашително десница, че посяга към дръжката на Божия меч? Не е ли завидно да следваш в лицето на един само човек Ханибал, Цезар и Карл Велики, да се числиш към народа на този, който преплита в зарите на всяка твоя утрин блестящата вест за спечелена битка, който те буди с оръдието на Дома на инвалидите, който хвърля сред потоци светлина вълшебните неугасващи имена: Маренго, Арколе, Аустерлиц, Йена, Ваграм? Не е ли възвишено да запалиш безчет победни съзвездия в зенита на вековете, да превърнеш Франция в приемник на Римската империя, да бъдеш велика нация и да създадеш велика армия, да разпратиш по цялата земя легионите си, както планината изпраща на всички страни орлите си, да побеждаваш, да властвуваш, да сипеш гръм и мълнии, да бъдеш народ, увенчан със златни лаври, да проглушиш историята с титаническите си фанфари, да покориш двояко света — с щика и с цивилизацията си — нима има нещо по-велико от това?

— Свободата! — отвърна Комбфер.

Този път Мариус наведе глава. Простият и хладен отговор прониза като стоманено острие епическото му излияние и го прекъсна. Когато вдигна очи, Комбфер не беше вече в помещението. Беше си тръгнал, навярно доволен, че бе пресякъл апотеоза; другите, с изключение на Анжолрас, го последваха. Залата се изпразни. Останал сам с Мариус, Анжолрас го гледаше строго. Посъбрал мислите си, Мариус не се чувствуваше сразен. У него беше останало известно възбуждение, което сигурно щеше да се излее в тиради от силогизми против Анжолрас, но до тях внезапно долетя песен. Някой пееше, слизайки по стълбата. Пееше Комбфер, а ето и думите на песента му:

Ако ли Цезар беше дал на мен

победите си, свойта слава

и трябваше да бъда аз лишен

от майчина любов тогава,

отвърнал бих на царя с тази реч:

„Вземи си скиптъра и своя меч,

не може майка с тях да се сравнява, знай!“

Не може майка с тях да се сравнява.

Развълнуваният и същевременно суров глас на Комбфер придаваше странно величие на тази песен. Замислен и загледан в тавана, Мариус повтори почти машинално:

— Не може майка…

В същия миг усети на рамото си ръката на Анжолрас.

— Гражданино — каза той, — моята майка е републиката.

VI
Res angusta[26]

Тази вечер изпълни душата на Мариус с дълбок смут и тягостен мрак. Той изпита същото, което навярно изпитва, земята, когато железният палешник се вреже в нея, за да я подготви за зърното. Тя усеща само нараняването. Едва по-късно идва трепетът от покълването и радостта от плода.

Мрачно настроение обзе Мариус. Съвсем наскоро беше повярвал в нещо. Нима вече трябваше да се отрече от него? Той си казваше, че не бива да стори това. Опитваше се да се убеди, че не трябва да се съмнява, но неволно почна да се съмнява. Страшно непоносимо е да се намираш на кръстопътя между две религии, без да си се отказал от едната и без да си прегърнал другата. Подобни сумрачни състояния се нравят само на хора-прилепи. Мариус имаше силни зеници и се нуждаеше от ярка светлина. Здрачът на съмнението го гнетеше. Колкото и силно да беше желанието му да остане там, където се намираше, и да не мърда от досегашните си позиции, той се чувствуваше принуден да върви неудържимо напред, да проучва, да мисли, да не спира. Къде щеше да го отведе този път? Той се боеше да не би, след като беше извървял толкова голямо разстояние, за да се приближи до баща си, да се отдалечи наново от него. Колкото повече разсъждаваше, толкова по-тежко му ставаше. Околовръст непристъпни стени. Не беше на едно мнение нито с дядо си, нито с другарите си. За едните бе безразсъден, за другите — изостанал. Почувствува се двойно по-самотен, отблъснат и от стареца, и от младежите. Престана да посещава кафене „Мюзен“.

Изцяло погълнат от душевния си смут, той не мислеше за някои насъщни нужди. Но действителността не позволява да я забравят. Тя внезапно му напомни съществуването си.

Една сутрин стопанинът на хотела влезе в стаята на Мариус и му каза:

— Господин Курфейрак гарантира за вас.

— Да.

— Само че вие трябва да ми платите.

— Помолете Курфейрак да дойде да поговори с мене — каза Мариус.

Когато Курфейрак дойде, собственикът ги остави сами. Мариус разказа на другаря си това, което досега не се беше сетил да му каже — че с основание може да се смята съвсем сам в света, без каквито и да било роднини.

— Какво ще стане с вас? — попита Курфейрак.

— И аз не зная.

— Какво ще правите?

— Нямам представа.

— Имате ли пари?

— Петнадесет франка.

— Искате ли да ви заема?

— За нищо на света.

— Имате ли дрехи?

— Тези, които виждате.

— Ами бижута?

— Часовника ми.

— Сребърен ли е?

— Златен. Ето го.

— Познавам един вехтошар, който ще купи редингота и панталона.

— Много добре.

— Да, но ще ви остане само една връхна дреха, един панталон, жилетка и шапка.

— И ботуши.

— Как? Нима няма да ходите бос? Какво охолство!

— Стига ми толкова.

— Познавам и един часовникар, който ще купи часовника ви.

— Отлично.

— Съвсем не. Какво ще правите после?

— Ще се заловя с каквато и да било работа. Стига само да е почтена, разбира се.

— Знаете ли английски?

— Не.

— Ами немски?

— Също не.

— Жалко.

— Защо?

— Защото един мой приятел, книжар, издава нещо като енциклопедия, за която бихте могли да превеждате немски или английски статии. Не е добре платено, но все пак се преживява.

— Ще науча английски и немски.

— А дотогава?

— Дотогава ще изям дрехите и часовника си.

Извикаха търговеца на дрехи. Той купи имуществото на Мариус за двадесет франка. Отидоха при часовникаря. Той му даде за часовника четиридесет и пет франка.

— Ядва се — каза Мариус на Курфейрак, когато се връщаха към хотела. — Заедно с моите петнадесет франка стават осемдесет.

— Ами сметката в хотела? — забеляза Курфейрак.

— Вярно, съвсем я бях забравил — отвърна Мариус.

— Няма що! — възкликна Курфейрак. — Ще изядете пет франка, докато научите английски, и още пет, докато научите немски. По такъв начин ще погълнете много бързо един чужд език и много бавно една монета от сто су.

Междувременно леля Жилнорман, доста добросърдечна всъщност, особено в трудните моменти на живота беше успяла да открие убежището на Мариус. Когато се върна една сутрин от факултета, той намери писмо от леля си, придружено от тридесет пистола, тоест шестстотин франка в злато, в една запечатана касетка.

Мариус върна тридесетте пистола на леля си с почтително писмо, в което я уверяваше, че разполага с достатъчни средства за съществуване и че занапред е в състояние да задоволява всичките си нужди. Точно в този момент му бяха останали само три франка.

Лелята не каза нищо на дядото за този отказ, за да не би да го озлоби още повече. Впрочем нали той беше казал: „Никога не ми споменавайте вече нито дума за този кръвопиец!“

Мариус напусна хотела при Порт-Сен-Жак, понеже не искаше да задлъжнява.

[1] ABC (азбука) се произнася също както abaissé (унижен). — Б.пр. ↑

[2] Кастриран, годен за боен лагер (лат.). — Нарсес служил на младини като евнух. — Б.пр. ↑

[3] Варвари и Барберини (малки варвари) — намек за варварското изземване на старинни украшения и колони за построяване на частния дворец на благородниците Барберини, знатен италиански род. — Б.пр. ↑

[4] Вън и огън! (лат.) — изречение, което се приписва на Перес, секретар на испанския крал Филип II. — Б.пр. ↑

[5] Ти си Петър (камък) и на тоя камък. (лат.) — Думи, с които Христос се е обърнал към апостол Петър. — Б.пр. ↑

[6] С двоен правопис: Lesgle или: L’aigle (орел). — Б.пр. ↑

[7] Човек и мъж (лат.). — Б.пр. ↑

[8] Не подлежи на изменение (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Като бегачи (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Les gueules — муцуни (фр.). — Б.пр. ↑

[11] На френски буквата „l“ се произнася „ел“ (крило). — Б.пр. ↑

[12] Главната буква „R“ (grand R) на френски грант ер. — Б.пр. ↑

[13] Кастор и Полукс, Ахил и Патрокъл, Евриал и Нис, Хариксен и Евдамид, Хефестион и Александър Македонски, Ренал и Пекмейа — прочути неразделни приятелски двойки. — Б.пр. ↑

[14] Подпорна статуя. — Б.пр. ↑

[15] Учете се, земни съдии (лат.). — Б.пр. ↑

[16] Начало на познанието (лат.). — Б.пр. ↑

[17] Произведение, приписвано на Соломон. — Б.пр. ↑

[18] Бързоноги (лат.). — Б.пр. ↑

[19] Живописец. — Б.пр. ↑

[20] Така изисква употребата (лат.). — Б.пр. ↑

[21] Времето е пари (англ.). — Б.пр. ↑

[22] Памукът е цар (англ.). — Б.пр. ↑

[23] Тенджера (фр.). — Б.пр. ↑

[24] Скотобойна (фр.). — Б.пр. ↑

[25] Аз, който се казвам лъв (лат.). — Б.пр. ↑

[26] В затруднение (лат.). — Б.пр. ↑

Книга пета
Предимствата на несретата

I
Мариус в нищета

За Мариус започна суров живот. Да изяде дрехите и часовника си, не беше още нищо. Той вкуси и това, което не може да се предаде с думи, вкуси нищетата. Вкуси горчилката и — дни без хляб, нощи без сън, вечери без свещ, огнище без огън, седмици без работа, бъдеще без надежда, протрит на лактите сюртук, извехтяла шапка, привличаща присмехулните погледи на девойките, затворената вечер под носа му врата, защото не е платил наема си, безочието на портиера и гостилничаря, подхилванията на съседите, униженията, потъпканото достойнство, примиряването с каквато и да било работа, отвращението, огорчението, покрусата. Мариус се научи да преглъща всичко това, защото се убеди, че доста често няма нищо друго, с което да задоволи глада си. Точно във възрастта, когато човек трябва да има повишено самочувствие, защото има нужда от любов, той служеше за посмешище с окъсаните си дрехи и с нищетата си. Във възрастта, когато младостта напира в сърцето и го изпълва с властна гордост, той неведнъж свеждаше очи към пробитите си ботуши, неведнъж изпита незаслужен срам, червейки се мъчително от беднотата си. Жестоко съдбоносно изпитание, от което слабите излизат безчестни, а силните — благородни. Пробна пещ, в която съдбата хвърля човека всеки път, когато й е нужен мерзавец или полубог.

Защото в дребните ежедневни борби се вършат много подвизи. Има толкова случаи на упорито, негласно мъжество, което се бори твърдо в мрака крачка по крачка срещу гибелното нашествие на нуждата и долните съблазни. Благородни, останали в сянка победи, които ничий поглед не вижда, които ни най-малка слава не увенчава, за които не тръби приветствено никаква фанфара. Животът, несретата, усамотението, изоставеността, нищетата са също бойни полета със свои, неизвестни герои, по-велики понякога от най-прославените.

Така именно се изграждат силни и редки натури. Нищетата, мащеха в повечето случаи, се оказва понякога майка. Оскъдицата поражда духовно и умствено величие. Разочарованието подхранва гордостта. Нещастието е здрава храна за сърцатите.

В живота на Мариус имаше период, когато той метеше сам площадката пред стаята си, когато си купуваше сирене за едно су от млекарката, когато чакаше да се смрачи, за да се вмъкне в хлебарницата да си купи хляб, за да го отнесе после скришом в таванската си стаичка, като че го беше откраднал. Понякога в месарницата на ъгъла, сред закачливите готвачки, които го побутваха с лакът, се прокрадваше несръчен младеж с книги под мишница, който изглеждаше стеснителен и див, сваляше при влизането си шапка от оросеното си с пот чело, покланяше се дълбоко на учудената месарка, на прислужника, поискваше овнешки котлет, плащаше шест или седем су, обвиваше го в хартия, мушкаше го под мишницата си между две книги и си отиваше. Този младеж беше Мариус. Преживяваше три дни с този котлет, който си приготвяше сам.

Първия ден ядеше месото, втория — мазнината, третия — кокала.

Няколко пъти леля Жилнорман се опита да му изпрати тридесетте пистола. Мариус ги връщаше неизменно, заявявайки, че няма нужда от нищо.

Той носеше траур за баща си, когато в него се извърши преломът, за който вече споменахме. Оттогава все още не беше свалил черните дрехи. Само че те почнаха да го оставят. Настъпи ден, когато остана без сюртук. Панталона още го биваше. Какво да стори? Курфейрак, комуто беше оказал няколко услуги, му подари един свой стар сюртук. Мариус даде да го обърнат за тридесет су и се снабди с нова дреха. Само че сюртукът беше зелен. Затова Мариус излизаше само на мръкване. Тогава сюртукът му изглеждаше черен. Понеже държеше да бъде в траур, той навличаше нощния мрак.

Независимо от трудното си съществуване той стана адвокат. За кантора му служеше стаята на Курфейрак, по-прилична на вид, в която няколко юридически книги, подпрени и допълнени с известен брой раздърпани романи, представляваха изискваната от правилника библиотека. Мариус получаваше и писмата си на този адрес.

Когато стана адвокат, той уведоми за това дядо си със студено, но вежливо и почтително писмо. Господин Жилнорман пое писмото с разтреперана ръка, прочете го и го хвърли, като го накъса на четири, в кошчето. Два или три дни по-късно, когато остана сам в стаята си, госпожица Жилнорман го чу да говори високо. Това му се случваше всеки път, когато беше силно развълнуван. Тя се ослуша.

— Ако не беше кръгъл глупак, щеше да знаеш, че не можеш да бъдеш едновременно барон и адвокат — говореше старецът.

II
Мариус беден

Нищетата е като всички други човешки състояния. С времето става поносима, добива известна форма и съдържание. Човек вегетира или с други думи, влачи хилаво, но все пак достатъчно за поддържане на живота съществуване. Ето как Мариус Понмерси беше организирал живота си.

Той беше излязъл вече от най-тесния проход. Дефилето се бе разширило малко пред него. След много труд, мъжество, упорство и воля той беше успял да стигне приблизително до седемстотин франка годишен доход. Научил беше немски и английски. Благодарение на Курфейрак, който го беше свързал със своя приятел книжар, Мариус изпълняваше в книжарницата скромната роля на полезен човек. Съставяше проспекти, превеждаше вестници, пишеше обяснителни бележки към изданията, събираше материал за биографии и пр. Чистият му доход, независимо дали годината беше добра, или не, беше средно седемстотин франка. Той се изхранваше с тях. И то не зле. Как? След малко ще ви разкажем.

Срещу годишен наем тридесет франка Мариус заемаше в плевника Горбо една бърлога без камина, изпълняваща функцията на кабинет и обзаведена само с най-необходимото. Мебелите бяха негова собственост. Той даваше три франка месечно на старата главна наемателка, която метеше жилището и му донасяше всяка сутрин малко топла вода, едно прясно яйце и хлебче за едно су. С хляба и яйцето закусваше. Закуската му струваше от две до четири су според това дали яйцата бяха скъпи или евтини. В шест часа вечерта отиваше на улица Сен-Жак и вечеряше у Русо, чиято гостилничка се намираше точно срещу Матюрен. Не ядеше супа. Поръчваше си ядене с месо за шест су, половин порция зеленчук за три су и десерт за три су. За още три су можеше да има хляб колкото иска. Що се отнася до питиетата, той не пиеше вино, а само вода. Когато плащаше на касата, пред която седеше величествено все още свежата по онова време и вече дебела госпожа Русо, той даваше едно су на келнера, а получаваше от госпожа Русо една усмивка. После си отиваше. Вечеря и усмивка срещу шестнадесет су.

Този ресторант „Русо“, в който се изпразваха много малко бутилки и твърде много кани, можеше да се причисли по-скоро към разхладителните, а не към разгорещителните заведения. Той не съществува вече. Собственикът имаше сполучлив прякор. Нарекли го бяха водопродавеца Русо.

И така, със закуската за четири су и вечерята за шестнадесет, храната му струваше двадесет су дневно. Това правеше триста шестдесет и пет франка годишно. Прибавете тридесет франка за наем и тридесет и шест на бабичката, плюс някои дребни разходи. С четиристотин и петдесет франка Мариус имаше храна, квартира и чистачка. Облеклото му струваше сто франка, бельото — петдесет, прането също петдесет. Общите му разходи не надхвърляха шестстотин и петдесет франка. Оставаха му петдесет франка. Той беше богат. Заемаше при случай по десет франка на някой приятел. Курфейрак веднъж взе назаем от него цели шестдесет франка. Колкото до отоплението, понеже нямаше камина, Мариус беше съкратил това перо.

Той имаше винаги два костюма. Стар, всекидневен, и друг, съвсем нов, за специални случаи. И двата бяха черни. Имаше само три ризи. Едната на него, другата в скрина, а третата у перачката. Подновяваше ги постепенно, когато се износваха. Бяха обикновено скъсани, затова закопчаваше сюртука си до брадата.

Години бяха необходими, докато Мариус достигне това цветущо положение. Сурови години. Трудни за преживяване, трудни за преодоляване. Мариус не беше проявил малодушие нито един ден. Беше изпитал всички неволи на оскъдицата. Беше правил всичко освен дългове. Можеше да се гордее, че никога не бе поискал назаем нито едно су. За него дългът означаваше начало на заробване. Той си казваше даже, че кредиторът е по-лош от господаря. Господарят притежава само тялото ви, докато кредиторът притежава достойнството ви и може да му нанесе плесник. Предпочиташе, вместо да заеме пари, да не яде. Беше прекарал много дни в пост. Съзнавайки, че всички крайности се сливат и че ако човек не вземе мерки, материалната нищета може да доведе до морална, той пазеше грижливо своята гордост. Някои изрази или постъпки, които при други обстоятелства биха му се сторили най-обикновена учтивост, му се струваха раболепни и той гордо изправяше глава. Не се впускаше в смели начинания, защото не искаше да претърпи поражение. Лицето му беше покрито със строга руменина. Беше стеснителен до нелюбезност.

По време на всички изпитания му се струваше, че някаква неведома вътрешна сила го ободрява и подкрепя. Душата подпомага тялото и го поддържа в дадени моменти. Тя е единствената птица, която е в състояние да носи на плещите клетката си.

Редом с името на баща му в сърцето на Мариус беше запечатано и друго едно име: името на Тенардие. Възторжен и дълбок по природа, Мариус беше обградил с ореол човека, комуто дължеше, както той си въобразяваше, живота на баща си, неустрашимия сержант, който беше спасил полковника сред куршумите и картеча при Ватерло. Споменът за този човек беше за него неразделен от спомена за баща му, той ги почиташе и двамата. Въздигнал ги бе в култ, който имаше, така да се каже, две степени: голям олтар за полковника и малък — за Тенардие. Чувството му на признателност се превръщаше в умиление при мисълта за бедственото положение, в което, доколкото той знаеше, беше изпаднал и безследно затънал Тенардие. Мариус беше узнал в Монфермей за разорението и фалита на злочестия ханджия. След това беше положил неимоверни усилия, за да открие следите му и да се добере до него в тъмната бездна на нищетата, която го беше погълнала. Мариус беше обходил целия край. Отишъл беше в Шел, в Бонди, в Гурне, в Ножан, в Лани. Цели три години го беше дирил без отдих, изразходвайки в тези търсения малкото си спестени пари. Никой не бе могъл да му каже нищо за Тенардие. Смятаха, че е заминал за чужбина. Кредиторите му го търсеха също не по-малко усърдно, макар и с не толкова обич, без да успеят да го открият. Мариус едва ли не се упрекваше, че не е успял в издирванията си. Полковникът му беше оставил това единствено задължение и Мариус считаше изплащането му за дело на чест.

„Как? — мислеше си той. — Когато баща ми е лежал умиращ на бойното поле, Тенардие е успял да го намери сред дима и картечите, да го изнесе на плещите си, без да му е задължен с каквото и да било, а аз, който дължа толкова много на Тенардие, да не мога да го открия в мрака, където той агонизира, и да го изнеса на свой ред от смъртта към живота. О, непременно ще го намеря!“

Мариус действително би дал едната си ръка, за да намери Тенардие, би дал цялата си кръв, за да го изтръгне от нищетата. Най-лелеяната и най-непостижимата негова мечта беше да срещне Тенардие, да му окаже услуга, да заяви: „Вие не ме познавате, но аз ви познавам. Ето ме. Разполагайте с мен!“

III
Мариус израснал

По онова време Мариус беше двадесетгодишен. От три години вече бе напуснал дядо си. Отношенията им бяха останали все същите и нито от едната, нито от другата страна бе правен опит за сближение или за среща. Пък и какъв смисъл имаше да се срещнат? За да се сблъскат наново? Кой от двамата би дал право на другия? Ако Мариус приличаше в твърдостта си на бронз, дядо Жилнорман беше як като желязо.

Трябва да признаем, че Мариус се лъжеше относно сърцето на дядо си. Той си беше въобразил, че господин Жилнорман никога не го бе обичал, че този рязък, суров и насмешлив старик, който вечно се гневеше, крещеше, вилнееше и заплашваше с бастуна си, изпитваше към него в най-добрия случай само повърхностната и взискателна привързаност на комедийните герои жеронтовците. Мариус се лъжеше. Срещат се бащи, които не обичат децата си, но няма нито един дядо, който да не обожава внук си. Всъщност ние вече казахме: господин Жилнорман беше луд за своя внук. Само че неговото обожание беше своеобразно — придружено от караници и дори от плесници. Но когато детето се махна от дома му, той усети в сърцето си черна пустота. Заповяда да не му споменават повече за него, като дълбоко в себе си съжаляваше, че така точно се придържат към нареждането му. В първите дни се надяваше, че този буонапартист, този якобинец, този терорист, този септемврист ще се върне. Но минаваха седмици, месеци, години, без кръвопиецът да се мерне, за голямо огорчение на господин Жилнорман. „Не можех все пак да не го изгоня! — казваше си дядото и си поставяше въпроса: — Ако наново ми се наложи да го сторя, по същия ли начин бих постъпил?“ Гордостта му тутакси отвръщаше: „Да“, но старческата му глава се поклащаше безмълвно и добавяше тъжно: „Не“. Понякога той изпадаше в униние. Мариус му липсваше. Старите хора се нуждаят от обич, както се нуждаят от слънце. Тя също ги стопля. Колкото и непоколебим да беше той, отсъствието на Мариус му се беше отразило зле. За нищо на света не би направил нито една стъпка за помирение с „малкия обесник“, но страдаше. Никога не питаше за него; мисълта му обаче беше неотлъчно при него. Водеше все по-уединен живот в квартала Маре. Беше както по-рано жизнен и избухлив, но жизнеността му се изразяваше в припряност и грубост, като че ли преливаше от болка и гняв, а избухванията му завършваха винаги със смирено и печално униние. Понякога мълвеше:

— Само да може да се върне, какъв плесник ще му залющя!

Колкото до лелята, ограничените й умствени възможности я правеха негодна за дълбоки чувства. Мариус се беше превърнал за нея в неясен, тъмен спомен и тя постепенно почна да се интересува за него по-малко, отколкото за котката или папагала, каквито, естествено, имаше.

Тайната горест на дядо Жилнорман беше още по-силна, защото той я криеше дълбоко в себе си и с нищо не я издаваше. Мъката му напомняше новоизобретените пещи, които изгарят собствения си дим. Случваше се понякога нетактичен познайник да го заговори за Мариус и да го попита:

— Какво прави или какво става вашият внук?

Старият буржоа отвръщаше с въздишка, ако му беше много тежко, или с нехайно отърсване на някоя прашинка от маншета си, ако искаше да си придаде весел вид:

— Господин барон Понмерси адвокатствува в някоя забутана кантора.

Докато старецът се измъчваше от съжаления, Мариус беше напълно доволен от постъпката си. Както се случва с всички добросърдечни хора, изпитанията бяха заличили спомена за оскърблението. Той мислеше с топлота за господин Жилнорман, но упорствуваше в нежеланието си да получи каквото и да било от човека, „който се беше отнасял зле с баща му“. Първоначалното му възмущение беше приело сега тази смекчена форма. Освен това той беше щастлив, че е изживял и продължава да изживява изпитания. Та нали страдаше в името на баща си. Суровият му начин на живот го задоволяваше и му допадаше. Той си казваше не без известна радост, че това беше изкупление — и плюе другото съвсем нищожно! — че иначе сигурно щеше да бъде наказан по-късно много по-жестоко за светотатственото си безразличие към собствения си баща, и то какъв баща! Нямаше да бъде справедливо баща му да изпита цялата горест, а той нито капка. Какво представляваха всъщност неговите усилия и оскъдица в сравнение с героичния живот на полковника? Та нали единственият начин да се приближи до баща си и да стане подобен нему беше да се бори също така доблестно с нищетата, както полковникът се беше борил с врага. Нали това беше искал да каже баща му с думите: „Той ще бъде достоен за него!“ Думи, които Мариус носеше още, не на гърдите си, понеже листчето беше пропаднало безследно, но в сърцето си.

Не бива да забравяме, че в деня, когато дядо му го изгони от дома си, Мариус беше още дете, а сега беше вече мъж. И той го съзнаваше. Несретата, нека кажем още веднъж, му беше оказала услуга. Бедността на младини, стига само да завърши благополучно, има едно предимство: тя насочва цялата воля към усилие, а душата — към стремление. Бедността разкрива тутакси грозните страни на материалния живот и събужда неудържим порив към духовен живот. Богатият младеж разполага със стотици блестящи, макар и груби развлечения — конни надбягвания, лов, хрътки, тютюн, хазартни игри, гуляи и всичко останало. Те удовлетворяват низките пориви на душата за сметка на възвишените и изтънчените. Бедният младеж с труд изкарва препитанието си. Той задоволява глада си и след като го утоли, може да си позволи само едно: да си помечтае. Само безплатните, дарени от Бога зрелища му са достъпни. Гледа небето, простора, звездите, цветята, децата, човечеството, сред което страда, мирозданието, сред което се откроява. Вглежда се внимателно в хората и открива човешката душа, вглежда се внимателно в мирозданието и съзира Бог. Унася се в мечти и се чувствува велик, потъва в съзерцание и се чувствува преизпълнен с умиление. Издига се от егоизма на човека, който страда, до милосърдието на човека, който разсъждава. В него покълва възхитителната способност да забрави себе си и да съчувствува на другите. При мисълта за безчислените наслаждения, които природата предлага, дарява и щедро раздава на отворените за нея души и които отказва на душите, останали затворени, той, богат с ума си, почва да съжалява богатите, притежаващи злато. Сърцето му се прочиства постепенно от всяка омраза успоредно с просветлението на съзнанието му. Нещастен ли е всъщност? Не. Бедността на младежа далеч не е за окайване. Колкото и беден да е някой момък, всеки стар император би му завидял за неговото здраве, сила, за чевръстата му походка, за блестящите очи, за буйната кръв, за черните коси, за румените бузи, за сочните устни, за белите зъби, за свежия дъх. И после нали всяка сутрин той се залавя за работа? И докато ръцете припечелват прехраната, гърбът му придобива горда стойка, а съзнанието му се обогатява с идеи. А когато завърши уморителния ден, той пак се отдава на своите неизразими възторзи, наслади и съзерцания. Той живее затънал в огорчения, ако щете дори в кал, спъва се в препятствия, камъни и тръни, но главата му се къпе в светлина. Той е твърд и уравновесен, кротък и спокоен, внимателен и строг, задоволяващ се с малко и снизходителен към другите. Благославя Бога, че го е дарил с две съкровища, които липсват на мнозина богаташи: труд, чрез който е извоювал свободата си, и мисъл, чрез която е извоювал достойнството си.

Точно това се случи и с Мариус. Дори ако искаме да бъдем искрени, трябва да кажем, че той попрекаляваше с мечтите. Откакто беше успял да изкарва що-годе сигурно хляба си, той се задоволяваше с това, никак не му тежеше, че е беден и си открадваше от времето за работа, за да го посвети на размисъл. С други думи, готов беше да прекарва понякога по цели дни унесен в мисли, изпаднал в някакъв транс, изцяло отдаден на безмълвната наслада от съкровените си възторзи и сияйни видения. За него житейският проблем се свеждаше до следното: да има колкото може по-малко материални занимания, за да се отдаде колкото може повече на духовните си нужди. Или, с други думи, да посвети няколко часа на действителния живот и цялото си останало време — на вечността. Понеже си въобразяваше, че нищо не му липсва, той не съзнаваше, че подобно схващане за съзерцанието води до леност, че се беше задоволил да посрещне само неотложните потребности на живота и че премного се беше отдал на почивка.

Явно беше, че за сърцат и енергичен човек като него това състояние беше само преходно и при първото сблъскване с неизбежните усложнения на съдбата Мариус щеше да се опомни.

Междувременно, макар че беше адвокат и независимо от предположенията на дядо Жилнорман, Мариус не пледираше, той дори не адвокатствуваше. Мечтателността му го беше отклонила от адвокатското поприще. Да общува с адвокати, да стърчи из съдилищата, да търси клиенти, каква скука! И защо! Той не виждаше никакво основание да променя професията си. Невзрачната книжарничка продължаваше да му дава сигурна, не особено тежка работа, която, както вече изяснихме, го задоволяваше.

Един от книжарите, при които работеше, му беше предложил да го вземе в дома си, да го настани удобно, да му осигури постоянна работа и да му дава хиляда и петстотин франка годишно. Удобно жилище! Хиляда и петстотин франка! Не е лошо, дума да не става. Но да се откаже от свободата си? Да се превърне в наемник! Своего рода литературен служител! Мариус смяташе, че ако приеме това предложение, положението му едновременно ще се подобри и ще се влоши. Той щеше да спечели благополучие и да загуби достойнството си. Все едно да смени съвършената си красива несрета срещу уродливо и жалко притеснение. Да се превърне от сляп в едноок. Той отказа.

Мариус живееше уединено. Воден от вродената си склонност да страни от другите, а и доста грубо отблъснат от младежите, начело на които стоеше Анжолрас, той не се присъедини към тях. Останаха добри другари. Готови бяха да се подпомагат по всевъзможни начини, ако се наложеше, но не отиваха по-далеч. Мариус имаше само двама приятели, единия млад, другия стар: Курфейрак и господин Мабьоф. Той като че ли изпитваше по-голяма слабост към стария. Първо, защото на него дължеше прелома, който беше се извършил в душата му, и защото благодарение на него беше опознал и обикнал баща си.

— Той смъкна пердето от очите ми — обичаше да казва Мариус.

Безспорно църковният настоятел беше изиграл решаваща роля в живота му.

И все пак в този случай господин Мабьоф беше само сляпо и безучастно оръдие на провидението. Той освети случайно Мариус, без сам да си дава сметка, както внесената от някого свещ осветява стаята. Той беше свещта, а не съзнателно действуващият човек.

Колкото до вътрешния политически прелом на Мариус, господин Мабьоф беше съвсем неспособен да го разбере, а камо ли да го желае и да го насочи.

Понеже ще го срещнем и по-нататък, няма да е излишно да кажем няколко думи за него.

IV
Господин Мабьоф

В деня, в който господин Мабьоф каза на Мариус: „Аз уважавам политическите убеждения“, той даде израз на истинското състояние на своя дух. Всички политически убеждения му бяха еднакво безразлични, той ги тачеше всички без разлика, стига само никой да не се опитва да му ги налага. Също както древните гърци наричаха фурните „прекрасните, добричките, прелестни“ Евмениди. Политическите убеждения на господин Мабьоф се свеждаха до страстната му любов към растенията и главно към книгите. И той, подобно на всички други, спадаше към категорията с окончание „ист“, без което едва ли някой би могъл да мине по онова време, само че не беше нито роялист, нито бонапартист, нито хартист, нито орлеанист, нито анархист, а просто букинист.

Господин Мабьоф не можеше да се начуди как хората стигат до омраза заради такива несъстоятелни неща като харта, демокрация, законност, монархия, република и прочие, когато има толкова разнообразни видове мъхове, треви и храсти на този свят, на които хората биха могли да се любуват, и толкова купища книги в голям и малък формат, които биха могли да прелистват. Не обичаше да се чувствува безполезен. Беше не само колекционер на книги, но и читател, не само ботаник, но и градинар. Когато се запозна с полковник Понмерси, сближи ги една тяхна обща страст: докато полковникът облагородяваше цветята, господин Мабьоф облагородяваше плодовете. Беше успял да създаде от обикновено семе доброкачествен сорт круши, сочни като сенжерменските. Изглежда, че вследствие на извършено от него кръстосване се е получила радващата се на такава известност днес октомврийска мирабела, която е също толкова уханна, както и петровката. Ходеше на църква не защото бе много набожен, а защото бе много тих. Той обичаше човешките лица, но не можеше да понася шума на тълпите и само в църквата срещаше хората събрани заедно и безмълвни. Понеже съзнаваше, че е необходимо да изпълнява известни функции в държавата, беше станал църковен настоятел. Никога не му се беше случвало да обикне някоя жена повече от луковица на лале или някой мъж повече от издание на „Елзевир“[1]. Отдавна беше надхвърлил шестдесет години, когато веднъж му зададоха въпроса:

— Никога ли не сте се женили?

— Забравих да го направя — отвърна той.

Ако му се случеше — а кому не се случва? — да въздъхне: „Ех, защо не бях богат!“ — това възклицание не се изтръгваше от гърдите му при вида на някое хубаво момиче, както би възкликнал дядо Жилнорман, но заради някоя книга. Живееше сам със старата си прислужница. Страдаше малко нещо от ревматизъм в ръцете и когато спеше, подутите му старчески пръсти се вкопчваха конвулсивно в гънките на постелята. Беше съставил и обнародвал труд за „Флората в околностите на Котре“ с цветни илюстрации, чиито клишета пазеше още — доста ценен труд, който продаваше сам. Два-три пъти дневно се звънеше по този повод в дома му на улица Мезиер. Докарваше си по две-три хиляди франка. Това беше, кажи-речи, целият му доход. Макар и беден, той беше съумял да събере с цената на много търпение, лишения и време ценна колекция от всевъзможни редки екземпляри. Винаги излизаше, с книга под мишница и в повечето случаи се връщаше с две. Единствената украса на четирите стаи в партера, които заедно с малката градина съставяха жилището му, бяха поставените в рамка хербарии и гравюрите от стари майстори. Видеше ли сабя или пушка, просто се вледеняваше. Цял живот не се бе доближавал до оръдие, дори в Дома на инвалидите. Стомахът му все още беше в ред, косите му бяха съвсем бели, устата и умът му бяха загубили зъбите си, цялото му тяло трепереше, стряскаше се лесно и приличаше на стар овен. Говореше с пикардски акцент и се смееше като дете. Брат му беше свещеник. Трябваше да добавим, че освен стария книжар от Порт-Сен-Жак, Ройол, той нямаше друг приятел и не дружеше с никой друг смъртен. Мечтаеше да аклиматизира индигото във Франция.

И прислужницата му спадаше към простодушните невинни създания. Бедната добра старица беше девственица. Котаракът Султан, който би могъл успешно да съперничи с мяукането си на изпълнението на „мизерере“ от Алегри в „Сикстинската капела“, запълваше сърцето й и удовлетворяваше наличните й количества страст. Дори в мечтите си не се бе насочвала към който и да е мъж. Не беше изменила ни веднъж на котарака си, мустаката също като него. Най-голямата й гордост бяха вечно белите й шапчета. Всеки неделен следобед проветряваше бельото в сандъка си и разстилаше върху леглото платовете за рокли, които си купуваше, без никога да си ги ушие. Знаеше да чете и господин Мабьоф я беше прекръстил „леля Плутарх“.

Мариус беше допаднал на господин Мабьоф със своята младост и с мекия си нрав. Той стопляше старостта му, без да подхвърля на изпитание стеснителността му. Младостта, съчетана с благост, е тих, слънчев ден за старците. Когато Мариус се наситеше на военна слава, на барутен дим, на походи и преходи, на невероятните сражения, в които баща му беше нанасял и получавал на свой ред страшни удари със сабя, той посещаваше господин Мабьоф и господин Мабьоф му говореше за героя, но този път за любовта му към цветята.

Около 1830 година брат му, свещеникът, умря и почти непосредствено след това целият кръгозор на господин Мабьоф помръкна, като че над него се спусна нощ. Нотариусът му фалира и десетте хиляди франка, които съставляваха цялото негово лично и наследено от брат му имущество, пропаднаха. Юлската революция предизвика криза в търговията с книги, а в такива тежки моменти първото нещо, което престава да се търси, е някаква си „Флора“. Продажбата на „Флората в околностите на Котре“ внезапно пресекна. Изминаха седмици, без да се яви нито един купувач. Господин Мабьоф току се сепваше при някое случайно позвъняване.

— Носачът на вода, господине — казваше тъжно леля Плутарх.

С една дума, в един прекрасен ден господин Мабьоф напусна улица Мезиер, отказа се от функциите си на църковен настоятел, отказа се и от църквата „Сен-Сюл пие“, продаде част — не от книгите си, а от гравюрите, на които държеше най-малко, и се настани в малка къщица на булевард Монпарнас, където впрочем проживя само три месеца по две причини: първо, партерът и градината струваха триста франка, а той не смееше да отдели повече от двеста франка за квартира, и, второ, в съседство се намираше стрелбището „Фату“, където по цял ден стреляха с пистолети, това беше нетърпимо.

Той взе непродадените екземпляри от своята „Флора“, клишетата, хербариите, папките и книгите и се настани близо до Салпетриер в сламена селска къщурка в предградието Аустерлиц, където срещу петдесет екю годишно разполагаше с три стаи, заградена с плет градина и кладенец.

Възползува се от пренасянето, за да разпродаде почти всичките си мебели. Когато влезе в новото жилище, беше в отлично настроение и сам закова пирони, за да закачи гравюрите и хербариите си. Останалата част от деня прекара в прекопаване на градината, а вечерта, когато забеляза замисления и унил вид на леля Плутарх, потупа я по рамото и й каза усмихнат:

— Няма нищо, нали ни остана индигото!

Само двама посетители бяха допуснати в къщичката в Аустерлиц — гръмко име, което, да си признаем, му беше доста неприятно: книжарят от Порт-Сен-Жак и Мариус.

Впрочем ние вече изтъкнахме, че мозъците, които са в плен на мъдрост или безумие или и на двете едновременно — което се случва по-често, — са мъчно достъпни за житейските грижи. Те са равнодушни дори към собствената си участ. Съсредоточаването на мисълта върху даден въпрос поражда пасивност, която, ако е съзнателна, би могла да мине и за философия. Човек започва да запада постепенно, слиза все по-ниско и дори рухва, без сам да го забележи. Вярно е, че в края на краищата винаги се опомня, но късно. Междувременно като че ли не участвува в играта, завързала се между слуката и неслуката му. Макар че е залогът, той я наблюдава с безразличие.

Така и господин Мабьоф въпреки сгъстяващия се около него мрак, независимо от гаснещите една след друга надежди, беше запазил дълбоко, макар и безразсъдно спокойствие. Умствените му привички напомняха люлеенето на махало. Получил начален подтик от някоя илюзия, той продължаваше да се движи, макар че илюзията отдавна се бе разсеяла. Часовникът не спира точно в момента, когато загубим ключа за навиването му.

Господин Мабьоф си имаше свои невинни удоволствия. Удоволствията му бяха непредвидени и не струваха нищо. Възникваха при най-нищожен повод. Веднъж леля Плутарх четеше в ъгъла на стаята някакъв роман. Тя четеше на глас, понеже й се струваше, че така разбира по-хубаво. Когато четеш на глас, потвърждаваш един вид сам на себе си прочетеното. Някои хора четат толкова високо, че сякаш са готови да се закълнат в истинността на написаното.

Леля Плутарх четеше точно така енергично романа, който държеше в ръцете си. Господин Мабьоф слушаше машинално, макар че мислеше за друго.

Ставаше дума за драгунски офицер и някаква хубавица. Леля Плутарх стигна до следната фраза: „… Хубавицата се разбуди, а драгунът…“

Тук тя прекъсна четенето, за да избърше очилата си.

— Буда и драконът — поде полугласно господин Мабьоф. — Вярно, имало е дракон, който бълвал пламъци от дъното на пещерата си и изгарял небето. Много звезди били изпепелени от чудовището, което имало нокти на тигър. Буда отишъл в пещерата и успял да го укроти с проповедта си. Много хубава книга четете, лельо Плутарх. Едва ли има по-хубаво предание от това.

И господин Мабьоф потъна в блажени мечти.

V
Бедността, добра съседка на несретата

Мариус се беше привързал към простодушния старец, който бавно затъваше в оскъдицата, осъзнавайки постепенно положението си и посрещайки го по-скоро с удивление, отколкото с огорчение. Мариус се виждаше с Курфейрак, когато случайно го срещнеше, а отиваше нарочно да види господин Мабьоф. Твърде рядко обаче — най-много един-два пъти месечно.

Мариус обичаше дългите самотни разходки по отдалечените булеварди, по Марсово поле или из безлюдните алеи на Люксембургската градина. Застояваше се понякога половин ден край някоя зеленчукова градина, загледан в лехите със салата, в кокошките, ровещи торището, и в коня, въртящ колелото на кладенеца. Минувачите го поглеждаха учудени, някои го намираха съмнителен, други — злокобен. А той всъщност беше най-обикновен беден младеж, с безцелно залутани мисли.

По време на една своя разходка беше открил плевника Горбо и се беше настанил в него, привлечен от усамотението и ниската цена. Сред наемателите беше известен само под името господин Мариус.

Когато се запозна с някои бивши генерали и бивши другари на баща си, те го поканиха да ги посети. Той не отказа. Това бе за него случай да поговори за баща си. Ходеше от време на време у граф Пажол, у генерал Белавен, у генерал Фририон, в Дома на инвалидите. Там свиреха и танцуваха. За тези вечери Мариус обличаше новия си сюртук. Той обаче отиваше на тези балове и вечеринки само когато беше много мразовито, защото не можеше да наеме кола, а искаше да отиде с блестящи като огледало ботуши.

Понякога казваше без особено огорчение:

— Такива са хората. Когато влизаш в някой салон, можеш да си окалян къде да е, но обувките ти трябва да бъдат чисти. Едно нещо трябва да е напълно безупречно, за да бъдеш приет. Съвестта ли? Нищо подобно. Ботушите.

Съзерцанието разсейва всички страсти освен сърдечната. Така и политическата трескавост на Мариус стихна. За това допринесе и революцията през 1830 година, която го задоволи и успокои. Той си беше останал същият, но не изпитваше вече раздразнение. Убежденията му не бяха се променили, но се бяха смекчили. Или по-право казано, той нямаше вече убеждения, а симпатии. На коя партия беше привърженик? На партията на цялото човечество. От цялото човечество се беше спрял на Франция, от Франция — на народа, а от народа — на жената. И неговото съчувствие се насочваше към нея. Сега той предпочиташе идеите пред фактите, поетите пред героите и беше склонен да се възхити повече от книга, подобна на книгата на Йов, отколкото от събитие, подобно на Маренго. А вечер, когато се връщаше през булевардите след прекаран в съзерцание ден и зърнеше между клоните на дърветата безбрежната шир, безименните небесни светлини, бездънния свод, съкровения мрак, това, което е дело само на човека, му се струваше съвсем нищожно.

Струваше му се — и може би не се лъжеше, — че се е добрал до истинския смисъл на човешкия живот и на човешката философия, като съсредоточаваше взора си върху небето, единственото нещо, което истината можеше да съзре от дъното на своя кладенец.

Това не му пречеше да крои всевъзможни планове, проекти, комбинации и мечти за бъдещето. Ако нечие око би надзърнало в душата на Мариус, докато той се унасяше в блянове, то би било заслепено от нейната чистота. И действително, ако нашето зрение би имало способността да надниква в чуждото съзнание, мечтите на хората биха ни разкрили по-добре тяхната същност, отколкото мислите им. Мисълта се подчинява на волята, а мечтата — не. Понеже възниква съвсем непринудено, мечтата приема и запазва нашия духовен облик дори когато мечтаем за грандиозни и идеални неща. Нищо не излиза по-непосредствено, по-непресторено от съкровените дълбини на душата ни, както несъзнателните ни, неудържими пориви към блестяща участ. Истинският характер на всеки човек проличава много по-добре в тези стремежи, отколкото в стройните, разумни и свързани мисли. Нашите химери са наши двойници. Всеки мечтае за неведомото и непостижимото според природата си.

Към средата на същата 1831 година старицата, която прислужваше на Мариус, сподели с него, че ще изхвърлят съседите му, сиромашкото домакинство Жондрет. Мариус, който по цели дни не се прибираше в дома си, едва ли знаеше, че има съседи.

— Защо ги пъдят? — попита той.

— Защото не си плащат наема. Дължат вече за две тримесечия.

— Колко прави това?

— Двадесет франка — каза старицата.

Мариус беше отделил за всеки случай тридесет франка в едно чекмедже.

— Ето ви двадесет и пет франка — каза той на бабичката. — Платете вместо тия бедни хорица, дайте им останалите пет франка, но не им казвайте от кого са.

VI
Заместникът

По една случайност полкът, в който служеше лейтенант Теодюл, беше преместен на гарнизон в Париж. По този повод главата на леля Жилнорман роди втора идея. Първия път, както знаем, тя измисли Теодюл да проследи Мариус. Този път науми да замести Мариус с Теодюл.

Не беше зле, в случай, че старият изпита неясна потребност да вижда младежко лице в къщата — утринните зари са понякога сладки за грохналите, — да му изнамери друг Мариус. „Че какво — помисли си тя, — нали и в книгите се срещат печатни грешки: Мариус, четете Теодюл.“

Праплеменник е, кажи-речи, собствен внук. По липса на адвокат, защо да не се задоволи с улан.

Една сутрин, докато господин Жилнорман четеше вестник „Котиден“, дъщеря му влезе и му каза колкото може по-кротко, защото се решаваше съдбата на нейния любимец:

— Татко, Теодюл ще дойде тази сутрин да ви поднесе почитанията си.

— Какъв Теодюл?

— Праплеменникът ви.

— Така ли! — процеди дядото.

И пак потъна в четивото си, като забрави праплеменника си Теодюл, и скоро изпадна в силно раздразнение, което неизменно го обхващаше при всяко четене на вестниците. „Листът“, който държеше в ръцете си, роялистки, не ще и питане, споменаваше без коментарии за едно ежедневно за тогавашен Париж събитие — че студентите от юридическия и медицинския факултет ще се съберат на площада пред Пантеона по обед, за да обсъждат. Вероятно някой от актуалните проблеми: артилерията на националната гвардия или конфликта между военния министър и „гражданската милиция“ по повод оставените в двора на Лувър оръдия. Студентите щяха „да обсъждат“ този въпрос. Това стигаше напълно на господин Жилнорман, за да кипне.

Той си спомни за Мариус, който също беше студент и сигурно щеше да отиде заедно с другите „да обсъжда“ по пладне на площада пред Пантеона.

Тия неприятни мисли го вълнуваха, когато госпожица Жилнорман въведе безшумно лейтенант Теодюл, облечен в цивилни дрехи, за да направи добро впечатление. Уланът си беше помислил: „Старият дявол едва ли е вложил всичките си пари в пожизнена рента. Струва си труда да се преобличам сегиз-тогиз като цивилен за каузата.“

Госпожица Жилнорман каза високо на дядото:

— Теодюл, вашият племенник.

И тихичко пошепна на Теодюл:

— Съгласявайте се с всичко.

После тя се оттегли.

Непривикнал на такива достопочтени срещи, лейтенантът промърмори плахо:

— Добър ден, вуйчо.

Той понечи да отдаде машинално чест, но завърши поздрава си с обикновен поклон.

— А, вие ли сте? Много добре. Седнете — каза дядото.

Като изрече това, той напълно забрави улана.

Теодюл седна, а господин Жилнорман стана прав.

Той се заразхожда надлъж и нашир из стаята с ръце в джобовете, като говореше гръмко и току премяташе в раздразнението си с треперещи пръсти двата часовника в двете джобчета на жилетката си.

— Сополанковци! И се събират не другаде, а на площада пред Пантеона! Пусто да остане! Голобради хлапаци, които до вчера не са можели да си вържат сами гащите! Които още миришат на мляко! И тия пеленаци щели да ми „обсъждат“ утре по пладне! Накъде отиваме? Накъде отиваме? Явно, към пропаст. Ето докъде ни доведоха голтаците. Гражданска артилерия! Щели да разискват за гражданската артилерия! Да плещят публично има ли право, или не националната гвардия да дава залпове! А с кого ще се съберат там? Полюбувайте се на делото на якобинците. Обзалагам се на каквото щете, един милион залагам, че там ще срещнете само рецидивисти и освободени каторжници. Републиканците и каторжниците са от един дол дренки. Та нали Карно беше казал: „Къде да ида, предателю?“, а Фуше му отговорил: „Където искаш, глупако!“ Ето какво представляват републиканците.

— Точно така — потвърди Теодюл.

Дядото извърна леко глава, погледна Теодюл и продължи:

— И като си помисли само човек, че този обесник има безразсъдството да стане карбонар! Защо напусна дома ми? За да станеш републиканец? Пфу! Ами че народът пет пари не дава за твоята република! Не иска и да чуе за нея. Той е достатъчно благоразумен. Знае, че винаги е имало и винаги ще има крале, че той си е народ и нищо повече, плюе той на твоята република, глупако! Как можа да ти хрумне такова нещо? Ама че са извеяни тия младежи, даже храчката ти не заслужават. Дивотия, вперили са се в чичо Дюшен, правят мили очи на гилотината, пеят романси и дрънкат с китари под балкона на деветдесет и трета година. И всички се хващат на въдицата. Ни един не й убягва. Достатъчно е да вдъхнеш въздуха на улицата, за да пощръклееш. Деветнадесети век е чиста отрова. Първият срещнат хлапак си пуща брада на козел, мисли, че е кой знае що и зарязва старите си родители. Републиканец, романтично, нали? А какво ще рече романтика? Ще ми направите ли удоволствието да ми кажете какво означава това? Всевъзможни щуротии. Преди една година същите хора ходеха да гледат „Ернани“. Представяте ли си само „Ернани“! Антитези, ужасии, няма нищо общо с френски език. А сега и тези оръдия в двора на Лувър. Ето докъде стигна съвременното разбойничество.

— Имате пълно право, вуйчо! — забеляза Теодюл. Господин Жилнорман поде:

— Оръдия в двора на музея! За какво им са? За какво им е притрябвало оръдие? Кого ще обстрелвате? Аполон Белведерски ли? Какво общо имат снарядите с Венера на Медичите? Ах, тия днешни младежи, мерзавци до един! Какво нищожество е техният, Бенжамен Констан! А който от тях не е престъпник, е хапльо! Чудят се какво да сторят, за да се загрозят, обличат се невъзможно, страх ги е от жените, въртят се като просяци край фустите и девойчетата им се смеят в лицата. Честна дума, като че се срамуват от любовта! Не стига, че са уродливи, ами отгоре на всичкото са и тъпи, повтарят каламбурите на Тиерслен и Потие, носят сюртуци като чували, жилетки на коняри, груби ботуши — каквито перата, такива и словата. С езика им чехлите им да подшиеш! И всеки един от тия за нищо негодни малчугани имал политически убеждения! Би трябвало строго да се забранят политическите убеждения! Фабрикуват системи, преобразяват обществото, разрушават монархията, събарят на земята всички закони, обръщат къщата наопаки, слагат портиера ми на мястото на краля, разтърсват из основи Европа, преустройват целия свят, а най-голямото им щастие е да зърнат скришом краката на перачките, като се качват в каручките си. Ах, Мариус! Ах, голтако! Тръгнали да се дерат по площадите, да обсъждат, да разискват, да вземат мерки! И това ми било мерки! Смутовете се омаловажават, на тях гледат като на дреболии. Виждал съм хаос, но днешното вече е безподобна бъркотия. Студенти да ти разискват за националната гвардия! Та това не може да се види дори у червенокожите племена! Дори диваците, които ходят чисто голи и украсяват тиквата си с разперени перушини, а в ръце размахват боздуган, не са толкова диви като тия зрелостници! Малчугани, които не струват пукната пара, ще ми се представят за умници и заповедници! Ще ми разсъждават и ще ми умуват! Второ пришествие! Явно е, че е дошъл краят на това жалко земно кълбо. Трябваше едно предсмъртно хълцукане, то се пада на Франция. Е какво, обсъждайте, хубостници! Докато ходят да четат вестници под галериите на „Одеон“, все така ще бъде! Струва им едно су, но загубват заедно с него и здравия си разум, и ума си, и сърцето си, и душата си, и духа си. Излизат оттам и, току-виж, зарязали семейството си. Вестниците са истинска чума. Всички, без изключение, дори и „Бялото знаме“! Всъщност Мартенвил беше якобинец. Ах, прави боже! Можеш да се похвалиш наистина, че си довел дядо си до отчаяние!

— Безспорно — подхвърли Теодюл и като се възползува от настъпилия миг затишие, докато дядото си поеме дъх, добави високопарно: — Не би трябвало да има други вестници освен „Монитьор“, нито други книги освен „Военният годишник“.

Господин Жилнорман продължи:

— Те не се различават от техния Сийес! Цареубиец, който се издигна до сенатор! Защото все така свършват. Ще се изпотрепят с тяхното гражданско „ти“, докато си извоюват графска титла. Господин граф, по-малък от юмрука ми, септемврийски касапи. Философът Сийес. Трябва да кажа за своя чест, че никога не съм отдавал повече значение на философията на всичките тия философи, отколкото на очилата на палячото в Тиволи. Един ден видях сенаторите по кея Малаке с виолетови кадифени наметала, изпъстрени с пчели, и с шапки а ла Анри IV. Грозилища. Маймуни от свитата на тигъра. Заявявам ви, граждани, че прословутият ви прогрес е безумие, че човечеството ви е блян, че революцията ви е престъпление, че републиката ви е чудовище, а младата ви девствена Франция излиза от вертепа и аз поддържам това пред вас, които и да сте вие, било публицисти, било икономисти, било законоведи, дори ако сте по-ревностни блюстители на свободата, равенството и братството от самата гилотина! Това мога да ви кажа, приятелчета.

— Дявол взел го! Всичко това е съвършено вярно! — възкликна лейтенантът.

Господин Жилнорман не довърши гневния си жест, обърна се, погледна втренчено улана Теодюл право в очите и му каза:

— Вие сте кръгъл глупак.

[1] Видно холандско издателство. — Б.пр. ↑

Книга шеста
Среща на две звезди

I
Прякорът — способ за образуване на фамилни имена

По това време Мариус беше красив младеж със среден ръст, гъсти, съвсем черни коси, високо, умно чело, широки, страстни ноздри: изглеждаше искрен и спокоен, имаше замислено, надменно и целомъдрено изражение. Профилът му напомняше меките немски черти, проникнали във Франция през Елзас и Лотарингия, характерни с пълна липса на острота, която така рязко е отличавала на времето сикамбрите от римляните; впрочем това различава лъвската и орловата порода. Той прекосяваше този период от живота, когато умът на мислещия човек е много дълбок, но и много наивен. Изпаднеше ли в затруднено положение, Мариус лесно можеше да мине за глупав, но при рязък обрат проявяваше духовно величие. Държеше се сдържано, студено, учтиво, не особено приветливо. Понеже имаше чудна уста с необикновено червени устни и бели зъби, усмивката смекчаваше суровото му изражение. В някои мигове тази чувствена усмивка представляваше рязък контраст с целомъдреното му чело. Очите му бяха по-скоро малки, но гледаха прямо.

В дните на най-голяма несрета беше забелязал, че девойките се извръщаха след него; смъртно разтревожен, той побягваше и се скриваше. Мислеше си, че го гледат заради изтърканите му дрехи и му се подиграват. Всъщност те се заглеждаха в неговото миловидно лице и мечтаеха за него.

Това безмълвно недоразумение между него и красивите минувачки му оказа неблагоприятно въздействие: той стана див. Не се спря на нито една от тях по простата причина, че бягаше от всички. И много време живя все така „глупаво“ според думите на Курфейрак.

Курфейрак му казваше още:

— Светец ли ще ставаш? (Те си говореха на „ти“. В дружбата между младежи лесно се минава на „ти“.) Ще ти дам един съвет, драги мой. Недей да четеш толкова много книгите и попоглеждай малко повечко хубавиците. Бива си ги дяволките, ей, Мариус! Ако все така страниш от тях и се изчервяваш, съвсем ще подивееш.

А друг път, като го срещнеше, му подхвърляше:

— Добър ден, отче.

Когато Курфейрак му правеше подобни забележки, Мариус още по-грижливо избягваше жените по цяла седмица, независимо от възрастта им, като избягваше най-вече самия Курфейрак.

И все пак в многолюдното мироздание имаше две жени, от които Мариус не странеше и на които изобщо не обръщаше внимание. Всъщност много бихте го изненадали, ако му кажехте, че те са жени. Първата беше брадатата старица, която метеше стаята му и за която Курфейрак казваше:

— Понеже прислужницата му си е пуснала брада, Мариус се е обръснал.

Втората беше едно малко момиченце, което той виждаше много често, без никога да спре поглед на него.

Повече от година вече в безлюдната алея на Люксембургската градина, която минава покрай оградата на Пепиниерата, Мариус виждаше на една и съща пейка в най-усамотения край на алеята, откъм улица Уест, един мъж с малко момиченце. Всеки път, когато случаят, който не пропуска да се намеси в разходките на потъналите в мисли хора, довеждаше Мариус в тази алея (а това ставаше почти всеки ден), той заварваше там двамата. Мъжът беше навярно шестдесетинагодишен и имаше тъжно и сериозно изражение. Изглеждаше физически як, но уморен като военен в оставка. Ако носеше орден, Мариус би заключил, че е бивш офицер. Правеше впечатление на добродушен, но необщителен човек и избягваше да среща погледите на минувачите. Носеше син панталон, син сюртук, широкопола шапка, които изглеждаха съвсем нови, черна връзка и квакерска, тоест ослепително бяла риза, но от грубо платно.

Веднъж край него мина гризетка и промълви:

— Какъв спретнат вдовец.

Косите му бяха съвсем бели.

Първия път, когато момиченцето, което го придружаваше, седна заедно с него на пейката, в която те като че ли се бяха влюбили, то беше тринадесет или четиринадесетгодишно, грозно слабо, несръчно, незначително; само очите му обещаваха да станат хубави. Но в открития им поглед светеше неприятна увереност. Беше облечено в старомодна детска униформа на пансионерка от манастир — зле скроена рокля от груб вълнен плат. По всяка вероятност бяха баща и дъщеря.

Този възрастен мъж, който не беше още старец, и момиченцето, което не беше още девойка, привлякоха в първите два-три дни вниманието на Мариус, после те престанаха да съществуват за него. Те от своя страна като че ли изобщо не го забелязваха. Разговаряха помежду си кротко и сърдечно. Момиченцето през цялото време бъбреше весело, докато възрастният мъж говореше рядко, но от време на време го поглеждаше с неизразима бащинска обич.

Мариус неусетно свикна да се разхожда по тази алея. Той виждаше неизменно бащата и дъщерята на същото място.

Ето как протичаше обикновено срещата им.

Мариус се задаваше най-често откъм противоположния на пейката им край на алеята. Той изминаваше цялата алея, стигаше до тях, после се връщаше обратно до началото й, откъдето беше дошъл, и тръгваше отново насам. По този начин при всяка своя разходка, а разходките му се повтаряха пет-шест пъти седмично, той минаваше пет-шест пъти край тия хора, без дори да си кимнат взаимно за поздрав. Мъжът и момиченцето, макар че сякаш избягваха хорските погледи или може би именно заради това, естествено бяха привлекли любопитството на неколцината студенти, които се разхождаха от време на време покрай Пепиниерата: по-ученолюбивите след лекциите, а другите след партия билярд. Курфейрак, който спадаше към втората категория, също ги беше наблюдавал известно време, но понеже дъщерята му се стори грозна, той бързо и грижливо се отдалечи. Побягна като воин от племето парти[1], след като им метна един прякор. Понеже само роклята на момиченцето и косите на мъжа му бяха направили впечатление, той ги беше нарекъл дъщерята госпожица Ла Ноар[2], и бащата — господин Льоблан[3]. Тъй като никой не ги познаваше и не знаеха истинското им име, прякорът влезе в сила. Студентите казваха помежду си:

— Аха, господин Льоблан е пак там на пейката!

И Мариус за удобство наричаше мислено непознатия господин Льоблан.

Ние ще сторим като тях и ще си служим с това име за улеснение на разказа ни.

Цялата първа година Мариус ги срещаше всеки ден по едно и също време. Мъжът му допадаше, а момиченцето му се струваше доста непривлекателно.

II
Lux facta est[4]

През втората година, която съвпада по време с описваните събития, Мариус загуби тази си привичка, без сам да знае защо, и близо шест месеца не се мярна по алеята. Най-сетне един ден поднови разходките си. Беше ведра лятна утрин. Мариус беше радостен, както подобава при слънчево време. Струваше му се, че сърцето му е побрало всички птичи песни, които чуваше, и всички късчета синьо небе, които прозираха през клоните на дърветата.

Той се запъти право към „своята“ алея и когато стигна до края й, зърна познатата двойка пак на същата пейка. Само че, когато ги наближи, забеляза, че мъжът си беше останал същият, а момичето като че ли беше друго. Девойката, която виждаше сега, беше красиво, стройно създание, надарено с всички женски прелести, все още съчетани с наивна детска миловидност. Мимолетна невинна възраст, която се изразява с две думи: петнадесет години. Пленителни кестеняви коси със златисти отблясъци, изваяно сякаш от мрамор чело, бузи, напомнящи листца на роза, бледа руменина, прозрачна белота, дивни устни, чиято усмивка пръскаше сияние и чиито слова звучаха като музика, глава, каквато Рафаел би дал на някоя своя мадона, и шия, каквато Жан Гужон би дал на своята Венера. И за да придаде още по-голямо очарование на пленителното личице, носът не беше правилен, а хубав: нито прав, нито гърбав, нито италиански, нито гръцки, а парижки или, с други думи, едно нежно очертано, неправилно носле, което отчайва художниците и запленява поетите със своята одухотвореност и изтънченост.

Когато Мариус мина край нея, той не можа да види очите й, защото бяха наведени през всичкото време. Видя само дългите й кестеняви клепки, в които се таеше сянка и свян.

Но това не пречеше на хубавата девойка да се усмихва, слушайки мъжа с белите коси, който й говореше, и нищо не би могло да бъде по-възхитително от нейната сочна усмивка под сведените очи.

Отначало Мариус я взе за друга дъщеря на същия човек, навярно по-голяма сестра на първата. Но когато по навик мина повторно пред пейката и разгледа внимателно момичето, той разпозна в него предишното. За шест месеца момиченцето се беше превърнало в девойка. Това беше разгадката. Най-обикновено явление. Настъпва ден, когато момичетата неусетно разцъфват и неочаквано се превръщат в рози. Оставил си ги вчера деца, а днес ги намираш вълнуващи създания.

Познайницата на Мариус беше не само порасла, но се беше и разхубавила. Както на някои дървета са достатъчни три дни през месец април, за да се отрупат с цвят, шест месеца бяха стигнали на момиченцето, за да се покрие с красота. Настъпил бе нейният април.

Понякога срещаме бедни и незначителни хора, които сякаш се събуждат, минават внезапно от най-голяма оскъдица към най-голям разкош, правят луди разходи, стават внезапно блестящи, разточителни, щедри. Защото са получили рентата си. Предния ден са им я броили. И младото момиче беше получило шестмесечната си рента.

Но не само това, от пансионерката с плюшена шапка, вълнена рокля, ученически обувки и зачервени ръце нямаше ни помен. Заедно с красотата беше дошъл и вкусът. Тя беше облечена хубаво, без предвзетост, скъпо и изящно, но просто. Носеше рокля от черна дамаска, пелеринка от същия плат и шапка от бял воал. Белите й ръкавици подчертаваха тънката й ръка, в която въртеше дръжката, от китайска слонова кост на омбрелата си, а сатенената обувка прилепваше като изляна на малкото й краче. Дрехите й излъчваха свеж и упоителен парфюм.

Колкото до мъжа, той съвсем не се беше променил.

Когато Мариус мина за втори път край нея, девойката повдигна клепачи. Очите й бяха дълбоки, небесносини, леко премрежени, очи на дете. Тя погледна равнодушно Мариус, както би погледнала момченцето, което тичаше под сикоморите, или мраморната ваза, хвърляща сянка върху пейката. И Мариус от своя страна продължи разходката си, мислейки за друго.

Той мина още четири-пет пъти край пейката на младото момиче, но дори не обърна очи към него.

Следните дни, както по-рано, той пак идваше в Люксембургската градина. Заварваше там „бащата и дъщерята“, но както друг път не им обръщаше вече внимание. И сега, когато беше красива, девойката занимаваше толкова мислите му, колкото по-рано, когато беше грозна. Но той продължаваше да минава съвсем близко до пейката, понеже това му беше станало навик.

III
Въздействието на пролетта

Въздухът беше топъл, Люксембургската градина беше заляна от слънце и сянка, небето беше чисто, като че ангелите го бяха измили сутринта, врабчетата писукаха в короните на кестените. Мариус беше разтворил душата си за природата: не мислеше за нищо, само живееше и дишаше. Той мина край пейката, девойката вдигна очи, погледите им се срещнаха. Какво имаше този път в погледа на девойката? Мариус не би могъл да определи. Уж нищо, а всъщност всичко. Това бе поглед-светкавица.

Момичето наведе очи, а той продължи разходката си.

Този път той не беше срещнал чистосърдечен и наивен детски поглед, а пред него се бе открехнала за миг тайнствена бездна и тутакси се бе затворила.

Настъпва ден, когато всяка девойка поглежда така. Горко на този, който се случи наблизо!

Този пръв поглед на душа, която още сама не се познава, напомня сипване на зора. Лъчезарно и неизпитано досега пробуждане. Невъзможно е да се предаде опасното обаяние на неочакваната светлина, озарила ненадейно пленителния мрак, светлина, в която трепти цялата невинност на миналото и цялата страст на бъдещето. Плаха нежност, която се пробужда ненадейно и чака. Мрежа, която невинността неволно хвърля и оплита сърцата, без сама да желае или да съзнава това. Девица, която поглежда като жена.

Рядко се случва подобен поглед да не потопи в дълбока мечтателност човека, на когото се спре. Целият запас от непорочност и пламенност е съсредоточен в този неземен съдбоносен лъч, който, много повече от най-закачливите погледи на кокетките, притежава вълшебната власт да разлисти в съкровените дълбини на душата тъмното, уханно и отровно цвете, което се зове любов.

Когато вечерта се завърна в таванската си стаичка, Мариус погледна дрехите си и за първи път забеляза, че беше неприлично, нередно и неимоверно глупаво да се разхожда из Люксембургската градина с всекидневните си дрехи — със смачкана шапка, с груби ботуши на колар, с излъскан на коленете панталон и протрит на лактите сюртук.

IV
Началото на тежка болест

На другия ден в обичайния час Мариус извади от гардероба новия сюртук, новия панталон, новите ботуши и новата си шапка. Навлече тия бойни доспехи, сложи си ръкавици — невероятен разкош — и отиде в Люксембургската градина.

На пътя си срещна Курфейрак и се престори, че не го е видял. Когато се прибра, Курфейрак каза на другарите си:

— Току-що срещнах новата шапка и новия сюртук на Мариус със самия Мариус в притурка. Вероятно отиваше на изпит. Имаше страшно тъп вид.

Когато влезе в градината, Мариус обиколи басейна, полюбува се на лебедите, после дълго стоя замислен пред някаква безръка статуя с плесенясала глава. Край басейна се беше спрял четиридесетгодишен затлъстял буржоа, който държеше за ръка петгодишно момченце и го поучаваше:

— Избягвай крайностите, синко. Стой еднакво далеч и от деспотизма, и от анархията.

Мариус послуша малко буржоата, после обиколи още веднъж басейна и най-сетне се запъти към „своята“ алея, съвсем бавно, като че ли отиваше с нежелание. Като че ли нещо едновременно го тласкаше и спираше да отиде натам. Но той не си даваше сметка за всичко това и си въобразяваше, че се държи както всеки друг път.

Когато влезе в алеята, той зърна на другия край, на „тяхната пейка“, господин Льоблан и девойката. Закопча сюртука си чак догоре, изпъна го на гръдния си кош, за да няма нито гънчица, огледа с известно задоволство лъскавите отблясъци на панталона си и се отправи към пейката. В походката му безспорно имаше устрем и воля за завоевание. Затова аз казвам: „Той се отправи към пейката“, както бих казал: „Ханибал се отправи към Рим.“

Всъщност той вършеше всичко това напълно несъзнателно, като мисълта му следваше обичайния си ход и занимания. Той си мислеше в този момент, че учебникът за зрелостния изпит беше глупава книга, съставена навярно от страшно тъпи личности, щом в него се разглеждат като шедьоври на човешкия ум три трагедии на Расин и само една комедия на Молиер. Междувременно усещаше в ушите си остро свистене. Докато се приближаваше към пейката, той оправяше машинално гънките на сюртука си и не откъсваше поглед от девойката. Струваше му се, че тя изпълва дъното на алеята с неясно синкаво сияние.

Колкото повече наближаваше пейката, той постепенно забавяше крачка. Когато дойде на известно разстояние от нея, доста далеч от края на алеята, той се спря и без сам да усети, се обърна и тръгна в обратна посока. Дори не съзна, че не беше стигнал до края. Девойката едва ли смогна да го зърне и да види колко хубаво изглеждаше той в новите си дрехи. Мариус обаче вървеше изправен, за да има хубава стойка, ако случайно някой го наблюдава отзад.

Стигна противоположния край, върна се повторно и този път се приближи малко повече до пейката. Оставаха му само още три дървета, но внезапно му се стори невъзможно да направи нито крачка повече и той се спря разколебан. Стори му се, че девойката наклони лице към него. Той надви с мъжествено усилие на волята си обзелата го нерешителност и продължи да крачи напред. Само след няколко секунди мина с твърди стъпки и вирната глава пред нейната пейка, изчервен до уши, без да посмее да погледне нито наляво, нито надясно, пъхнал като държавник ръце в сюртука си. Когато мина под оръдейния огън, сърцето му заби усилено. Тя носеше както предната вечер роклята си от дамаска и шапката от воал. Слухът му долови неизказано сладък глас, навярно „нейния“ глас. Тя говореше спокойно. Беше ослепително хубава. Мариус чувствуваше красотата й, макар че не се опита да я погледне.

„Не би могла все пак да не ме цени и уважава, ако знае, че именно аз съм автор на дисертацията за Маркос Обрегон де ла Ронда, която господин Франсоа дьо Ньофшато е поместил като своя в предговора си към изданието на Жил Блас.“

Той отмина пейката, направи няколко крачки, върна се и мина още веднъж край красивата девойка. Този път беше смъртно блед. Чувствуваше се крайно неприятно. Отдалечи се от пейката и девойката, но макар и с гръб към нея, си въобразяваше, че тя го гледа и залиташе от смущение.

Не се опита повече да се приближи до нея, спря се някъде по средата на алеята и противно на привичките си, седна, като поглеждаше скришом към девойката и си мислеше несъзнателно, че личността, чиято бяла шапка и черна рокля толкова много му харесват, не може да остане все пак абсолютно безразлична към неговия блестящ панталон и нов сюртук.

След четвърт час Мариус стана и като че ли се накани да поднови разходката си към обкръжената с ореол пейка. Но внезапно се сепна и се закова на мястото си. За пръв път от година и половина насам му мина през ум, че господинът, който седеше там с дъщеря си всеки ден, сигурно също го беше забелязал и по всяка вероятност намира доста странни редовните му разходки по алеите.

За пръв път също му се стори непочтително да нарича макар и мислено непознатия с прякора господин Льоблан.

Той постоя така няколко минути с наведена глава, рисувайки по пясъка с една пръчица, която държеше в ръката си.

После обърна решително гръб на пейката, на господин Льоблан и на дъщеря му и се върна у дома си.

Този ден той забрави да отиде на вечеря. Сети се едва в осем часа вечерта, но понеже беше много късно за улица Сен-Жак, каза си: „Чудна работа!“ — и изяде парче хляб.

Легна си, след като грижливо изчетка и сгъна дрехите си.

V
Гръм след гръм над главата на леля Мърморана

На следващия ден леля Мърморана — така Курфейрак беше прекръстил старата портиерка — главна наемателка и чистачка от плевника Горбо (тя всъщност се казваше госпожа Бюргон, както знаете, но имаше ли нещо свято за тоя лудньо Курфейрак), та леля Мърморана, значи, забеляза смаяна, че господин Мариус излиза повторно с новия си сюртук.

Той отиде отново в Люксембургската градина, но стигна само до пейката в средата на алеята. Седна на нея, както предната вечер, и загледа отдалеч, без да вижда много ясно, бялата шапка, черната рокля и най-вече синьото сияние. Не мръдна от мястото си и се прибра чак когато затвориха вратите на градината. Не видя кога си отидоха господин Льоблан и дъщеря му. Реши, че са излезли през вратата откъм улица Уест. Когато няколко седмици по-късно се опита да си припомни къде беше се нахранил тая вечер, това не му се удаде.

На другия ден, третия поред, леля Мърморана беше като ударена от гръм. Мариус излезе пак с новия сюртук.

— Три дни поред! — възкликна тя.

Опита се да го проследи, но Мариус вървеше бързо, с огромни крачки. Можеше ли хипопотам да преследва кошута! Тя го загуби от погледа си само след две минути и се прибра задъхана, донякъде от задух, донякъде от яд.

— Има ли ум! — мърмореше недоволно тя. — Да си туря всеки ден новите дрехи, та хората да тичат подире му!

Мариус отиде пак в Люксембургската градина.

Девойката седеше там заедно с господин Льоблан.

Мариус се приближи този път малко повече, уж зачетен в някаква книга, но все пак не дойде до нея, а се върна и седна на пейката си и цели четири часа гледа врабчетата, които подскачаха волно по пясъка на алеята и като че ли му се надсмиваха.

Така изминаха петнадесетина дни. Мариус ходеше вече в Люксембургската градина не за да се разхожда, а за да сяда все на същото място, без сам да знае защо. Веднъж настанен там, той не помръдваше. Всяка сутрин обличаше новия си сюртук, макар че никому не го показваше, а на следващия ден правеше неизменно същото.

Девойката беше безспорно чудно красива. Единствената забележка, наподобяваща критика, която би могла да се направи за външността й, беше голямото противоречие между тъжния поглед и жизнерадостната й усмивка; това придаваше на лицето й неопределимо изражение. В някои мигове нейните нежни черти изглеждаха загадъчни, без да загубят обаянието си.

VI
Запленен

Към края на втората седмица Мариус седеше както друг път на пейката си, с отворена книга в ръка, без да е обърнал от два часа нито една страница. Внезапно той трепна. Необикновено събитие в дъното на алеята! Господин Льоблан и дъщеря му бяха станали преди малко от пейката; дъщерята беше хванала баща си под ръка и двамата се приближаваха към средата на алеята, където се намираше Мариус. Той затвори книгата, пак я отвори, помъчи се да чете. Трепереше цял. Сиянието идваше право към него.

„Ах, боже мой! — помисли той. — Няма да имам време да застана както трябва.“

А междувременно мъжът с белите коси и девойката идваха все по-близо. Струваше му се, че е минала цяла вечност, откакто крачат към него, и същевременно имаше чувството, че всичко е станало за миг.

„Защо ли идват насам? — питаше се той. — Нима наистина тя ще мине край мене! Нима наистина краката й ще стъпят по пясъка на алеята, на две крачки от мене!“

Той се смути страшно много. Искаше му се да е извънредно красив, да има кръст за храброст на гърдите. Въобразяваше си, че господин Льоблан му хвърля гневни погледи. Дали няма да го заговори? Мариус наведе глава, а когато вдигна очи, те бяха вече съвсем близо до него. Девойката го погледна мимоходом. Дълбок, кротък и замислен поглед, от който Мариус се разтрепера цял. Прочете в очите й упрек, че толкова дълго време не се е приближавал до нея. Като че ли тя му казваше: „Виждате ли, аз идвам!“

Нейните лъчезарни и загадъчни очи го заслепиха. Мозъкът му запламтя. Тя се беше приближила до него! Какво щастие! И как само го беше погледнала! Стори му се по-красива от когато и да било. Тя притежаваше съвършената, едновременно женствена и неземна красота, която би накарала Петрарка да я възпее, а Данте да коленичи пред нея. Мариус се чувствуваше на седмото небе. Същевременно го доядя ужасно, защото ботушите му бяха прашни.

Можеше да се закълне, че тя беше погледнала ботушите му.

Младежът я проследи с очи, докато тя изчезна. После се заразхожда като обезумял из градината. Не е чудно и да се е смял, и да си е говорил на глас съвсем сам. Мина така замечтан край бавачките на деца, че всяка от тях си въобрази, че е влюбен именно в нея.

Той излезе от Люксембургската градина, надявайки се да я срещне на улицата.

Но срещна Курфейрак под галерията на „Одеон“ и му каза:

— Ела да вечеряме заедно.

Отидоха у Русо и похарчиха десет франка. Мариус яде за петима и даде шест су на келнера. По време на десерта каза на Курфейрак:

— Чете ли вестника? Одри дьо Пюираво е произнесъл прекрасна реч!

Беше влюбен до уши. Като се навечеряха, предложи на Курфейрак:

— Да отидем на театър, аз плащам.

Отидоха в театъра при Порт-Сен-Мартен да гледат Фредерик в „Адретската странноприемница“. Мариус се забавляваше от все сърце.

В същото време той като че ли съвсем се смахна, защото на излизане от театъра не само че не погледна жартиера на една модистка, която прескачаше уличната канавка, но и забележката на Курфейрак: „С удоволствие бих я зачислил в колекцията си!“, просто го ужаси.

Курфейрак го покани на следния ден да закусят заедно в кафене „Волтер“. Мариус прие и яде с още по-голяма охота, отколкото предната вечер. Беше замечтан, но в отлично настроение. Смееше се непринудено по най-незначителен повод. Прегърна сърдечно някакъв провинциалист, с когото го запознаха. Около масата им насядаха група студенти и всички поведоха разговор за глупостите, които се разпространяват за сметка на държавното съкровище от катедрите на Сорбоната. После заговориха за грешките и пропуските в речниците и прозодиите на Кишра. Мариус прекъсна разговора ни в клин, ни в ръкав и възкликна:

— Все пак не е зле да имаш орден!

— Започна да става вече смешно! — прошепна Курфейрак на Жан Прувер.

— Напротив — отвърна му Жан Прувер, — става сериозно.

Действително беше сериозно. Мариус изживяваше бурното, дивно хубаво начало на една голяма страст.

И само един поглед беше предизвикал всичко това.

Няма нищо чудно, когато мината е заредена, когато взривът е напълно готов, погледът е необходимата искра.

Свършено беше. Мариус се влюби. Неговата съдба пое по неизвестни пътеки.

Женският поглед прилича на наглед безобидните, а всъщност страшни машини с многочислени колела. Минавате всеки ден край тях, без да се опасявате от нищо и без да ви се случи каквото и да било. Настъпва дори време, когато изобщо забравяте за съществуването им. Сновете пред тях, мечтаете, говорите, смеете се. И внезапно усещате, че сте уловен. Свършено е. Машината ви е закачила, погледът ви е оплел. Вкопчил се е във вас, има ли значение кога и как? Навярно някоя ваша мисъл, която сте изпуснали от разсеяност, се е закачила и край. Вие сте загубен. Ще бъдете повлечен цял-целеничък. В плен сте на тайнствени верижни сили. Напразно се бъхтите. Никаква човешка помощ не може да ви спаси. Ще се мятате от зъбчато колело на зъбчато колело, от терзание на терзание, от тревога на тревога и вие, и умът ви, и състоянието ви, и бъдещето ви, и животът ви. И в зависимост от създанието, на което сте попаднали, в зависимост от това дали то е коравосърдечно или благородно, вие ще излезете от тази машина или обезобразен от срам, или преобразен от любов.

VII
Приключенията на буквата „Ю“, жертва на догадки

Усамотението, откъсването от действителността, гордостта, независимостта, любовта към природата, липсата на ежедневна практическа деятелност, углъбеността в самия себе си, задръжките на целомъдрието, непринуденият възторг от мирозданието бяха подготвили Мариус, за да попадне изцяло под властта на страстта. Неговият култ към баща му постепенно се беше превърнал в религия и подобно на всяка религия се беше оттеглил дълбоко в душата му. Нужно беше нещо, което да запълня преддверието. И любовта дойде.

В продължение на цял месец ден след ден Мариус ходеше в Люксембургската градина. Настанеше ли обичайният час, нищо не можеше да го задържи.

— Дежурство! — шегуваше се Курфейрак.

А Мариус живееше в блаженство. Девойката безспорно го гледаше.

Той се беше одързостил най-сетне и вече се приближаваше до нейната пейка. Само че, подчинявайки се инстинктивно на сдържаността и благоразумието на влюбените, не минаваше вече пред нея. Не намираше, че е полезно да привлича „вниманието на бащата“. С подмолен макиавелизъм той така избираше зад кои дървета или пиедестали на статуи да се спре, че девойката да може да го вижда при всяко свое движение, а старият господин почти никак. Понякога в продължение на половин час той стоеше неподвижно, заслонен под някой Леонид или Спартак, с книга в ръка, докато очите му, незабележимо повдигнати от редовете, търсеха хубавата девойка. А тя, от своя страна, извръщаше леко усмихната пленителния си профил към него. Докато разговаряше колкото можеше по-естествено и по-спокойно с мъжа с побелелите коси, тя спираше на Мариус пламенния си, непорочен поглед, натежал от мечти. Хитрост, която датира от незапомнени времена и която е била позната на Ева още в първия ден на сътворението! Устата й отговаряше на единия, а погледът на другия!

Изглежда обаче, че господин Льоблан все пак беше забелязал най-сетне нещичко, защото често, точно когато Мариус пристигаше, той ставаше и почваше да се разхожда по алеята. Той беше сменил обичайното си място и сядаше сега на другия край на алеята, на пейката до гладиатора, като че ли за да види дали и Мариус ще ги последва. Мариус не разбра хода му и това беше голяма негова грешка. „Бащата“ започна да става неточен и не водеше вече „дъщеря“ си всеки ден.

Понякога идваше сам. В такъв случай Мариус не се задържаше дълго. Това беше също грешка.

Мариус не обръщаше внимание на тези обезпокоителни признаци. По силата на естественото и съдбоносно развитие на любовното увлечение той премина от фазата на прекалената стеснителност към фазата на пълното заслепление. Любовта му растеше. Той бленуваше по цели нощи за девойката. Освен това сполетяло го беше неочаквано щастие, което бе наляло масло в огъня и още повече бе сгъстило мрака пред очите му. Една привечер той намери носна кърпичка на пейката, където бяха седнали господин Льоблан и неговата дъщеря. Обикновена носна кърпичка, без бродерии, но бяла, изящна, от която като че ли се излъчваше неизказано сладко ухание. Той я грабна замаян. Кърпата носеше инициалите „ЮФ“. Мариус не знаеше нищо за красивата девойка, нито фамилното, нито малкото й име, нито жилището й. Тези две букви бяха първото нещо, което научаваше за нея, дивни букви, върху които той тутакси почна да строи догадки. „Ю“ беше по всяка вероятност първата буква на малкото й име. „Юрсюл! — помисли си той. — Какво прекрасно име!“

Мариус целуна кърпичката, вдъхна парфюма й, сложи я на гърдите си, за да бъде до сърцето му през целия ден, а вечерта, когато заспиваше, долепи до нея устните си.

— Долавям в нея цялата й душа! — възкликна той.

Кърпичката принадлежеше на стария господин, който чисто и просто я беше изпуснал от джоба си.

В близките дни след тази находка Мариус се явяваше в Люксембургската градина, като целуваше и притискаше до сърцето си носната кърпичка. Хубавото дете не можеше да разбере нищо и издаваше с незабележими знаци недоумението си.

— О, момински свян! — шепнеше Мариус.

VIII
И инвалидите могат да бъдат щастливи

Понеже споменахме думата „свян“ и понеже не желаем да скриваме каквото и да било, трябва да кажем, че независимо от захласа си Мариус има веднъж сериозен повод да се разсърди на „своята «Юрсюл»“. Това се случи в деня, когато тя убеждаваше господин Льоблан да станат от пейката и да се поразходят из алеята. Духаше силен пролетен вятър, който разклащаше върховете на платаните. Хванати под ръка, бащата и дъщерята минаха край пейката на Мариус; Мариус се изправи и ги проследи с поглед, което е напълно разбираемо при неговото душевно смущение.

Внезапно развеселен, а може би натоварен с някоя пролетна задача, вятърът се разлудува, излетя от Пепиниерата, спусна се по алеята, обви девойката в прелестен вихър, достоен за нимфите на Вергилий и за фавните на Теокрит, и повдигна роклята й едва ли не до жартиера й, нейната рокля, по-неприкосновена от наметалото на Изида. Показа се изящно изваян крак. Мариус го видя и изпита ожесточено раздразнение.

Девойката бързо притисна роклята си с божествено изплашено движение, но възмущението на Мариус не намаля. Вярно, че той беше сам в алеята, но нали можеше да има и някой друг? Ами ако имаше някой друг? Въобразимо ли е подобно нещо! Ами че тя стори нещо ужасно. Уви, клетото дете не беше сторило абсолютно нищо. Ако някой бе виновен, това бе само вятърът. Но Мариус, у когото за пръв път трепна бегло ревнивият Бартоло, който се таи в душата на всеки Керубино, беше решително недоволен и готов да ревнува дори от сянката си. Така в човешкото сърце се пробужда мощно и разраства, макар и без каквото и да е основание, мъчителното и необяснимо чувство на плътска ревност. Между другото, независимо от ревността си, Мариус не изпита никакво удоволствие при вида на очарователния крак. По-приятно щеше да му бъде да види белия чорап на която и да било друга случайно срещната жена.

Когато „неговата Юрсюл“, след като стигна края на алеята, се върна назад с господин Льоблан и мина повторно пред пейката, на която седеше Мариус, той й хвърли мрачен и свиреп поглед. Девойката отметна лекичко назад глава и повдигна вежди, като че го питаше: „Но какво се е случило?“

Това беше „първото им скарване“.

Още незавършила сцената, която Мариус й устройваше с поглед, по алеята се зададе някой. Приведен, сбръчкан, съвсем белокос инвалид в униформа Людовик XV, с две кръстосани саби върху кръгче от червено сукно на гърдите — войнишкия кръст на ордена „Свети Людовик“, украсен допълнително от празен ръкав, сребърна долна челюст и дървен крак. Мариус си въобрази, че тази жалка отрепка имаше много доволно изражение.

Стори му се дори, че докато куцукаше край него, старият подигравчия му беше намигнал закачливо и фамилиарно, като че ли по някаква случайност се бяха наговорили за нещо и бяха изпитали заедно едно и също непредвидено удоволствие. Какво толкова бе развеселило марсовата отломка? Какво се беше случило между дървения и моминския крак? Мариус стигна до крайния предел на ревността.

„Дали не е бил тук? — помисли си той. — Дали не е видял?“ Идеше му да унищожи инвалида.

С времето всяка остра болка се притъпява. И гневът на Мариус срещу „Юрсюл“, колкото и справедлив и оправдан да бе, затихна. Той в края на краищата й прости. Но не без голямо усилие. Сърди й се три дни.

А междувременно, докато изживяваше всичките тия бурни чувства, а и навярно поради тях, любовта му растеше и вземаше неимоверни размери.

IX
Затъмнение

Видяхме преди малко по какъв начин Мариус беше открил или поне си въобразяваше, че е открил, че Тя се казва Юрсюл.

Апетитът идва с любовта. Да знае, че се казва Юрсюл, не беше малко, но не беше и много. За три-четири седмици Мариус изгълта това щастие и изгладня за ново. Пожела да узнае къде живее любимата.

Беше извършил вече една грешка: попадна в засадата, устроена му с пейката при гладиатора. Извърши втора: напущаше градината, щом господин Льоблан дойдеше сам. Сега извърши и трета. Непростима. Проследи Юрсюл.

Тя живееше в най-затънтения край на улица Уест в нова триетажна къща, скромна наглед.

От този миг към неговото щастие да я вижда в Люксембургската градина се прибави и щастието да я изпраща до дома й.

Гладът му се усилваше. Той знаеше името й или поне малкото й име — пленително, истинско женско име. Знаеше къде живее. Пожела да узнае коя беше точно.

След като ги проследи една вечер чак до тях и почака да се скрият във входната врата, той влезе и попита дръзко портиера:

— Господинът от първия етаж ли се прибра преди малко?

— Не — отвърна портиерът, — господинът от третия.

Още една стъпка в проучванията му. Този успех насърчи Мариус.

— Откъм улицата ли?

— То се знае! — възкликна портиерът. — Къщата гледа само към улицата.

— А с какво се занимава господинът? — продължи Мариус.

— Рентиер е, господине. Много добър човек, който помага на нещастните, макар че самият той не е богат.

— Как се казва? — попита Мариус. Портиерът вдигна глава и попита:

— Да не би господинът да е агент?

Мариус си отиде доста посрамен, но очарован. Проучванията му напредваха.

„Отлично — каза си той. — Зная вече, че се казва Юрсюл, че баща й е рентиер, че живее тук, на улица Уест, на третия етаж.“

На следния ден господин Льоблан и дъщеря му само се мярнаха в Люксембургската градина. Те си отидоха още рано следобед. Мариус ги проследи до улица Уест, което му беше станало навик. Когато стигнаха до пътната врата, господин Льоблан остави дъщеря си да мине първа, спря се, преди да прекрачи прага, обърна се и изгледа продължително Мариус.

На следния ден не дойдоха в градината. Мариус напразно ги очаква до вечерта.

Когато се стъмни, той отиде на улица Уест и видя, че прозорците на третия етаж светят. Разхожда се долу, докато светлината угасна.

На следния ден пак никой в градината. Мариус чака целия ден, после отново застана на пост под прозорците в нощта. Това продължи до десет часа. Отказа се от вечеря. Треската храни болния, а любовта — влюбения.

Така измина седмица. Господин Льоблан и дъщеря му не се мяркаха вече в Люксембургската градина. Мариус се губеше в скръбни догадки. Не смееше да дебне денем пред пътната врата. Задоволяваше се да идва само нощем и да се взира в червеникавата светлина на прозорците. Понякога пред тях минаваха сенки и сърцето му се разтуптяваше.

Когато на осмия ден дойде под прозорците, те бяха тъмни.

„Чудно нещо! Още не са запалили лампата! — каза си той. — А вече е тъмно. Дали не са излезли?“

Той зачака. До десет часа. До полунощ. До един часа сутринта.

Прозорците на третия етаж останаха тъмни и никой не влезе в къщата. Мариус си отиде много мрачен.

На следващия ден — той живееше вече само в очакване на утрешния ден — в градината пак не дойде никой; той така и предполагаше. Когато се свечери, отиде пред къщата. Никаква светлина по прозорците. Капаците бяха затворени. Третият етаж беше съвсем черен.

Мариус потропа на пътната врата, влезе и попита портиера:

— В къщи ли е господинът от третия етаж?

— Премести се другаде.

Мариус залитна и запита със задавен глас:

— Кога?

— Вчера.

— Къде живее сега?

— Не зная.

— Нима не остави новия си адрес?

— Не.

Портиерът вдигна глава и позна Мариус.

— А, вие ли сте? Значи, наистина сте били шпионин?

[1] Скитско племе; когато воините му бягали, стреляли с лъковете си. — Б.пр. ↑

[2] Черната. — Б.пр. ↑

[3] Белия. — Б.пр. ↑

[4] И настана виделина (лат.). — Б.пр. ↑

Трета част
Мариус
(Продължение)

Книга седма
Котешки час

I
Рудници и рудокопачи

Всички човешки общества имат долен, трети трюм, както се казва в театрите. Обществената почва е подровена надлъж и нашир било за добро, било за зло. Тези подземни изкопи са едни над други. Има плитки и дълбоки галерии. И в тъмното подземие има горни и долни етажи. Понякога под цивилизацията стават срутвания, а ние тъпчем равнодушно и безгрижно по повърхността. Енциклопедията през миналия век беше, кажи-речи, такъв открит рудник. Мракът, в който покълваше първобитното християнство, чакаше само удобен случай, за да избухне по време на римските цезари и да залее човешкия род със светлина. Защото свещеният мрак крие латентна светлина. Вулканите са пълни с мрак, който всеки миг може да запламти. Всяка лава е най-напред нощ. Катакомбите, където са били отслужвани първите литургии, са не само под основата на Рим, те представляват подземията на целия свят.

Под човешките строежи, чудно съчетание на шедьоври и развалини, има всевъзможни подземни галерии. Там се простират религиозният, философският, политическият, икономическият и революционният рудник. Един копае с идеята, друг с цифрата, трети с гнева. Миньорите от подземните галерии се зоват и си отговарят. Из тия проходи се придвижват утопии. Те се разклоняват във всички посоки. Понякога се срещат и се побратимяват. Жан-Жак заема кирката си на Диоген, който от своя страна му услужва с фенера си. Понякога се борят помежду си. Калвин се вкопчва в косите на Содзини. Но нищо не може да спре стремежа на тия сили към целта и обширната едновременна дейност снове под земната повърхност, изкачва се, слиза и пак се изкачва в тъмнината и бавно преобразява това, което е над земята, чрез това, което е под нейната повърхност, и това, което е вън от нея, чрез това, което е вътре в нея. Необхватно и невидимо суетене. Обществото едва ли подозира това безспирно подкопаване, което оставя на негово разположение само повърхността, като видоизменя земната утроба. Колко подземни етажи, колко различни рудници, колко различни руди! Какво се добива в тези дълбоки шахти? Бъдещето.

Колкото по-дълбоко са галериите, толкова по-тайнствени са рудокопачите. До известна дълбочина, която се поддава на определяне от обществената философия, работата е полезна. Отвъд нея тя става съмнителна и спорна, а още по-долу — направо опасна. Известни дълбочини са непреодолими за човешкия дух, там човек не може да диша, там могат да виреят само чудовища.

Необикновена стълба води надолу. Всяко от нейните стъпала съответствува на една площадка, която може да послужи за опора на философията и където срещаме някои от нейните труженици, понякога богочовеци, понякога уроди. Под Ян Хус срещаме Лутер, под него Декарт. Под Декарт ще видим Волтер, а под него — Кондорсе. Под Кондорсе иде ред на Робеспиер. Под него Марат, а още по-долу — Бабьоф. И така нататък. А много по-долу, на границата между неясното и невидимото, се мъждеят други тъмни фигури на хора, които може би още не съществуват. Хората от миналото са призраци, а хората на бъдещето са още ларви. Духовният ни взор едва ги различава. Ембрионалното развитие на бъдещето спада към виденията на философа.

Цял свят в зачатъчно състояние, какво невиждано зрелище! Там в страничните галерии ще срещнете Сен-Симон, Оуен, Фурие.

Естествено някаква невидима божествена верига свързва помежду им, без те да подозират, всички тия подземни разузнавачи на бъдещето, които почти винаги си въобразяват, че са съвсем сами, макар че са мнозина; техните трудове са съвсем различни, обаче и светлината на едните се различава рязко от пламъка на другите. Едните са безметежно лъчезарни, другите са демонични. Но колкото и голяма да е разликата помежду им, всички тия труженици, от най-близкия до повърхността до най-дълбоко вмъкналия се, от най-разумния до най-безумния, имат нещо общо: безкористието. И Марат забравя себе си, също както Исус. Те пренебрегват своята собствена личност, абстрахират се от себе си, забравят се. Виждат нещо друго, а не своето „аз“. Те гледат и погледът им търси непостижимото. Първият от тях носи небето в очите си, последният, колкото и неразбираем да е, е запазил под веждите си бледия отблясък на вечното. Преклонете се независимо от деянията им пред тези, чиито зеници са звезди.

Но има и други зеници, черни като нощта.

С тях почва злото. Замислете се и потръпнете пред човек без поглед. Общественият ред познава и престъпни рудокопачи.

Има една граница, където светлината угасва. Спуснете ли се под нея, вие се погребвате.

Под всички рудници, за които говорихме, под всички галерии, под цялата тази необятна кръвоносна система на напредъка и утопията, още по-навътре в земята, по-ниско от Марат и от Бабьоф, много, много по-ниско, без каквато и да било връзка с горните площадки, се намира последният рудник. Страхотно място. Него именно наричаме третия трюм. Шахтата на мрака, подземието на слепците. Inferi[1].

Това място граничи с бездната.

II
На дъното

Там вече няма безкористие. Смътно се очертава ликът на демона. Всеки за себе си. Сляпото „аз“ реве, търси, опипва и гризе. Уголино на обществения строй лежи в тази бездна.

Хищните същества, които бродят в тази шахта, полузверове, полупризраци, не се интересуват от всеобщия напредък, те нямат представа нито за понятието, нито дори за думата, грижат се само за своето лично удовлетворение. Те са почти лишени от съзнание и в тях зее страшна пустош. Имат две майки, и двете мащехи: невежеството и нищетата. Имат един водач: нуждата, и едно-единствено стремление е изместило всички други — алчността. Те са животински ненаситни и затова са кръвожадни, не подобно на тиранина, но подобно на тигъра. Тези червеи минават от страданието към престъплението — неизбежна приемственост, потресаваща последица, логика на тъмнината. В третия обществен трюм не пълзи потиснатият разбуден дух, а въстаналата материя. Човекът се превръща там в дракон. Гладът и жаждата са изходната точка. Сатаната — крайната. От такова именно подземие е излязъл Ласнер.

Преди малко, в четвъртата книга, показахме едно отделение на горната галерия, на големия политически, революционен и философски рудник. Там, както казахме, всичко е чисто, благородно, достойно и почтено. Естествено и там хората могат да се заблудят и те действително се заблуждават. Но тяхната заблуда заслужава уважение, защото се съпътствува от героизъм. Работата, с която всички са заети там, носи едно общо име: напредък.

Дойде време да надзърнем и в други по-мерзки дълбини.

Пак повтаряме, огромната пещера на злото се шири под обществото и ще продължава да се шири там, докато не бъде пръснато невежеството.

Тази пещера се простира под всички полезни рудници и е враждебно настроена към тях. Мрази ги сляпо. Тя не познава философи. Тук ножът никога не е бил използуван за подостряне на пера. Нейният мрак няма нищо общо с благородния черен цвят на мастилото. Черните пръсти, които се гърчат под този душен свод, никога не са разгръщали вестник, нито са прелиствали книга. За Картуш Бабьоф е експлоататор, за Шиндерханес Марат е аристократ. Пещерата има една-единствена цел — сгромолясването на всичко.

На всичко. Включително и на горните галерии, които ненавижда смъртно. Тя не само подравя с гнусното си пълзене сегашния обществен ред. Тя подравя философията, науката, правото, подравя човешката мисъл, цивилизацията, революцията, напредъка. Нарича се чисто и просто кражба, проституция, убийство, престъпление. Самата мрак, тя желае хаос. Нейният свод е иззидан от невежество.

Всички други шахти над нея се вдъхновяват от една-единствена цел: да я унищожат. Към това се стремят философията и напредъкът с всички свои средства наведнъж — подобрявайки действителността и бленувайки за идеала. Разрушете свърталището на невежеството и вие ще разрушите убежището на престъплението.

Нека се опитаме да предадем с няколко думи съдържанието на тази глава. Тъмата е единствената заплаха за обществото.

Човечеството представлява едно безчислено тъждество. Всички хора са замесени от една и съща глина. Няма никаква разлика в предопределението, поне тук, на земята. Същият мрак, преди да се появим, същата плът, докато живеем, същата пепел след смъртта ни. Но човешкото тесто почернява, когато се смеси с невежеството. Тази неизличима чернилка се промъква в душата на човека и в нея покълва злото.

III
Бабе, Устатия, Грошаря и Монпарнас

Бандитският квартет Грошаря, Устатия, Бабе и Монпарнас управляваше от 1830 до 1835 година третия трюм в Париж.

Устатия беше изпаднал Херкулес. За пещера му служеше каналът при Арш-Марион. Беше висок шест стъпки, имаше мраморен гръден кош, челичени мишци, туловище на колос и птичи мозък. Диханието му напомняше воя на вятъра. Бихте го взели за Херкулес от Фарнезе, но с памучни панталони и велурено яке. Дарен с такова монументално телосложение, Устатия би могъл да укротява чудовища. По-лесно му се беше сторило обаче да се превърне самият той в чудовище.

Ниско чело, широко лице, ветрилообразни бръчки около очите, макар и ненавършил още четиридесет години, остри къси коси, небръснати бузи й четина вместо брада — всеки би могъл да си го представи. Мускулите му жадуваха за работа, но тъпата му глава се опъваше. Огромна ленива сила. Убиец от безделие. Смятаха го за креол. Замесен беше по всяка вероятност в убийството на маршал Брюн в 1815 година, когато бил носач в Авиньон. След този стаж беше станал бандит.

Безплътността на Бабе беше пълна противоположност на туловището на Устатия. Бабе беше мършав, но умен. Беше ефирен, но непроницаем. Светлината прозираше през кокалите му, но мислите не прозираха през зениците му. Беше се обявил за химик. Наложило му се бе да стане шут при Бобеш и палячо при Бобино. Участвувал беше във водевилна група в Сен-Михиел. Беше находчив, сладкодумен и познаваше отлично цената на усмивките и жестовете си. Продаваше по площадите гипсови бюстове и портрети на „държавния глава“. Освен това вадеше и зъби. Известно време беше показвал уроди по панаирите и свиреше с тръба пред барачката си, украсена със следния надпис: „Бабе, изкусен зъболечител, член на няколко академии, извършва физически опити с метали и металоиди, вади зъби, изтръгва корени, оставени от колегите му. Цена: един зъб — един франк и половина. Два зъба — два франка. Три зъба — два франка и половина. Възползувайте се от случая.“ Думите: „Възползувайте се от случая“ означаваха: „Вадете колкото се може повече зъби!“ Беше се женил и имаше и деца. Не знаеше какво са станали жена му и децата му. Загубил ги беше, както се загубва носна кърпа. Бабе четеше вестници — невероятно изключение за тъмния свят, към който принадлежеше. Веднъж, по времето, когато още живееше със семейството си в своя фургон, той прочете в „Месаже“, че някаква жена родила почти съвсем жизнеспособно дете с телешка муцуна.

— Какво рядко щастие! — възкликна той. — Как и моята жена не ми роди едно такова дете!

По-късно той изостави всичко, „за да завладее Париж“. Любим негов израз.

Кой беше Грошаря? Нощта. За да се покаже, той чакаше тъмнината да почерни небето. Излизаше от леговището си вечер и се прибираше призори. Къде се намираше леговището му? Никой не знаеше. Дори когато беше съвсем тъмно, той разговаряше с другарите си, обърнат гърбом към тях. Дали наистина се наричаше Грошаря? Не. Сам обясняваше:

— Казвам се Няма ме.

Ако някой запалеше свещ, той тутакси си слагаше маска. Можеше да говори и с корема си. Бабе казваше:

— Грошаря е ноктюрно на два гласа.

Грошаря бродеше страшен и неуловим. Не бяха сигурни дали изобщо има име, защото Грошаря беше само прякорът му. Не бяха сигурни дали има глас, защото по-често говореше с корема си, отколкото с устата си. Не бяха сигурни дали има лице, защото бяха виждали само маската му. Той изчезваше като видение и изникваше като че ли от земята.

Монпарнас беше зловеща личност. Той беше още дете. Нямаше двадесет години. Хубаво лице, сочни като череши устни, прекрасни кестеняви коси, пролетни зари в очите. Но притежаваше всевъзможни пороци и жадуваше за всевъзможни престъпления. Докато смилаше злото, пораждаше му се охота за нещо още по-зло. Започнал като гамен, беше станал уличник, а уличникът се беше превърнал в професионален крадец. Беше миличък, женствен, с изящни движения, но силен, подмолен и жесток. Носеше шапката си килната наляво според модата през 1829 година, за да се вижда кичур коса. Занимаваше се с насилствени грабежи. Рединготът му с елегантна кройка беше задигнат от някоя жертва. Монпарнас беше модна гравюра, живееща в мизерия и занимаваща се с убийства. Причина за всички престъпления на този юноша беше силното му желание да бъде облечен добре. Първата гризетка, която му беше казала: „Ти си хубавец!“ — беше вляла първата тъмна капка в сърцето му и беше превърнала Авел в Каин. Понеже беше хубав, беше пожелал да е и елегантен. А първата проява на елегантност е безделието. Безделието на бедняка води към престъпление. Едва ли имаше по-страшен скитник от Монпарнас. На осемнадесет години той беше оставил вече зад себе си доста трупове. Сянката на този негодяй беше легнала върху не един минувач, проснат с разперени ръце в локва кръв. С накъдрени коси, ухаещ във вталения си редингот, с женствено подчертан ханш, с изпъчени като на пруски офицер гърди, това модно конте бе съпровождано от възхитения шепот на уличниците, докато се разхождаше с изкусно вързана връзка, цвете на бутониерата и бокс в джоба.

IV
Състав на шайката

Тези четирима бандити заедно образуваха един вид Протей, който се изплъзваше от полицията и се стараеше да убегне от нескромните погледи на Видок, „приемайки формата на дърво, пламък, вода“. Заимствуваха си един другиму имена и хитрини, потъваха в собствената си сянка, като си предлагаха взаимно убежище и тайна квартира, или се освобождаваха от собствената си личност, както може да се маха фалшив нос, ставаха така незабележими, че се свеждаха до един човек, докато, напротив, понякога така се активизираха, че самият Коко-Лакур ги смяташе за многочислена шайка.

Тази четворка като че ли не беше съставена от четирима мъже. Тя беше четириглав загадъчен крадец, чиито четири мозъка замисляха крупни престъпления в Париж. Чудовищен полип на злото, обитаващ подземията на обществото.

Благодарение на разклоненията на подмолната си съобщителна мрежа Устатия, Бабе, Грошаря и Монпарнас извършваха организирано всички засади в департамента Сена. Техните покушения над минувачите се разразяваха като изпод земята. Хора с престъпно въображение, замислили коварни планове, се обръщаха към тях за съдействие. Снабдяваха четиримата злодеи с общи указания, а те се нагърбваха с постановката на драмата. Разработваха сценария. Винаги биваха в състояние да набавят съответния брой подходящи изпълнители за каквото и да било покушение, при което има нужда от съдействие, стига да е свързано с известна изгода. Не достигнеха ли ръце за някое престъпление, те тутакси наемаха съучастници. Разполагаха с цяла група нощни актьори, способни да участвуват в коя да е трагедия, съчинена в свърталищата им.

Събираха се обикновено в пустите места край Салпетриер, щом паднеше нощ — часът на тяхното събуждане. Там провеждаха съвещанията си. Имаха на разположение дванадесет тъмни часа и решаваха как най-правилно да ги използуват.

Сдружението на четиримата мъже беше познато в подземните селения под името Котешки час. На стария простонароден, език, изпълнен с живописни приумици, който с всеки ден минава в забвение, „Котешки час“ означава ранно утро, също както „Толкова тъмно, че не можеш да различиш вълка от кучето“ означава вечерния здрач. Те дължаха навярно това прозвище на часа, когато се приключваше трудната им дейност, понеже с пукването на зората призраците се пръсваха и разбойниците се разделяха. Четворката се подвизаваше под този прякор. Когато председателят на углавния съд посетил Ласнер в затвора, за да го разпита за някакво престъпление, в което Ласнер отричал да е замесен, на въпроса на председателя:

— Но тогава кой го извърши?

Ласнер отвърнал — загадъчно за председателя на съда, но напълно ясно за полицията:

— По всяка вероятност Котешкият час.

Понякога по списъка на действуващите лица можете да се догадите за съдържанието на пиесата. Така и по състава на една шайка може да се добие представа за деянията й. Ето какви бяха прозвищата на главните съучастници от бандата Котешки час, все още запазени в специалните доклади:

Паншо, наричан още Пролетняка или Нехранимайкото

Брюжон (съществуваше цяла династия Брюжоновци, за които пак ще поговорим)

Булатрюел (Мистрията) — работника по пътищата, с когото се запознахме вече

Вдовицата

Финистер

Омир Огю, негър

Ще те чакам вторник вечер

Депешата

Фаунтлерой или Цветарката

Славния — освободен каторжник

Пръв в колата, наричан още господин Дюран

Южната еспланада

Удушвача Карманьолчето

На процент или още Особняка

Тантела марка

Бияча

Петачето или още Двата милиарда

и много други.

Няма да споменем останалите, макар че не падат по-долу. Тези имена са достатъчно красноречиви. Те обозначават не само отделни човешки същества, но различни породи хора. Всяко от тия прозвища съответствува на някоя разновидност от отвратителните гъби, които никнат под почвата на цивилизацията.

Тези същества, които рядко показваха лицата си, не се мяркаха по улиците. Денем, уморени от нощните си върлувания, те си отспиваха било във варниците, било в изоставените каменоломни в Монмартр или Монруж, а нерядко и в каналите. Заравяха се като къртици в земята.

Какво станаха тези хора? Продължават да съществуват. Открай време са съществували. Хораций е казал за тях: „Ambubaiarum collegia, pharmacopoloe, mendici, mimoe.“[2] Докато обществото остане такова, каквото е сега, и те ще бъдат същите. Те се възраждат непрестанно под мрачния прихлупен таван на подземията си от сцеждащите се социални пороци. Тези зловещи призраци се връщат във всяка епоха все едни и същи. Променили са само имената и кожата си.

Отделните индивиди се поддават на изтребление, но породата оцелява.

Способностите й се запазват неизменно. Породата си остава чиста от просяка до скитника. Отгатват кесиите в джобовете, подушват часовниците в жилетките. Обонянието им разпознава златото и среброто. Има простодушни граждани, създадени сякаш само за крадене. Нашите нощни птици ги проследяват търпеливо. Мине ли чужденец или провинциалист, трепват като паяци.

Срещнете ли, или зърнете ли само подобни личности в полунощ на някой безлюден булевард, ще ви побият тръпки. Те не приличат на хора, а са сякаш изтъкани от оживяла мъгла. Човек би казал, че се сливат неразделно с мрака, че не се отличават от него, че имат една и съща душа с тъмата и са се откроили от нощта, колкото да живеят няколко мига чудовищен живот.

Какво е нужно, за да се пръснат тези зли духове? Светлина. Потоци светлина. Нито един прилеп не може да издържи утринните зари. Залейте със светлина подземията на обществото.

[1] Адът (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Колегия на шутовете, аптекари-шарлатани, просяци и палячовци (лат.). — Б.пр. ↑

Книга осма
Престъпният бедняк

I
Мариус дири девойка с шапка, а среща мъж с каскет

Мина лятото, а след него и есента. Настана зима. Нито старият господин, нито дъщеря му стъпиха вече в Люксембургската градина. Мариус живееше с една-единствена мисъл: как да види отново нежното, любимо лице. Той търсеше постоянно, търсеше навред, но не намираше нищо. Не беше вече предишният Мариус, възторженият мечтател, решителният, пламенен и твърд младеж, дръзко предизвикващ съдбата, будният мозък, който кроеше план след план, младежкият дух, преизпълнен с проекти, замисли, горди начинания, идеи, желания. Той се влачеше като безстопанствено куче. Изпаднал беше в безпросветна печал. Всичко беше свършено. Работата не го привличаше, разходките го изморяваха, самотата му дотягаше. Необятната природа, така разнообразна и сияйна по-рано, така богата със звуци, съвети и ползотворни уроци, с мамещи далнини и кръгозори, сега му изглеждаше пуста. Струваше му се, че цялото предишно очарование е изчезнало.

Пак се унасяше в размисъл, защото не можеше да живее иначе. Но размишленията не му доставяха предишната радост. Каквото и да му нашепваха тихичко те, той отвръщаше отчаяно: „За какво ли?“

Обсипваше се с упреци. „Защо я проследих? Нима не бях щастлив, докато я гледах само? Нали и тя ме гледаше. Нима това не беше неземно блаженство? По всичко личеше, че и тя ме обича. От какво повече имах нужда? Какво друго ми трябваше? А и има ли изобщо нещо друго? Не знаех какво искам. Пада ми се…“ и тъй нататък в същия дух. Курфейрак, комуто той нищо не доверяваше, понеже беше затворен по природа, се досещаше все пак почти за всичко — защото той пък беше прозорлив по природа. Отначало го поздрави с влюбването, макар че не можеше да дойде на себе си от удивление. Но като видя, че Мариус изпада в дълбока меланхолия, той му каза:

— Виждам, че си се държал като говедо. Но здраве да е, ела с мене в Шомиер.

Веднъж, помамен от хубавото септемврийско слънце, Мариус се съгласи да отиде с Курфейрак, Босюе и Грантер на бал в Со, надявайки се — каква безумна мечта! — че може би ще я срещне там. Разбира се, не видя тази, която търсеше.

— И все пак точно тук човек може да срещне всички потънали вдън земя жени — мърмореше под носа си Грантер.

Мариус остави приятелите си на бала и се върна сам в нощта. Той вървеше пеш, уморен, трескав, с мътни и скръбни очи, зашеметен от шумните коли, които се връщаха сред облаци прах от празненството и изтрополяваха край него, претъпкани с безгрижно пеещи хора. Обезсърчен, той вдъхваше жадно острата миризма на орехите край пътя, за да освежи главата си.

Оттогава той започна да живее още по-уединено, потиснат от несподелената си мъка; сновеше като занесен, затворен в скръбта си, както вълкът се мята в клетката си, и търсеше навред изчезналата, затъпял от любов.

По същото време една случайна среща го развълнува необикновено. В малките улички близо до булеварда на Инвалидите се размина с някакъв мъж в работнически дрехи и каскет с голяма козирка, изпод която се подаваше кичур снежнобели коси. Тези хубави съвсем бели коси направиха силно впечатление на Мариус и той погледна внимателно мъжа, който крачеше бавно, потънал сякаш в скръбен размисъл. Странно, стори му се, че разпознава в него господин Льоблан. Същите коси, същият профил, доколкото се виждаше изпод каскета, същата походка, само че по-вяла. Но какво означаваха тези работнически дрехи? Защо се беше преоблякъл така? Мариус беше много озадачен.

Когато се опомни, първият му порив беше да проследи мъжа. Може би най-сетне щеше да се добере до търсената следа. Ако не друго, трябваше поне да го види отблизо и да изясни загадката. Но той се сети много късно, мъжът беше изчезнал. Завил беше навярно по някоя странична уличка и Мариус не можа да го намери. Тази среща го занимава няколко дни, после се заличи от паметта му.

„В края на краищата може би бе случайна прилика“ — каза си той.

II
Находка

Мариус живееше все още в плевника Горбо. Не обръщаше внимание на никого.

По това време всъщност в къщата нямаше други наематели освен него и семейство Жондрет, чийто наем веднъж беше платил, без впрочем да бе споменал за това нито пред бащата, нито пред майката, нито пред дъщерите. Колкото до другите наематели, едни от тях се бяха преместили, други бяха умрели, трети напуснаха принудително, понеже не си плащаха наема.

Един ден през същата тази зима слънцето проблесна за малко следобед. Беше втори февруари, точно това паметно Сретение господне, чието коварно слънце, предвестник на месец и половина студ, беше вдъхновило Матийо Ленсберг за следното двустишие, станало вече класическо:

Блесна светлината; щом като разбра,

мечката си влезе в свойта пещера.

Мариус обаче беше излязъл от своята бърлога. Здрачаваше се. Време беше да отиде на вечеря. Защото, тъй или иначе, той все пак трябваше да започне — колко несъвършени са дори най-възвишените чувства — отново да вечеря.

Тъкмо прекрачваше прага, когато чу следния забележителен монолог, произнесен от леля Мърморана, която метеше пред вратата:

— Какво ли е евтино сега? Всичко е скъпо. Само човешката мъка е евтина. Само хорската мъка нищо не струва!

Мариус тръгна бавно по булеварда към градската врата, за да свие по улица Сен-Жак. Той вървеше замислен, с наведена глава.

Внезапно почувствува, че някой го докосна в мъглата. Обърна се и съзря две дрипави момичета: едното високо и тънко, другото малко по-ниско. Те вървяха бързо, задъхани, като че ли бягаха. Идваха срещу него и го бяха бутнали мимоходом, без да искат. Мариус различи в здрача смъртно бледи лица, невчесани и разпилени коси, грозни бонета, дрипави фусти и боси крака. Девойките разговаряха тичешком. По-голямата шепнеше задавено:

— Фантетата довтасаха. Едва не ме натикаха в дранголника.

— А пък аз ги мярнах навреме — отвърна другата. — Че като хукнах, като си плюх на петите!…

Мариус разбра от техния жалък жаргон, че полицаите или градските сержанти очевидно едва не са ги уловили, но че те са успели да се измъкнат.

Двете момичета потънаха зад него в сянката на дърветата край булеварда. Белите им сенки се мяркаха известно време в мрака, после и те изчезнаха.

Мариус се спря за миг.

Тъкмо се канеше да тръгне отново, когато внезапно забеляза на земята, в краката си, някакъв сивкав пакет. Наведе се и го взе. Беше нещо като плик, с втикнати в него листове.

— Ах, окаяниците! — каза Мариус. — Навярно те са го изпуснали.

Той се върна назад, извика, но никой не му отговори. Помисли, че девойките навярно са вече далеч, пъхна пакета в джоба си и отиде да вечеря.

Докато вървеше по булеварда, зърна в тясната улица Муфтар детско ковчеже, покрито с черно платно. То беше поставено върху три стола и край него беше закрепена свещ. Спомни си за двете девойки, които срещна в здрача.

„Клети майки! — помисли си той. — По-трагично е да видят децата си пропаднали, отколкото мъртви.“

Скоро обаче Мариус забрави тези сенки, които го отвлякоха от собствените му печални мисли, и пак потъна в обичайното си занимание. Отново почна да си припомня шестте месеца на щастие и любов под кичестите дървета на Люксембургската градина, окъпана от слънце и свежест.

— Колко безрадостен стана животът ми! — въздъхна той. — Пак срещам девойки по пътя си. Само че някога срещах ангели, а сега блудници.

III
Четирите лица

Когато се събличаше вечерта, преди да си легне, Мариус напипа в джоба на сюртука прибраното от булеварда пакетче. Беше го забравил. Хрумна му, че няма да е зле да го отвори, защото то може би съдържаше адреса на девойките, ако действително беше тяхно, или какво да е указание, необходимо, за да върне пакета на лицето, което го беше загубило.

Той разкъса обвивката.

Пликът не беше запечатан и съдържаше четири писма, също незапечатани.

Те бяха адресирани.

И четирите миришеха силно на долнокачествен тютюн.

Първото писмо беше адресирано: „За госпожа маркиза дьо Грюшре, площада срещу камарата на депутатите, №…“

Мариус си помисли, че в писмото вероятно ще намери указанията, които търсеше; от друга страна, понеже то не беше запечатано, можеше да го прочете без особени скрупули.

Писмото гласеше:

„Госпожо маркизо,

Милосърдието и съчувствието са най-крепките връзки на човешкото общество. Проявете християнското си чувство и склонете състрадателния си поглед над нещастния испанец, пострадал заради своята честност и преданост към свещената кауза на легитимизма; който е заплатил с кръвта си и е пожертвувал цялото си състояние, с една дума, всичко в защита на тази кауза, а днес се намира в най-окаяно положение. Той не се съмнява, че вашата високоуважавана особа ще му окаже подкрепа и ще облекчи крайно мъчителното съществуване на един благовъзпитан и почтен воин, цял покрит с рани. Разчитам предварително на човеколюбието, което ви въодушевява, и на благосклонността, която госпожа маркизата проявява спрямо една толкова изстрадала нация. Нашата молба сигурно няма да отиде напусто, а споменът за вас не ще повехне в нашите признателни сърца.

С най-почтителни чувства имам чест да бъда, госпожо, Дон Алварес, испански капитан от кавалерията, емигрирал във Франция роялист, който понастоящем се връща в родината си и се намира в недостиг на средства, за да продължи пътуването си.“

След подписа не беше приложен никакъв адрес. Мариус потърси адреса във второто писмо, което беше адресирано:

„До милостивата госпожа графиня дьо Монверне, улица Касет №9“

Ето какво прочете в него:

„Госпожо графиньо,

Пише ви една злочеста майка на шест деца, най-малкото от които е едва осеммесечно. Самата тя болна след последното раждане и изоставена от пет месеца от мъжа си в най-непоносима оскъдица без никакви средства за препитание.

Уповавайки се на госпожа графинята, тя има честта да ви поднесе, госпожо, своите най-дълбоки почитания.

Леля Бализар“

Мариус премина на третото писмо, което беше също просба, както и другите две. То гласеше:

„До господин Пабуржо, избирател, търговец на едро на трикотажни изделия, улица Сен-Дьони, ъгъла на улица О-фер.

Позволявам си да се обърна към вас с това писмо и да ви замоля да ме дарите с драгоценното си разположение, както и да се заинтересувате от положението на един писател, който наскоро е предал драмата си в Народния театър. Сюжетът е исторически, а действието се развива в Оверн по време на империята. Стилът е непринуден, сбит и както ми се струва, не е лишен от известни литературни достойнства. На четири места има куплети за пеене. Комичното, сериозното и непредвиденото се съчетават с разнообразието на характерите и с леката романтична окраска на цялата интрига, която е наситена с тайнственост и след редица вълнуващи перипетии и много блестящи изненади идва до развръзката.

Главната ми цел е да задоволя нарастващите изисквания на съвременния човек или, с други думи, модата, тази капризна чудновата въртележка, която се поддава на всеки полъх на вятъра.

Въпреки тези качества на пиесата ми, тъй като ми са известни разочарованията, които понася всеки новак, имам основание да се опасявам, че поради завистта и егоизма на привилегированите автори театърът може да отхвърли творбата ми.

Господин Пабуржо, заслужената ви репутация на просветен покровител на писателите ми вдъхва смелост и аз се решавам да изпратя при вас дъщеря си, която ще ви изложи окаяното ни положение — без залък хляб и без топливо посред зима. Смея да ви заявя, че ви моля да ми разрешите да ви посветя тази своя драма, както и всички свои бъдещи творби, за да ви докажа колко високо ценя честта да бъда покровителствуван от вас и да украся съчиненията си с вашето име. Ако благоволите да ме удостоите с най-скромно дарение, тутакси ще съчиня стихотворение в знак на благодарност. И тези стихове, които ще се постарая да усъвършенствувам, доколкото ми е възможно, ще ви бъдат изпратени, преди още да ги включа в драмата си под форма на посвещение и преди да бъдат произнесени на сцената.

С най-дълбоки почитания към господин и госпожа Пабуржо

Жанфло, писател

П.П. В краен случай поне четиридесет су.

Извинете, че изпращам дъщеря си, а не идвам лично. Скръбни съображения, свързани със състоянието на облеклото ми, не ми позволяват, уви, да излизам от къщи…“

Мариус отвори най-сетне четвъртото писмо. Той прочете на плика: „До господин благотворителя от църквата «Сен-Жак-дю-О-Па»“.

Писмото съдържаше следните няколко реда:

„Ако благоволите да придружите дъщеря ми, ще видите най-окаяната нищета и аз ще мога да ви покажа удостоверенията си.

Когато се запознаете със съдържанието им, великодушната ви душа ще се преизпълни с топло съчувствие, защото истинските философи са винаги податливи на силни вълнения.

Ще се съгласите, състрадателни господине, че човек трябва да е изпитал жестока оскъдица, за да се реши, колкото и унизително да е това, да поиска от властите да удостоверят бедственото му положение, за да извоюва макар и незначително облекчение. Човек не е свободен дори да страда и да умре от изтощение, а трябва да чака напразно да му се притекат на помощ. Съдбата е толкова убийствена за едни и така щедра и благосклонна към други.

Очаквам посещението или подаянието ви, ако, разбира се, благоволите да го направите, и ви моля да приемете почтителните чувства, с които оставам, великодушни господине, ваш най-смирен и покорен слуга

П. Фабанту, драматичен артист“

След като прочете тези четири писма, Мариус остана в същото неведение, както и по-рано.

Преди всичко нито един от подписите не беше придружен от адрес.

Освен това те бяха написани привидно от четири различни индивида — дон Алварес, леля Бализар, писателя Жанфло и драматичния артист Фабанту, само че — странна подробност — и четирите бяха написани от една и съща ръка.

Какво друго можеше да бъде заключението, освен че изхождат от едно и също лице?

Още едно обстоятелство правеше правдоподобно това предположение: четирите писма бяха написани на една и съща хартия — груба и пожълтяла, и от тях се излъчваше една и съща миризма на тютюн. Освен това, макар че имаше очевиден стремеж да се разнообрази стилът, в тях се срещаха едни и същи правописни грешки, повтаряни нехайно и невъзмутимо; и писателят Жанфло пишеше точно толкова грамотно, колкото и испанският капитан.

Излишно беше да се мъчи да разбули тази дребна тайна. Ако не беше намерил съвсем случайно пакета, можеше да помисли, че е жертва на мистификация. Мариус беше много тъжен, за да се поддаде на шегата на случая и да вземе участие в играта, която му предлагаше улицата. Струваше му се, че играе на сляпа баба с тези четири писма, които се подиграваха с него.

От друга страна, нищо не доказваше, че са ги изпуснали двете момичета, които Мариус беше срещнал на булеварда. В края на краищата тия листчета нямаха никаква стойност.

Мариус ги пъхна обратно в плика, захвърли го и си легна.

Към седем часа сутринта той се беше вече измил и закусил и се канеше да седне да работи, когато някой почука лекичко на вратата.

Понеже не притежаваше нищо ценно, той никога не изваждаше ключа, освен в съвсем редки случаи, когато имаше неотложна и срочна работа. Впрочем дори когато го нямаше, ключът стърчеше в ключалката.

— Някой ден ще ви оберат — заплашваше го леля Бюргон.

— Няма какво да ми вземат! — отвръщаше Мариус.

И все пак веднъж му откраднаха чифт стари ботуши за голямо задоволство на леля Мърморана.

На вратата се потропа втори път, все така тихичко.

— Влезте — каза Мариус.

Вратата се отвори.

— Какво обичате, лельо Бюргон? — попита Мариус, без да вдига очи от книгите и ръкописите, разстлани на масата.

— Извинете, господине — отвърна му нечий глас, който не беше гласът на леля Мърморана.

Пресипнал от ракия или други спиртни напитки, хриплив и дрезгав старчески глас, който прозвуча глухо и задавено.

Мариус се извърна рязко и съгледа една девойка.

IV
Роза в нищетата

В рамката на полуотворената врата беше застанало съвсем младо момиче. Прозорчето на таванската стаичка, която се намираше точно срещу вратата, го заливаше с белезникава светлина. Изпито, хилаво и мършаво създание, само по риза и фуста върху настръхналото от студ вледенено тяло. Връв на кръста, връв в косите, остри рамене, стърчащи изпод ризата, пръстеносиви ключици, бледо, анемично лице под руси коси, червени ръце, повехнали, полуотворени устни, щърба уста, посърнали очи с дръзко и покварено изражение: тяло на недоразвита девойка и поглед на опитна жена. Смесица от петдесет и петнадесет години. Едно от тия крехки и същевременно опасни същества, които пораждат трепет, ако не извикат сълзи.

Мариус се беше изправил и разглеждаше смаян това призрачно създание, излязло сякаш от някакъв кошмарен сън.

Най-покъртителното беше, че момичето очевидно съвсем не беше грозно по рождение. Напротив, по всичко изглеждаше, че е било хубаво като дете. Младежката миловидност все още се бореше с преждевременната грозна състареност, причинена от разврата и мизерията. На шестнадесетгодишното лице гаснеше последният остатък от някогашната хубост, както лъчите на бледото слънце помръкват още призори под невзрачните облаци на зимния ден.

Това лице не беше съвсем непознато на Мариус. Струваше му се, че го е виждал някъде.

— Какво обичате, госпожице? — попита той.

Девойката отговори все със същия глас на пиян каторжник:

— Нося ви едно писмо, господин Мариус.

Тя го назова по име. Безспорно търсеше именно него. Но коя беше тази девойка? Откъде знаеше името му?

Без да чака покана, тя влезе. Прекрачи решително прага, оглеждайки цялата стая и неоправеното легло с такава липса на свян, че да ви се доплаче от мъка. Беше боса. През широките дупки на фустата й прозираха дългите й крака с кокалести колене. Тя зъзнеше.

Действително държеше в ръка някакво писмо, което подаде на Мариус.

Когато отвори писмото, Мариус забеляза, че огромната тестена лепенка беше още мокра. Посланието едва ли идваше от много далеч. Той прочете:

„Млади момко, любезни ми съседе,

Научих за добросърдечието, което сте проявили, като сте платили преди шест месеца наема ми. Бъдете благословени, млади момко. По-голямата ми дъщеря ще ви каже, че сме останали без къшей хляб вече два дни и четиримата, а жена ми лежи болна. Ако не се лъжа във вас, смея да се надявам, че вашето благородно сърце ще се трогне от гореизложеното и ще ви внуши желанието да покажете благосклонност към мене, като благоволите да ми направите скромно подаяние.

С отлична почит към вас, дължима на благодетелите на човешкия род,

Жондрет

Дъщеря ми ще чака вашите разпореждания, драги господин Мариус.“

Писмото изигра ролята на свещ, внесена в тъмен зимник, по отношение на загадъчното приключение, което занимаваше Мариус още предната вечер. Всичко се изясни тутакси.

Това писмо имаше същия произход, както и другите четири. Същият почерк, същият стил, същият правопис, същата хартия, същата миризма на тютюн.

Налице бяха пет послания, пет разказа, пет имена, пет подписа, но само един подател. Испанският капитан дон Алварес, злочестата леля Бализар, драматичният писател Жанфло, старият артист Фабанту се наричаха и четиримата Жондрет, ако, разбира се, самият Жондрет се наричаше действително така.

Макар че обитаваше доста отдавна плевника Горбо, Мариус, както вече казахме, почти не беше виждал и дори бегло не беше зърнал най-близките си съседи. Умът му беше зает другаде, а където са мислите ни, натам са насочени и погледите ни. Неведнъж навярно се беше разминавал със семейството Жондрет по коридора или стълбите. Но те представляваха за него само неясни силуети. Той им обръщаше толкова малко внимание, че предната вечер се бе сблъскал на булеварда с дъщерите, без да ги познае; а явно беше срещнал именно тях. Момичето, което влезе преди малко в стаята му, едва-едва събуди в него ведно с отвращението и състраданието смътния спомен, че го е виждал някъде.

Сега всичко му стана ясно. Разбра, че съседът му беше станал в окаяното си положение професионален изнудвач на милосърдни благодетелни личности, че си набавяше адреси и че пишеше под измислени имена на хора, които смяташе богати, а дъщерите носеха писмата на свой риск и отговорност, защото този баща беше стигнал дотам, че излагаше на опасност собствените си дъщери. Той бе започнал игра със съдбата и те бяха неговият залог. Мариус се догаждаше, че по всяка вероятност, ако съдеше по тяхното държане предната вечер, по запъхтяното им бягане, страха и дочутите думи на тарикатски език, тези нещастни девойки упражняваха и друг кой знае какъв съмнителен занаят. Тези обстоятелства в настоящото несъвършено човешко общество обясняваха появата на двете отвергнати същества, нито деца, нито девойки, нито жени, едновременно порочни и невинни, чеда на нищетата.

Жалки създания, без име, без възраст, без пол, негодни вече нито за зло, нито за добро, които, едва излезли от люлката, загубват всичко на този свят: и свобода, и добродетел, и чувство за отговорност. Души, едва разцъфнали вчера и посърнали днес, подобно падналите на улицата цветя, които вехнат в калта, докато бъдат смазани от някое колело.

Докато Мариус не сваляше от нея изумения си скръбен поглед, девойката шареше из таванската стаичка, дръзка като привидение. Тя сновеше насам-натам, без да я е грижа, че е полугола. Сегиз-тогиз раздърпаната й, съдрана риза се смъкваше чак до кръста. Тя разместваше столовете, разбутваше тоалетните принадлежности върху скрина, пипаше дрехите на Мариус, тършуваше из ъглите.

— Охо! — възкликна внезапно гостенката. — Вие сте имали и огледало!

Тя си тананикаше, като че ли беше сама, откъси от някакъв водевил, непристойни куплети, на които нейният гърлен пресипнал глас придаваше нещо зловещо. Но под дръзкото й държане се долавяше необяснима напрегнатост, нервност и накърнена гордост. Зад безочието понякога се крие срам.

Едва ли би могла да се види по-тъжна гледка от тази девойка, която се мяташе или по-скоро подхвърчаше из стаята като птица с прекършено крило или като подплашена от дневната светлина сова. Чувствуваше се, че при други условия, при друго възпитание и друга участ веселото свободно държане на момичето можеше да бъде приятно и очарователно. Сред животните никога не се случва родена за гълъбица птица да се превърне в рибар. Това може да се срещне само сред хората.

Мариус се замисли и я остави да прави каквото си ще.

Девойката се приближи до масата.

— Колко много книги!

В помръкналите й очи проблесна пламък.

— Аз мога да чета — добави тя и в гласа й се прокрадна задоволството, че може да се похвали с нещо; никое човешко същество не може да устои на това изкушение. Тя посегна поривисто към разтворената на масата книга и зачете свободно: — „… Генерал Бодуен получи заповед да превземе с пет дружини от бригадата си замъка Угомон, разположен посред равнината при Ватерло…“ Ватерло ли? — прекъсна четенето тя. — Това име ми е познато. Там преди много време е станало сражение. И баща ми е участвувал в него. Баща ми е служил в армията на императора. И сега всички в къщи сме отчаяни бонапартисти, знаете ли? При Ватерло сме се били против англичаните.

Тя остави книгата, взе перото и се провикна:

— Мога и да пиша!

После натопи перото в мастилото и се обърна към Мариус:

— Искате ли да видите? Ето ще напиша нещо за вас.

Преди той да смогне да й отговори, тя написа на белия лист, който лежеше на масата:

„Фантетата довтасаха.“

После захвърли перото и добави:

— Няма правописни грешки. Можете да се уверите сам. Ние сме ходили на училище, и сестра ми, и аз. Не винаги сме били такива. Не бяхме възпитани за…

Тя не довърши думите си, втренчи угасналия си поглед в Мариус и избухна в смях. После с тон, в който се долавяше цялата й заглушена от цинизма горест, завърши:

— Не е болка за умирачка я!

И тутакси затананика весело следната песничка:

Татко, хлебец дай ми само!

Няма пак храна.

Много е студено, мамо.

Няма топлина.

                        Боса, гола,

                        зъзне Лола,

                        гладен пак

                        плаче Жак!

Недовършила още песента си, тя възкликна:

— Ходите ли понякога на театър, господин Мариус? Аз ходя. Имам братче, то е приятел с артистите и ми дава понякога билети. Само че аз не обичам местата в галерията. Много е тясно и неудобно. Освен това понякога има всевъзможни грубияни или пък типове, които отвратително вонят.

После тя се вгледа в Мариус и лицето й придоби особено изражение, когато му каза:

— Знаете ли, че вие сте много хубав младеж, господин Мариус?

И в същия миг и на двамата им мина една и съща мисъл, при която тя се усмихна, а Мариус се изчерви.

Девойката се приближи до него и сложи ръка на рамото му:

— Вие не ме поглеждате, но аз ви познавам, господин Мариус. Срещала съм ви по стълбите, освен това, когато съм се разхождала близо до Аустерлиц, съм ви виждала, като отивате у един старик, дядо Мабьоф, който живее натам. Колко сте хубав така, с разрошени коси.

Тя се стараеше да придаде меки нотки на гласа си, а се получаваше само шепот. Част от думите й се загубваха, докато стигнат от ларинкса до устните й подобно звуци на пиано, на което липсват някои струни.

Мариус се беше отдръпнал леко.

— Госпожице — каза той с обичайната си ледена сдържаност, — струва ми се, че тук има един ваш пакет. Позволете ми да ви го предам.

И той й подаде плика с четирите писма.

Тя плесна с ръце и възкликна:

— Къде ли не го търсихме!

После грабна бързо пакета и разтвори плика, като не преставаше да бъбри:

— Господи боже! Утрепахме се да го търсим, сестра ми и аз. Вие ли го намерихте? На булеварда, нали? Сигурно е било на булеварда. Паднал е навярно, като тичахме. Тази мухла, сестра ми, го е изпуснала. Като се прибрахме, беше пропаднал вдън земя. Понеже не искахме да ни бият, да не би да сме приритали за бой? Хич не ни е притрябвал! Ни най-малко не ни е притрябвал! Затова казахме на нашите, че сме занесли писмата, но че са ни показали пръст. А ето къде били горките писма! Как разбрахте, че са мои? Ах, да, по почерка. Значи, във вас се блъснахме снощи. Ами че нищо не се виждаше! Аз попитах сестра ми: „В мъж ли се блъснахме?“ А сестра ми каза: „Струва ми се, че беше някакъв мъж.“

Докато говореше, девойката отвори плика, адресиран до благодетеля от църквата „Сен-Жак-дю-О-Па“.

— Я виж ти! — възкликна тя. — Това писмо било за стареца, който ходи на черква. Всъщност сега е точно време за него. Ще му го занеса. Може би ще ни даде нещо, за да обядваме.

Тя се разсмя и добави:

— Знаете ли какво ще значи за нас да се наобядваме днес? Това ще значи да изядем наведнъж онзиденшния си обед, онзиденшната вечеря, вчерашния обед и вчерашната вечеря. Какво? Не сте доволни? Пукайте тогава, кучета!

Това припомни на Мариус повода за посещението на клетата девойка.

Той бръкна в жилетката си, но не намери нищо.

Тя продължаваше да говори, като че ли Мариус не беше в стаята:

— Понякога излизам вечер. Кога се върна, кога не. Миналата зима, преди да се настаним тук, живеехме под мостовете. Притискахме се един до друг, за да не замръзнем. По-малката ми сестра все ревеше. У, колко е тъжно да се гледа водата. Когато ми идеше да се удавя, казвах си: „Да има да взема, много е студена.“ Понякога излизам сама, ако ми се прииска, и спя в канавките. Знаете ли, когато нощем се разхождам по булеварда, дърветата ми изглеждат като вили, а къщите — черни и огромни като кулите на „Света Богородица“. Белите стени ми изглеждат като река и аз си казвам: „Я виж ти, там имало вода!“ А звездите са като лампиони при илюминация, те като че ли пушат, вятърът ги гаси, а на мен ми се завива свят, в ушите ми цвилят коне. И макар че е посред нощ, счуват ми се латерни и предачни машини и какво ли не. Струва ми се, че ме замерват с камъни и аз бягам, накъдето ми видят очите, а всичко се върти, върти! Толкова особено се чувствува човек, когато дълго не е ял.

И тя го погледна с блуждаещ поглед.

След като пребърка основно джобовете си, Мариус успя да събере пет франка и шестнадесет су. Това беше цялото му състояние в момента. „Все някак ще ми стигнат, за да вечерям днес, а утре ще видим.“ Той задържа шестнадесетте су и даде петте франка на девойката.

Тя сграбчи монетата.

— Отлично! И за нас изгря слънце!

И това слънце сякаш притежаваше свойството да разтопи в мозъка й натрупаните лавини от тарикатски жаргон, защото тя започна да плещи несвързано:

— Пет франка! Нови-новенички! С кралската физиомутра! И при това оградена с колело! Ех, че ценно! Ужасно сте шик! Тупкалото ми ви принадлежи! Да живеят безделниците! Два дни плюсканица! И мръвчици! И печено! Ще си хапнем и пийнем до насита!

Тя загърна развлечената си риза, поклони се дълбоко на Мариус, махна му дружески с ръка и се отправи към вратата с думите:

— Довиждане, господине. Все пак аз ще отида да потърся моето старче.

Като минаваше край скрина, девойката съгледа коричка изсъхнал хляб, покрит с прах и плесен. Сграбчи го жадно и го загриза.

— Един път! Ама кораво като кокал! Зъбите да си строши човек!

И излезе от стаята.

V
Благословената шпионка

Мариус живееше от пет години в бедност и оскъдица, можем да кажем дори, в нищета, но той едва сега си даде сметка, че никога не беше изпитвал истинска мизерия. Преди малко се сблъска с нея. Жалкото създание, което току-що бе видял, я въплъщаваше. Този, който е познал само нищетата на мъжа, не е видял нищо, докато не види нищетата на жената. А който е видял само нищетата на жената, не е видял нищо, докато не види нищетата на детето.

Когато мъжът стигне до крайна несрета, той се решава на крайни средства. Горко на беззащитните създания край него! Той се вижда лишен от всичко наведнъж — работа, заплата, хляб, огън, смелост, добра воля. Струва му се, че навън угасват зарите на деня, а вътре в него угасва нравствената светлина; тогава мъжът се насочва към по-слабите — жената и детето — и ги насилва грубо да вършат безчестия.

Тогава можете да станете свидетел на най-големи ужаси. Отчаянието е оградено с крехки прегради и всички изходи водят към престъплението и порока.

Здраве, младост, чест, свещен целомъдрен свян на юношеско тяло, сърце, девственост, срамежливост — нежна епидерма на душата — биват трагично потъпкани в безогледното търсене на материални средства, което неминуемо се натъква на безчестието и го приема. Мъгливо смешение на полове, роднински връзки, възрасти, пороци и невинност — конгломерат, в който се сливат и спояват бащи, майки, деца, братя, сестри, мъже, жени, девойки. Облегнати един на друг, те са затънали в гибелен вертеп и си разменят унили погледи. О, клети създания! Колко са бледи! Как зъзнат! Като че населяват друга планета, много по-отдалечена от слънцето, отколкото нашата земя.

Тази девойка беше за Мариус все едно пратеница на мрака.

Тя разкри пред него нова, грозна страна на нощта.

Мариус беше едва ли не готов да се упрекне, че бленуванията и любовното му увлечение не му позволяваха до този ден да надникне в живота на съседите си. Той беше платил, вярно, наема им, но воден само от неосъзнат порив; всеки друг на негово място би сторил същото. Но нима той, Мариус, не беше длъжен да стори много повече? Как е възможно! Само една стена го делеше от тези изоставени същества, които се бъхтеха пипнешком в нощта, извън човешкото общество, той се разминаваше ежедневно с тях, той беше, така да се каже, крайната брънка на веригата, която ги свързваше с човешкия род. Те дишаха или по-скоро хъркаха предсмъртно край него, а той не им обръщаше никакво внимание. Всеки миг, всеки ден слушаше техните стъпки, движения, говор, без да ги чува. Думите им криеха вопли, които той изобщо не долавяше. Мисълта му блуждаеше другаде. Тя беше заета с блянове, с несбъднати мечти, с въображаема любов, с безумни въжделения. А в това време човешки същества, негови братя в името на Христа, братя в името на народа, се гърчеха в изнемога край него. Умираха без нужда. А той беше едва ли не съучастник на тяхната неволя, утежняваше я дори. Защото, ако те имаха друг съсед, не така занесен в химери, по-внимателен, обикновен, милостив човек, той щеше да забележи нищетата им, щеше да чуе тревожния им зов и може би отдавна вече това семейство щеше да бъде приютено и спасено. Те безспорно изглеждаха покварени, извратени, безчестни, ако щете дори, гнусни, но рядко се случва да изпаднеш, без да се опорочиш. Независимо от това има една граница, отвъд която хората престават да различават нещастниците от безчестниците и ги смесват под едно и също съдбоносно име: клетници. Чия е вината? И нима милосърдието не трябва да бъде толкова по-голямо, колкото по-низко е падението?

Докато си отправяше тези упреци — защото Мариус понякога подобно на всички истински честни хора ставаше сам на себе си съдник и се укоряваше по-строго, отколкото заслужаваше — той не откъсваше поглед от стената, която го делеше от Жондретови, сякаш натежалият му от състрадание поглед можеше да преодолее преградата и да стопли злочестите му съседи. Стената беше изградена от летви и греди, замазани с тънък пласт хоросан. Както вече видяхме, през нея се чуваше съвсем ясно не само всеки глас, но и всяка дума. Само завеян мечтател като Мариус можеше толкова дълго да не забележи това! Междинната стена, покрита с грапава мазилка, не беше облепена с книжни тапети нито откъм него, нито откъм тях. Мариус я разглеждаше почти несъзнателно. Понякога човек е по-наблюдателен и зорък, когато мисли за нещо друго, отколкото когато вниманието му е съсредоточено. Той внезапно се изправи. Беше съзрял горе, близо до тавана, триъгълна дупка, образувана от три кръстосани летви с незамазано празно пространство между тях. Гипсът, който по всяка вероятност го беше запълнял, се беше изкъртил и ако Мариус стъпеше на скрина, можеше да надзърне през отвора в стаичката на съседите си. Любопитството е свойствено на съчувствието; то дори се явява негов дълг. Дупката беше истинска шпионка. Позволено е да надзърнем в хорската несрета, когато искаме да я облекчим.

„Да видим що за хора са съседите ми и докъде са стигнали“ — помисли си Мариус.

Той се покатери на скрина, долепи око до отвора и погледна.

VI
Човекът-хищник в бърлогата си

Градовете, както и горите, си имат пещери, в които се спотайват техните най-зли и най-страшни зверове. Само че в градовете се крият свирепи, долни и жалки твари или, с други думи, уроди, докато в горите се крият свирепи, но диви и величави животни или, с други думи, красиви образци на сътворението. Ако речем да сравним свърталищата на едните и другите, редно е да предпочетем бърлогата на звяра пред човешката бърлога. Пещерите безспорно превъзхождат бордеите.

В такъв именно бордей беше надзърнал Мариус.

Мариус беше беден и наредбата на стаичката му бе оскъдна. Но както бедността му се отличаваше с благородство, така и таванската му стаичка блестеше от чистота. Бърлогата, в която беше надникнал, изглеждаше отвратителна. Мръсна, воняща, тъмна, неприветлива. Дървен стол, разклатена маса, няколко стари ощърбени глинени съда и два неописуеми одъра в дъното служеха за мебелировка. Таванско прозорче с четири стъкла, цялото замрежено от паяжини, служеше за осветление. През прозорчето проникваше точно толкова светлина, колкото човешкото лице да изглежда призрачно. Стените сякаш боледуваха от проказа, отрупани целите с белези и струпеи като обезобразено от тази ужасна болест лице. Гнойна влага беше избила по тях. Тук-таме личаха непристойни рисунки, надраскани с въглен.

Стаята, която обитаваше Мариус, беше застлана с изпокъртени тухли. Съседната стая нямаше нито тухлен, нито дъсчен под. Хората стъпваха направо върху мазилката, съвсем почерняла от краката. По този неравен под, чиито вдлъбнатини бяха натъпкани с прах и по който минаваше всичко, но не и метлата, се ширеха причудливи съзвездия от стари терлици, чехли и мръсни парцали. Между другото тази стая имаше камина, затова наемът беше четиридесет франка годишно В камината имаше какво ли не: мангал, тенджера, счупени дъски, провесени на гвоздеи дрипи, клетка с птиче, пепел и даже малко огън. Две унило димящи главни.

Още едно нещо допринасяше за мрачния изглед на стаята. Тя беше просторна. Виждаха се всевъзможни чупки, ъгли и тъмни ниши, стрехи, заливи и носове, до които погледът не можеше да проникне и където ви се струваше, че се спотайват големи колкото юмрук паяци, дълги цяла стъпка мокрици, а, кой знае, може би и някакви чудовищни човешки същества.

Единият одър беше до вратата, а другият до прозореца. И двата опираха до камината, точно срещу Мариус.

В съседния до отверстието на Мариус ъгъл беше закачена в черна рамка цветна гравюра, под която с едри букви беше написано: „СЪН“. Гравюрата изобразяваше задрямала жена, държаща на колене заспало дете. В облака над жената се виеше орел с корона в човката си. Без да се събужда, майката отстраняваше короната от главата на детето. В дъното, обкръжен от сияние, се виждаше Наполеон, облегнат на лазурна колона с жълт капител, на която се четеше следният надпис:

МАРЕНГО

АУСТЕРЛИЦ

ЙЕНА

БАГРАМ

ЕЛОУ

На пода под гравюрата беше подпряна изправена на стената широка дъска — може би обърната откъм гърба картина или рамка, боядисана по всяка вероятност от лицевата страна, или най-сетне снето от стената огледало, което бе забравено там, докато го окачат повторно.

Пред масата, върху която Мариус видя мастилница, перо и листове, седеше шестдесетинагодишен мъж, дребен, мършав, блед, с блуждаещ поглед и хитро, жестоко и неспокойно изражение. Отвратителен мошеник.

Ако Лаватер би зърнал лицето му, би открил у него смесица от лешояд и прокурор. Хищникът и кроячът на процеси се допълваха и загрозяваха един друг, като кроячът на процеси придаваше отсянка на мерзост на хищника, а хищникът отсянка на жестокост на заядливия прокурор.

Мъжът имаше дълга сива брада. Облечен беше в женска риза, през която се виждаха косматите му гърди и обраслите със сиви косми голи ръце. Под фустанелата се подаваше окалян панталон, а от продънените ботуши стърчаха пръстите на краката му.

В устата си беше пъхнал лула и пушеше. В жилището нямаше троха хляб, но, изглежда, все още имаше тютюн.

Той пишеше по всяка вероятност някакво писмо от рода на тия, които бе намерил Мариус.

В ъгъла на масата се виждаше оръфана червеникава книга. По излезлия от мода малък формат на изданието личеше, че е роман. На корицата се ширеше напечатано с големи букви заглавие:

„БОГ, КРАЛЯТ, ЧЕСТТА И ДАМИТЕ

ОТ ДЮКРЕ-ДЮМИНИЛ, 1814 ГОДИНА“

Мъжът говореше високо, без да престава да пише, и Мариус чуваше ясно думите му.

— Ако човек се замисли, ще види, че и помен няма от равенство дори и след смъртта. Та погледнете гробището Пер-Лашез! Големците и богаташите — в горния край, покрай павираната алея с акациите. Могат да дойдат досам гроба си с кола. А нищожествата, голтаците, клетниците, кой ще се церемони с тях, набутват ги в прогизнали от влага дупки в долния край на гробището, където трябва да газят кал до колене. Заравят ги там, за да изгният по-бързо. И до гроба им не можеш да идеш, без да затънеш в тинята.

Той прекъсна речта си, удари с юмрук по масата и прибави, скърцайки със зъби:

— Ах, иде ми да разкъсам всичко живо!

Дебела жена, на която с еднакво основание можеха да се дадат четиридесет и сто години, беше приклекнала край камината, опряла туловище на босите си пети.

И тя беше само по риза и плетена фуста, закърпена с парчета излиняло сукно. Половината фуста не се виждаше под грубата й платнена престилка. Макар че се беше прегърбила и свила на две, веднага си личеше, че е едра. Изглеждаше като исполинка край мъжа си. Косите й бяха много грозни: червеникаворуси, прошарени и отгоре на всичко тя час по час ги разрошваше с огромните си мазни ръце с широки плоски нокти.

На земята до нея се валяше отворена книга със същия формат като другата, вероятно втората част на романа.

На единия одър седеше с увиснали крака високо бледо момиченце, почти голо. То като че нито слушаше, нито виждаше, нито живееше.

По всяка вероятност — по-малкото сестриче на девойката, която беше дошла при Мариус.

Изглеждаше единадесет или дванадесетгодишно. При по-внимателно вглеждане ставаше ясно, че беше най-малко на петнадесет години. Това именно момиченце беше казало предната вечер: „Че като хукнах, като си плюх на петите…“

То спадаше към хилавите деца, които дълго изглеждат недоразвити, а после внезапно израстват бързо. Жалки човешки издънки, отгледани в разсадника на нищетата. Те не познават нито детство, нито юношество. На петнадесет години изглеждат като на единадесет, а едва навършили шестнадесет години, изглеждат на двадесет. Днес са още малки момичета, а утре са вече жени. Като че ли вземат на няколко разкрача живота, за да свършат по-бързо с него.

Засега това създание изглеждаше още дете.

Между другото в тази стая нямаше нито следа от трудов живот: нито стан, нито чекрък, нито каквото и да било сечиво. Само в единия ъгъл бяха струпани съмнителни железа. Чувствуваше се мрачната неохота за работа, свойствена на отчаянието, която се явява предвестница на агонията.

Мариус погледа известно време тази злокобна стая, по-страшна от раззинал се гроб, защото в нея все още потръпваха човешки души, все още трепкаше живот.

Таванската стая, сутеренът, подземието, където се бъхтят някои бедняци, в най-долния трюм на обществената сграда, не са още самият гроб, а неговото преддверие. Но подобно на богаташите, украсяващи най-пищно входа на дворците си, смъртта, която се е спотаила съвсем наблизо, излага най-грозната нищета пред прага си.

Мъжът се беше умълчал. Жената не казваше нищо, момичето сякаш не дишаше. Само перото скърцаше по хартията.

Мъжът промърмори, като продължаваше да пише:

— Мизерници! Мизерници! Всички са мизерници!

Този вариант на Соломоновото хвалебствие извика скръбна въздишка у жената.

— Успокой се, гълъбче. Не се мъчи, миличък. Много си добър, че им пишеш на всички тия гадове, мъжленцето ми.

В немотията, също както в студа, телата се притискат едно до друго, но сърцата се отдалечават. По всяка вероятност жената беше обичала някога този мъж, доколкото беше способна на обич, но навярно тази любов беше угаснала под ежедневните взаимни укори за непоносимата несрета, която гнетеше цялото семейство. У нея беше останало само пепел от някогашната привързаност към мъжа й. Обаче, както често се случва, гальовните обръщения бяха оцелели. Тя продължаваше да му казва: миличък, гълъбче, мъжленце, но само с устата, докато сърцето й всъщност мълчеше.

Мъжът пак заскърца с перото.

VII
Стратегия и тактика

Потиснат от гледката, Мариус се канеше да слезе от импровизираната си наблюдателница, когато ненадеен шум привлече вниманието му и го накара да се закове на мястото си.

Вратата на съседната бърлога се отвори и на прага застана голямата дъщеря.

Тя беше нахлузила на краката си големи мъжки обувки, целите в кал, полепена дори по зачервените й глезени, и беше наметната с разпокъсан шал, който Мариус не бе видял върху раменете й по-рано, защото навярно тя го беше оставила пред неговата врата, за да изглежда по-достойна за съжаление, и го беше взела, излизайки. Девойката влезе, бутна вратата зад себе си, спря се, за да си поеме дъх, защото беше съвсем запъхтяна, и изкрещя, цяла сияеща от радостно възбуждение:

— Той идва!

Бащата отправи поглед към нея, майката извърна глава, само малкото момиче не помръдна.

— Кой? — попита бащата.

— Господинът!

— Благотворителят?

— Да.

— От църквата „Сен-Жак“?

— Точно той.

— Старикът?

— Да.

— Ще дойде тук?

— Идва след мене.

— Сигурна ли си?

— Разбира се.

— Кажи, наистина ли идва?

— Идва с файтон.

— С файтон! Ами че той е истински Ротшилд!

Бащата се изправи.

— От къде на къде си толкова сигурна? Как успя да дойдеш преди него, щом той идва с файтон? Даде ли му поне правилно адреса? Обясни ли му, че е последната врата в дъното на коридора, вдясно. Дано не сбърка! В църквата ли го намери? Прочете ли писмото ми? Какво ти каза?

— Дъра-бъра, дъра-бъра! — каза дъщерята. — Много бързаш бе, човече. Слушай сега, влязох аз в църквата, а той стоеше на обичайното си място. Аз му се поклоних и му връчих писмото. Той го прочете и ми каза: „Къде живеете, моето момиче?“ Аз отвърнах: „Ще ви заведа, господине.“ — „Не — каза той. — Дайте ми адреса си. Дъщеря ми трябва да направи някои покупки. Ще взема файтон, за да дойда у вас, така че ще пристигнем едновременно там.“ Аз му дадох адреса. Когато му казах улицата и номера, той като че ли се изненада и се поколеба за миг, после каза: „Няма значение. Ще дойда.“ Когато свърши службата, аз го дочаках да излезе от черквата с дъщеря си и ги видях, като се качиха във файтона. Обясних му естествено, че трябва да потропа на последната врата в дъното на коридора, вдясно.

— А защо си така сигурна, че ще дойде?

— Видях преди малко файтона, като се зададе по улица Пти-Банкие. Затова се затичах с все сили.

— Откъде знаеш, че е същият файтон?

— Много просто, запомних номера!

— И какъв беше номерът?

— 440.

— Браво, сече ти акълът!

Момичето погледна дръзко баща си и посочи обувките на краката си.

— Може би наистина ми сече акълът, но ще ти кажа, че никога вече няма да обуя тия калеври и да не съм ги видяла вече. Първо, с тях ми е по-студено, и, второ, цялата ме опръскват с кал. Има ли нещо по-противно от тия жвакащи подметки, които по целия път правят: „Шляп, шляп, шляп!“ Предпочитам да си ходя боса.

— Имаш право — отвърна бащата с кротък тон, който странно противоречеше с грубостта на девойката, — само че няма да те пущат в църквите. Бедните трябва да са обути. При дядо Господ не се ходи бос — добави той горчиво. После се върна на предмета, който занимаваше мисълта му: — Наистина ли си напълно сигурна, че той идва?

— Върви по петите ми.

Мъжът се изправи. Лицето му просто светна.

— Чуваш ли, жено! — викна той. — Благотворителят идва. Угаси огъня.

Майката, смаяна, не помръдна.

Ловък като клоун, бащата сграбчи нащърбеното гърне от камината и плисна вода върху главните.

После се обърна към голямата си дъщеря:

— Издъни стола!

Момичето нищо не проумяваше.

Той хвана стола и с един ритник изтърбуши сламата. Кракът му излезе от другата страна.

Докато си издърпваше крака, попита дъщеря си:

— Студено ли е навън?

— Много. Вали сняг.

Бащата се обърна към малкото момиче, което седеше на одъра до прозореца, и му кресна гръмогласно:

— Бързо! Скачай от леглото, мързелано! Никога ли няма да свършиш и ти някаква работа! Счупи едно стъкло!

Малката скочи трепереща от леглото.

— Счупи стъклото, ти казвам! — повтори той.

Детето го гледаше втрещено.

— Не чуваш ли? Казвам ти да счупиш едно стъкло.

Смъртно уплашено, детето се изправи покорно на пръсти и удари стъклото с юмрук.

Стъклото се счупи и се разпръсна шумно по пода.

— Много добре! — заяви бащата.

Той имаше тържествен и решителен вид. Очите му шареха бързо из всички ъгълчета на стаята.

Човек би го взел за генерал, който прави последни приготовления преди сражението.

Майката, която не беше казала още нито дума, се повдигна и попита с глух, провлечен глас, като че думите се парализирваха на устата й:

— Какво смяташ да правиш, миличък?

— Легни в леглото — каза в отговор мъжът.

Тонът му не търпеше възражения. Майката се подчини и се отпусна тежко на единия одър.

От ъгъла долитаха хълцания.

— Какво има? — изкрещя бащата.

Без да излезе от тъмната ниша, където се беше сгушила, малката дъщеря показа окървавената си ръка. Беше се наранила при счупването на стъклото. Тя се приближи до одъра на майка си, хълцайки безгласно.

Сега майката се изправи и кресна:

— Виждаш ли какви глупости вършиш? Порязала си е ръката, за да счупи пустото ти стъкло!

— Още по-хубаво! — каза мъжът. — Точно това исках.

— Как? Още по-хубаво ли! — изненада се жената.

— Тихо! — отвърна бащата. — Отменям свободата на словото!

После раздра женската риза, която беше навлякъл, и уви чевръсто с парцала кървящата китка на дъщеря си. След това погледна със задоволство скъсаната си риза.

— Сега и ризата е както трябва. Всичко е наред. През прозореца свиреше леден вятър и нахлуваше в стаята. Ведно с него проникваше и мъгла и се разстилаше като белезникав памук, разчепкван от невидими пръсти. Пред счупения прозорец подхвърчаха едри снежинки. Студът, предвещан от слънчевото Сретение господне предния ден, действително беше настъпил.

Бащата се огледа околовръст, сякаш за да се увери, че не е забравил нищо. Взе старата лопата и засипа с пепел мокрите главни, за да не се виждат никак.

После се изправи и се облегна на камината.

— Сега сме готови за посещението на благодетеля.

VIII
Лъч в бърлогата

Голямата дъщеря се приближи и сложи ръката си върху ръката на баща си:

— Пипни само колко ми е студено — каза тя.

— Ами! — отвърна бащата. — На мен ми е много по-студено.

Майката извика заядливо:

— Може ли, ти вечно си на първо място, и за добро, и за лошо!

— Млък! — кресна мъжът.

И така я погледна, че тя занемя.

За миг в бърлогата стана тихо. Голямата дъщеря чистеше нехайно калта от шала си, малката продължаваше да хлипа, докато майката беше обхванала главичката й с двете си ръце и я обсипваше с целувки, шепнейки й тихичко:

— Не плачи, съкровище мое, ще ти мине, моля ти се, не плачи, че ще разсърдиш баща си.

— Не! — кресна бащата. — Напротив, реви високо! Реви! Това прави хубаво впечатление.

После се обърна към голямата:

— Е, видиш ли, никакъв го няма! Ами ако не дойде! Само дето загасих огъня, дето издъних стола, дето си раздрах ризата и строших стъклото за тоя, дето духа!

— И нарани детето! — измърмори майката.

— Ама наистина в тая дяволска мансарда е кучешки студ! Има си хас оня хубостник да не дойде! Ето ти на. Кара ни да го чакаме. Навярно си казва: „Че какво толкова, нека ме почакат. Каква им е работата.“ Ах, как ги мразя! С какво удоволствие, с каква радост и въодушевление бих ги издушил до един тия богаташи! Тия синковци! Тия уж милосърдни господа, дето ми се правят на много набожни, дето ми киснат по църквите и се врат при поповете и чернокапците, дето все на проповеди ги избива и си въобразяват, че са кой знае какво. И отгоре на всичко идват в домовете ни да ни унижават, да ни донесели уж дрехи! Всевъзможни дрипели, които не струват пукнат грош! Или хляб! Да не съм приритал за хляба ви бе, мошеници! Пари ли? Ами, пари! Никога. Защото ония казват, че сме щели да ги изпием, защото сме били пияници и безделници. Ами те? Какво са самите те и какво са били на времето си? Обирници. Как иначе щяха да забогатеят? О! Иде ми да хвана човешкото общество за четирите края, като покривка, и да изтърся цялата тази паплач във въздуха. Може би всичко ще се изпотроши, но тогава поне никой няма да има нищо и все ще е по-добре. Но къде се дяна този твой тиквеник, благодетелят? Ще дойде ли? Сигурно е забравил адреса, животното му с животно! Бас държа, че това дърто говедо…

В този миг на вратата се потропа лекичко. Мъжът се втурна да отвори и възкликна с дълбок поклон и раболепна усмивка:

— Заповядайте, господине! Благоволете да влезете, уважаеми благодетелю мой, заедно с прелестната си дъщеричка.

На прага на таванската стая се появиха мъж на зряла възраст и младо момиче.

Мариус стоеше още на поста си. Човешкият език е безсилен да изрази това, което той изпита в този миг.

Влязлата беше Тя.

Всеки, който е бил влюбен, знае лъчезарния смисъл, който придобиват двете букви — Тя.

Действително беше тя. Мариус я различаваше смътно през светлата мъгла, която се беше спуснала пред очите му. Нежното изчезнало създание, звездата, която го беше осветявала цели шест месеца, очите, челото, устата, дивното, тъй дълго невиждано лице, което беше потопило в нощ душата му, когато го бе загубил. Прекрасното видение, което се беше скрило, сега се появяваше наново.

И при това къде? В този мрак, в тази таванска стая, в този гнусен бордей, в това зловещо свърталище.

Мариус трепереше дълбоко развълнуван. Как? Действително ли беше тя? Силните удари на сърцето размътваха погледа му. Струваше му се, че всеки миг ще избухне в сълзи. Най-сетне той я виждаше, след като толкова дълго я беше търсил. Струваше му се, че беше загубил душата си и сега я намираше отново.

Тя си беше все същата, само може би беше малко по-бледа. Нежното й личице се открояваше под шапка от теменужно кадифе. Талията й се губеше под наметка от черен сатен. Под дългата й рокля се подаваше малко, обуто в копринена обувка краче.

Тя пак придружаваше господин Льоблан.

Девойката пристъпи в стаята и остави голям пакет на масата.

По-голямата дъщеря на Жондрет се беше отдръпнала зад вратата и гледаше мрачно кадифената шапка, копринената наметка и красивото щастливо лице.

IX
Жондрет едва не се разплаква

Бърлогата беше така тъмна, че всеки, който идваше отвън, добиваше впечатление, сякаш влиза в мазе. Новодошлите прекрачиха с известно колебание прага. Те едва различаваха в сумрака смътните фигури на обитателите на таванското помещение, които от своя страна, свикнали с мрака, ги виждаха съвсем ясно и можеха да ги разгледат на воля.

Господин Льоблан се приближи, погледна благо и тъжно Жондрет и му каза:

— Господине, в този пакет има нови дрехи, чорапи и вълнени завивки.

— Благодетелю наш, ангел хранител, вие ни отрупахте с милосърдието си — каза Жондрет, кланяйки се до земята. После се наведе към ухото на по-голямата си дъщеря и докато двамата посетители разглеждаха жалката покъщнина, й пошепна бързо: — Хм! Казах ли ти аз! Само дрипели! Пари нито грош. Все една стока са всичките. Чакай, добре, че се сетих, от кого беше подписано писмото до тоя дърт мухльо?

— Фабанту — отвърна дъщерята.

— Драматичният артист. Тъй.

Жондрет се сети да попита тъкмо навреме, защото в същия миг господин Льоблан се обърна към него и каза, мъчейки се да си спомни името му:

— Виждам, че действително положението ви е окаяно, господин…

— Фабанту — отговори бързо Жондрет.

— Да, точно така, господин Фабанту, сега си спомних.

— Драматичен артист, господине, и на времето дори доста известен.

При тези думи Жондрет очевидно сметна, че е настанал моментът да спечели „благодетеля“. Той възкликна с глас, в който звучеше едновременно самохвалство на панаирджийски фокусник и смирение на бездомен просяк.

— Ученик на Талма, господине! Аз съм ученик на Талма! Някога щастието ми се беше усмихнало! Уви! Сега дойде ред на нещастието. Виждате ли, благодетелю мой, ни троха хляб, ни главня огън. Бедните ми дечица стоят на студено. Един-единствен стол и той издънен! Счупено стъкло! В такова мразовито време! Жена ми на легло! Болна!

— Горката жена! — въздъхна господин Льоблан.

— Детето ми ранено! — продължи Жондрет.

Детето, развлечено от пристигането на непознатите, се беше загледало в „госпожицата“ и беше престанало да хленчи.

— Плачи, мари! Реви на глас! — сбута я тихичко Жондрет.

Същевременно я ощипа по наранената ръка. Той вършеше всичко това като истински фокусник.

Малката нададе остри писъци.

Прекрасната девойка, която Мариус наричаше в сърцето си „своята Юрсюл“, се приближи живо до момиченцето.

— Клетото детенце! — възкликна тя.

— Виждате ли, хубава госпожице — продължи Жондрет, — цялата й китка е окървавена! Това нещастие се случи, като работеше под една машина, за да изкара шест су дневно. Няма да е чудно, ако се наложи да й отрежат ръката.

— Нима? — попита разтревожено старият господин. Момиченцето, смятайки, че бащата говори сериозно, започна да ридае още по-силно.

— Уви, да, благодетелю мой! — отвърна бащата.

От няколко мига Жондрет наблюдаваше „благодетеля“ с особено изражение. Докато говореше, той го оглеждаше изпитателно и сякаш се ровеше напрегнато в спомените си. Внезапно, възползувайки се от момента, когато новодошлите разпитваха с участие малката за наранената й ръка, той се доближи до жена си, която лежеше с глупаво и отпаднало изражение на одъра, и й пошепна бързешком:

— Погледни хубавичко тази личност!

После се обърна към господин Льоблан и пак се заоплаква:

— Обърнете внимание, господине! Нямам други дрехи освен тази риза на жена ми. И при това цялата раздрана. Посред зима! Не мога да изляза, защото нямам палто. Ако имах какъвто и да е сюртук, щях да отида при госпожица Марс, която ме познава и много ме обича. Нали живее все още на улица Тур-де-Дам? Знаете ли, господине. Някога играехме заедно с нея в провинцията. Деляхме заедно лаврите. Селимена би ми се притекла на помощ, господине! Елмира би се смилила над Белизер! Но ето, аз нямам нищо. Нито грош в къщи! Болна жена и нито грош! Тежко ранена дъщеря и нито грош! Жена ми страда от задух. Сигурно от възрастта, а освен това и с нервите не е добре. Трябва й лекарска помощ, на дъщеря ми също. Но лекар, аптекар! Как да им платя! Нито грош! Готов съм да падна на колене, господине, пред една монета от десет су! Ето докъде е стигнало изкуството! А знаете ли, прекрасна госпожице, и вие, щедри покровителю, знаете ли, вие, които излъчвате добродетел и благост и които изпълвате с благоухание църквата, където всеки ден дъщеря ми ви вижда, когато отива да се моли… Защото аз възпитавам дъщерите си в набожност, господине. Знаете ли, аз съзнателно не пожелах те да се отдадат на театър. Ах, калпазанките, само да рекат да се отклонят от правия път! При мене няма шега! Постоянно им набивам в главата какво значи чест, морал, добродетел! Можете да ги питате! Те трябва да живеят порядъчно. Имат си баща. Не са като ония нещастници, които най-напред заживяват без семейство, а после с когото им падне. Най-напред са госпожица Ничия, а после стават госпожица „За всички“. Пусто да остане! Такова нещо няма да се случи в семейство Фабанту! Аз съм решил да ги възпитавам в почтеност, да станат порядъчни, хрисими, да вярват в Господа, дявол взел го! А знаете ли, господине, уважаеми господине, какво ще стане утре? Утре е четвърти февруари, съдбоносният ден, последният срок, който собственикът ми е дал. Ако тази вечер не му платя, утре голямата ми дъщеря, аз, жена ми, както е трескава, и детето ми с ранената си ръка ще бъдем изгонени и четиримата оттук и изхвърлени на улицата, на булеварда, без подслон, под дъжда, под снега. Това е то, господине. Дължа четири тримесечия. Цяла година. Или това ще рече шестдесет франка.

Жондрет лъжеше. Дори за четири тримесечия би трябвало да плати само четиридесет франка, но той не можеше да дължи наема за цялата година, защото още нямаше шест месеца, откакто Мариус беше платил за първите две тримесечия.

Господин Льоблан извади пет франка от джоба си и ги сложи на масата.

Жондрет успя през това време да прошепне на ухото на голямата си дъщеря:

— Тъпак! Какво си въобразява, че ще сторя с неговите пет франка? Та това не ми плаща дори стола и стъклото! Прави разходи, ако си нямаш работа!

В това време господин Льоблан съблече големия кафяв редингот, който беше облякъл върху синия си сюртук, и го преметна върху облегалото на стола.

— Господин Фабанту — каза той. — Имам само пет франка у себе си, но ще отведа дъщеря си в къщи и ще дойда пак довечера. Тази вечер трябва да платите, нали?…

Странно изражение трепна върху лицето на Жондрет. Той отговори припряно:

— Да, уважаеми господине. В осем часа трябва да бъда при хазаина.

— В шест часа ще дойда отново тук и ще ви донеса шестдесетте франка.

— Благодетелю мой! — извика Жондрет, замаян от радост, като тихичко добави на жена си: — Разгледай го добре, жено!

Господин Льоблан улови отново хубавата девойка под ръка и се обърна към вратата.

— Довиждане до тази вечер, приятели — каза той.

— В шест часа? — попита Жондрет.

— Точно в шест часа.

В този миг метнатата на стола дреха привлече погледа на по-възрастната сестра.

— Господине — каза тя, — забравихте си редингота.

Жондрет се наежи заплашително и хвърли мълниеносен поглед на дъщеря си.

Господин Льоблан се обърна и отговори усмихнат:

— Не съм го забравил, а го оставям.

— О, покровителю мой! — възкликна Жондрет. — Височайши благодетелю, не мога да сдържа сълзите си! Позволете ми да ви изпратя до файтона ви.

— Ако излизате, облечете тази дреха — отвърна господин Льоблан. — Навън действително е много студено.

Жондрет не чака да му повторят. Той навлече чевръсто кафявия редингот.

И те излязоха тримата, като Жондрет вървеше пред гостите.

X
Два франка на час — такса на наемните кабриолети

Макар че цялата сцена се беше разиграла пред него, Мариус всъщност не беше видял почти нищо. Очите му през цялото време те се бяха откъснали от девойката, а сърцето му се беше впило жадно в нея още при влизането й в таванското помещение. През цялото време, докато тя беше там, той беше в плен на неописуемо радостно вълнение, неспособен за каквито и да било материални възприятия, устремен с цялата си душа единствено към нея. Съзерцаваше не девойката, а светлото видение със сатенена наметка и кадифена шапка. Ако самата звезда Сириус беше влязла в стаята, едва ли щеше да го заслепи по-силно.

Докато девойката развиваше пакета и раздипляше дрехите и одеялата, докато разпитваше благо болната майка и говореше развълнувано с раненото дете, той дебнеше всяко нейно движение, мъчеше се да долови всяка нейна дума. Очите, челото, красивото лице, гъвкавото тяло, походката му бяха познати, но той нямаше още ясна представа за тембъра на гласа й. Веднъж в Люксембургската градина му се стори, че дочу няколко думи, произнесени от нея, но не беше напълно сигурен. С готовност би дал десет години от живота си, за да чуе гласа й и да запази в душата си неговата музика. Но плачевните излияния и гръмогласните хвалби на Жондрет заглушаваха всичко. Мариус не можеше да се наслади напълно на чаровната гледка и изпитваше истински гняв. Той гледаше ненаситно девойката. Струваше му се невероятно, че любимото неземно създание бе действително сред тия човешки отрепки в гнусния бордей. Като че ли виждаше изящно колибри сред жаби.

Когато девойката излезе, той беше обзет от една-единствена мисъл — да я проследи, за да не загуби следите и, да не се отдели от нея, преди да узнае къде живее, за да не изчезне повторно от живота му, след като по такъв чуден начин я беше намерил!

Той скочи от скрина и грабна шапката си. Но едва посегнал към дръжката на вратата, една мисъл го жегна. Коридорът беше дълъг, стълбата — стръмна, Жондрет бъбреше непрестанно и господин Льоблан навярно още не се беше качил във файтона. Ако се обърнеше случайно по коридора, по стълбата или на прага на къщата и видеше Мариус в този дом, сигурно щеше да се разтревожи и отново щеше да намери начин да му се изплъзне. Тогава още веднъж край на всичко. Какво да стори? Дали да почака малко? Но през това време колата можеше да тръпне. Мариус се бавеше, обзет от колебание. Най-сетне се реши и излезе от стаята си.

В коридора нямаше вече никого. Изтича на стълбата. И по стълбата нямаше никого. Спусна се бързо долу и излезе на булеварда, но успя само да зърне файтона, който завиваше зад ъгъла на улица Пти-Банкие към центъра на града.

Мариус се втурна в тази посока. Когато стигна до ъгъла на булеварда, той видя, че файтонът се спущаше бързо по улица Муфтар. Вече се беше доста отдалечил, не можеше да го настигне. Ами сега? Да продължава да тича подире му? Невъзможно. Пък и от колата сигурно щяха да забележат, че някой тича с все сила след файтона и бащата може би щеше да го познае. В същия миг по някаква щастлива и неочаквана случайност Мариус зърна празен наемен кабриолет, който минаваше по булеварда. Нямаше друг избор. Оставаше му да се качи в кабриолета и да проследи файтона. Това поне бе сигурно, ефикасно и безопасно средство.

Мариус махна с ръка на кочияша да спре и му извика:

— Ангажирам ви на час!

Той беше без връзка, със стария си работен сюртук, на който липсваха копчета, а нагръдникът му беше скъсан на едно място.

Кочияшът спря конете, намигна на Мариус и многозначително потърка палеца и показалеца на лявата си ръка.

— Какво има? — попита Мариус.

— Първо таксата.

Мариус се сети, че у себе си има само шестнадесет су.

— Колко? — попита той.

— Четиридесет су.

— Ще ви платя на връщане.

Вместо отговор кочияшът засвири с уста шлагера „Ла Палис“ и шибна коня.

Мариус загледа с блуждаещ поглед отдалечаващия се кабриолет. Заради двадесет и четири су, които не му достигаха, той губеше отново радостта, щастието, любовта! Пак пропадаше в тъмна нощ! Беше прогледнал и пак ослепяваше. Помисли си е огорчение и защо да не признаем, с дълбоко съжаление за петте франка, които беше дал същата сутрин на оная никаквица. Ако те бяха още у него, той щеше да бъде спасен, възроден, щеше да излезе от чистилището, от преизподнята, от самотата, от тъгата, от раздялата. Щеше да свърже пак черната нишка на собственото си съществуване с хубавата златна нишка, която само малко преди това се беше мярнала пред очите му и наново се бе скъсала. Той се прибра съкрушен в плевника.

Мариус можеше да си спомни, че господин Льоблан обеща да се върне вечерта и че този път трябваше да прояви повече съобразителност и да го проследи умело. Но младежът беше така погълнат в съзерцание на любимата, че едва ли чу за уговорената среща.

Когато се канеше да се качи по стълбата, той забеляза от другата страна на булеварда, край безлюдната стена на улицата, водеща към градската врата при работилницата за гоблени, Жондрет, загърнат в дрехата на „благодетеля“, в разговор с един от ония типове със съмнителни лица, които е прието да се наричат „скитниците от градската врата“. Хора, подозрителни не само с външността, но и с приказките си, които изглеждат изпълнени със зли помисли и които обикновено спят денем, което дава основание да се предполага, че работят нощем.

Тези двама мъже, разговарящи невъзмутимо под снежната вихрушка, непременно биха привлекли вниманието на всеки градски сержант, но Мариус само ги погледна разсеяно.

Все пак, колкото и да бе потънал в скръбните си мисли, неволно му мина през ум, че скитникът от предградията, с когото разговаряше Жондрет, приличаше на един човек на име Паншо, наричан още Пролетняка или Нехранимайкото, когото Курфейрак му беше показал веднъж. Той минаваше в квартала за доста опасен нощен бродяга. В предишната книга срещнахме името му. Същият Паншо, наречен още Пролетняка или Нехранимайкото, стана по-късно прочут мошеник, герой на един углавен процес. По онова време беше само прочут негодник. А днес името му се предава от уста на уста в света на крадците и разбойниците. Беше създал същинска школа към края на последната монархия. Вечер, щом припаднеше здрач, в часа, когато хората се събират на групички и си шепнат тихо, в лъвовия ров в затвора Форс се говореше за него. От този затвор — какво нечувано безочие! — бяха избягали посред бял ден в 1843 година тридесет затворника точно под пътеката на патрула, през канала за нечистотии; през който — нечувана наглост — над плочата, закриваща канала, можеше да се прочете името „Паншо“, дръзко издълбано собственоръчно от него по време на опит за бягство на самата пътека на патрула. В 1832 година полицията го държеше под наблюдение, но той не се беше още провинил по-сериозно.

XI
Нищетата подава ръка на скръбта

Мариус изкачи с бавни крачки стълбата на плевника. Тъкмо когато се канеше да влезе в стаичката си, забеляза в коридора зад себе си по-голямата дъщеря на Жондрет, която го следеше. Яд го беше да я гледа, защото именно на нея беше дал своите пет франка, а сега беше вече много късно да си ги поиска обратно. Кабриолетът бе отминал, а и файтонът навярно беше още по-далеч. Впрочем девойката нямаше да му ги върне. Излишно беше да я разпитва и за адреса на посетителите, защото беше явно, че тя не го знаеше — нали писмото на така наречения Фабанту беше адресирано до господин благотворителя от църквата „Сен-Жан-дю-О-Па“.

Мариус се прибра в стаята си и понечи да затръшне вратата зад себе си.

Вратата не се затвори. Той се обърна и видя нечия ръка, която я придържаше открехната.

— Какво става? — попита той. — Кой е там?

Беше дъщерята на Жондрет.

— Вие ли сте? — поде Мариус едва ли не грубо. — Пак ли сте дошла? Какво искате от мене?

Девойката изглеждаше замислена и не му отговори. Загубила беше сутрешната си самоувереност. Не влезе в стаята, а остана в сянката на коридора. Силуетът й се открояваше смътно през открехнатата врата.

— Хайде, няма ли да ми отговорите? — попита Мариус. — Какво искате от мене?

Тя вдигна скръбно очи към него. В погледа й проблесна слабо пламъче.

— Господин Мариус — продума тя, — изглеждате ми нещо тъжен. Какво ви е?

— На мене ли? — изненада се Мариус.

— Да, на вас.

— Нищо ми няма.

— Не е истина.

— Истина е.

— Аз пък ви повтарям, че не е истина.

— Оставете ме на мира!

Мариус дръпна отново вратата, но тя пак я задържа.

— Слушайте — поде тя. — Не бива да се държите така. Макар че не сте богат, тази сутрин бяхте толкова добър с мене. Защо не станете пак такъв? Вие ме нахранихте, кажете ми сега какво ви е. Ясно е, че ви е мъчно. А аз не бих желала да ви е мъчно. Какво е необходимо, за да ви мине? Мога ли да ви помогна с нещо? Използувайте ме. Не искам да ми разкривате тайните си. Няма нужда да ми казвате нищо, навярно все някак бих могла да ви бъда полезна. Мога да ви помогна, както помагам на баща си. Когато трябва да се носят писма, да се ходи по разни къщи, да се пита от врата на врата, да се търси нечий адрес, да се проследи някой, аз се справям отлично. Ето, вие можете да ми се доверите и аз ще отида да говоря с когото желаете. Понякога е достатъчно да се изясни как стои работата и всичко се урежда. Аз съм на вашите услуги.

Една мисъл се мярна в главата на Мариус. Нима човек не се улавя и за сламката, когато усеща, че се дави?

Той се приближи до девойката.

— Слушай… — започна той.

Тя го прекъсна с радостно светнали очи.

— Да, чудесно, говорете ми на „ти“. Така ми е по-приятно.

— Добре тогава. Нали ти доведе тук стария господин и дъщеря му…

— Да.

— Знаеш ли адреса им?

— Не.

— Намери ми го.

Очите на девойката, в началото тъжни, после блеснали за миг, сега отново помръкнаха.

— Това ли ви е желанието? — попита тя.

— Да.

— Познавате ли ги?

— Не.

— С други думи — поде тя припряно, — не я познавате, но желаете да се запознаете с нея.

В смяната на „ги“ с „я“ прозвуча горчива прозорливост.

— Е какво, ще успееш ли? — попита Мариус.

— Да ви набавя адреса на хубавата девойка?

Думите „хубавата девойка“ бяха произнесени с такъв тон, че Мариус се раздразни.

— Няма значение — поде той — дали на бащата или на дъщерята. Адреса им изобщо.

Тя го погледна втренчено.

— А какво ще ми дадете в замяна?

— Всичко, каквото пожелаеш.

— Всичко, каквото пожелая?

— Да.

— Тогава ще получите адреса.

Тя наведе глава, после дръпна рязко вратата и я затвори.

Мариус остана сам.

Той се отпусна на един стол, облегна се с лакти на леглото, скри глава в ръцете си и потъна в шеметния водовъртеж на мислите си. Виеше му се свят. Всичко, което му се беше случило от сутринта насам, появяването на неземното създание, изчезването му, предложението на окаяната съседка, обнадеждаващият лъч, озарил безпределното му отчаяние, всичко това се носеше вихрено в мозъка му.

Изведнъж той бе грубо изтръгнат от унеса си.

До него долетя гръмкият жесток глас на Жондрет, чиито думи разпалиха любопитството на Мариус.

— Казвам ти, че съм сигурен. Познах го.

За кого говореше Жондрет? Кого беше познал? Господин Льоблан? Бащата на „неговата Юрсюл“? Възможно ли е? Нима Жондрет го познава? Значи, Мариус щеше да се сдобие внезапно и неочаквано със сведенията, без които животът му беше станал безсмислен! Щеше да узнае най-сетне кого обича! Коя беше тази девойка? Кой беше баща й? Дошло ли бе време да се разкъса гъстият мрак, който ги прикриваше? Щеше ли най-сетне да се дигне булото? О, Господи!

Той не се качи, а просто скочи върху скрина и отново зае поста си пред наблюдателницата в стената.

Пред очите му пак се откри леговището на Жондрет.

XII
За какво бяха похарчени оставените от господин Льоблан пет франка

Външно семейството си беше останало същото, само че жената и дъщерите бяха преровили съдържанието на пакета и бяха навлекли вълнени чорапи и камизоли. Двете легла бяха застлани с новите одеяла.

По всичко изглеждаше, че Жондрет се беше прибрал преди малко. Още се задъхваше от студа. Дъщерите му седяха на пода до камината и по-голямата превързваше ръката на малката. Жена му лежеше, както по-рано, безжизнено, отпусната на одъра до камината, но с явно изумено изражение. Жондрет се разхождаше надлъж и нашир из стаята с широки крачки. Погледът му беше необикновен.

Жената, която като че ли ставаше плаха и несигурна в присъствие на мъжа си, се осмели да забележи:

— Сигурен ли си? Да не се лъжеш?

— Напълно съм сигурен. Осем години са минали оттогава, но аз го познах. О, съвсем не съм го забравил! Тутакси го познах! Как, ама ти нищо ли не забеляза?

— Не.

— Нали ти казах: внимавай! Ами че той има същия ръст, същото лице, само малко нещо поостарял. Не знам какво правят някои хора, ама направо не остаряват. Същият тембър на гласа. Само че по-добре облечен и това е всичкото. Ах, стари хитрецо, пипнах ли те най-сетне!

Изведнъж той прекъсна думите си и кресна на дъщерите си:

— Марш оттук! Просто не проумявам как не си ги разпознала веднага.

Момичетата станаха покорно.

Майката каза колебливо:

— Ами болната й ръка?

— Чистият въздух ще й подействува добре — заяви Жондрет. — Заминавайте!

По всичко изглеждаше, че този мъж не е свикнал да му се възразява. Двете момичета излязоха.

Когато бяха вече на прага, бащата задържа по-голямото за ръката и каза натъртено:

— Точно в пет часа да сте тук. И двете. Ще ми трябвате.

Мариус заслуша двойно по-внимателно.

Когато остана насаме с жена си, Жондрет се заразхожда пак из стаята и я обиколи два-три пъти, без да каже нито дума. После загуби няколко минути, докато оправи и напъха в панталоните си полите на женската риза, която беше облякъл.

Изведнъж той се обърна към Жондретица, скръсти ръце и се провикна:

— А да ти кажа ли още нещо? Госпожицата…

— Не може да бъде! — прекъсна го жената. — Госпожицата?…

Мариус не можеше да се съмнява. Явно, ставаше дума за Нея. Той слушаше с тревожна възбуда. Целият му живот се съсредоточи в ушите му.

Но Жондрет се наведе и прошепна тихичко нещо на жена си. После се изправи и завърши гласно:

— Тя е.

— Тая?… — попита жената.

— Тая! — отвърна мъжът.

Не може да се опише с какъв глас бе произнесена от майката думата „тая“. В зловещата интонация се долавяше изненада, ярост, ненавист и озлобление, преплетени и слети в едно. Достатъчни бяха само няколкото думи, които мъжът й беше прошепнал, а може би дори само името, и лениво отпуснатата дебелана се разсъни напълно. Досега противна, тя изведнъж стана страшна.

— Не е възможно! — извика тя. — Като си помисля само, че собствените ми дъщери ходят боси и нямат какво да облекат! Не може да бъде! Сатенена наметка, кадифена шапка, изящни обувки и какво ли не още! Най-малко за двеста франка! Като същинска дама! Дума да не става, ти се лъжеш! И освен това оная нищо не струваше, а тази си я бива. Тя съвсем не е грозна. Не може да бъде същата.

— А пък аз ти казвам, че е тя. Ще видиш.

При това изрично потвърждение Жондретица вдигна червендалестото си лице и загледа тавана с разкривени от злоба черти. В този миг тя се стори на Мариус по-страшна дори от мъжа си. Свиня с поглед на тигрица.

— Как! — поде тя. — Тази изумително хубава госпожица, която гледаше дъщерите ми с такова съжаление, да бъде онази никаквица! Ах, с какво удоволствие бих й изтърбушила е ритници корема!

Тя скочи от леглото и се спря за миг цялата разрошена, с пламнали ноздри и полуотворена уста, стиснала юмруци зад гърба си. После пак се отпусна върху одъра. Мъжът продължаваше да снове из стаята, без да обръща внимание на съпругата си.

След няколкоминутно мълчание той се приближи до Жондретица и се спря пред нея, както преди малко, като скръсти ръце.

— А да ти кажа ли още нещо?

— Какво?

Той отвърна тихо и лаконично:

— Забогатяването ми е в кърпа вързано.

Жондретица го погледна с недоумение: „С ума си ли е той?“

Той обаче продължи:

— Гръм и мълния! Премного време вече съм енориаш на църквата мри от глад — ако имаш дърва, мри от студ — ако имаш хляб. До гуша ми дойде да мизерувам! Стига ми толкова свое и чуждо тегло! Хич не ми е забавно, нищо комично не виждам в цялата работа. Омръзнаха ми шегите ти, прави более! Край на номерата ти, предвечни отче! Искам вече да ям колкото ми се яде и да пия колкото ми се ще. Да плюскам, да се излежавам, да мързелувам. Крайно време е да дойде и моят ред, ама ха! И мен ми се ще, преди да пукна, да си поживея малко като милионер!

Той обиколи бърлогата си и добави:

— Като другите.

— Какво искаш да кажеш? — попита жената.

Той поклати глава, смигна й и повиши наставнически глас подобно на странствуващите учени, които правят физически опити по кръстопътищата.

— Какво искам да кажа ли? Слушай!

— Шт! — измърмори жената. — Не говори толкова високо, ако не е за пред хорски уши.

— Ами! Кой ще чуе? Съседът ли? Преди малко го видях, като излезе. А и да чуе, какво ли ще разбере този будала! Но нали ти казвам, видях го, като излезе.

Все пак Жондрет сниши глас по вроден усет, но не толкова, че Мариус да не долови думите му. Освен това навалелият сняг заглушаваше за щастие трополенето на колите по булеварда и така Мариус можа да чуе целия разговор.

Но нека ви го предадем дословно:

— Слушай хубавичко. Нашият крез падна в клопката. Можеш да смяташ работата опечена. Всичко е наред. Всичко е подготвено. Срещнах се с моите хора. Той ще дойде тази вечер. За да донесе шестдесетте франка, мошеникът му с мошеник! Видя ли само как го баламосах? Та шестдесет франка ли не щеш, та хазяин, та четвърти февруари! Ама че глупак! И тъй, той ще дойде в шест часа. По това време съседът отива да вечеря. А леля Бюргон мие съдове в града. В къщата няма никой. Съседът никога не се прибира преди единадесет. Децата ще стоят на пост. А ти ще помагаш. Ще даде като поп.

— Ами ако не даде? — попита жената.

Жондрет направи злокобно многозначително движение:

— Тогава ние ще му дадем един по кратуната.

И избухна в смях.

Мариус го видя за първи път да се смее. Беззвучен, студен смях, от който можеха да ви побият тръпки.

Жондрет отвори долапа до камината и извади оттам стар каскет. Изтупа го с ръка и го нахлупи на главата си.

— Сега излизам — каза той. — Трябва да се срещна с още някои от нашите. По-свестните. Ще видиш как всичко ще се уреди. Ще гледам да не се бавя много. Чудесен удар. Пази къщата.

И като пъхна ръце в джобовете на панталона си, той се замисли за миг и възкликна:

— Ама знаеш ли, добре, че оня не ме позна! Ако и той ме беше познал, нямаше да го видим повторно. Щеше да ни се изплъзне. Брадата ме спаси! Романтичната ми брадичка! Моята мила, романтична брадичка!

И той пак се разсмя.

После се доближи до прозореца. Снегът продължаваше да вали и забулваше небето в сива пелена.

— Какво кучешко време! — каза той.

После се загърна в сюртука.

— Този кожух е много широк. Но все едно. Добре, че ми го остави, дъртият му разбойник. Без него нямаше да мога да мръдна от къщи и всичко щеше да се провали. Видиш ли колко голямо значение имат понякога дреболиите?

Той нахлупи каскета над очите си и излезе.

Едва направил няколко крачки по коридора, Жондрет отвори наново вратата и хищният му, остър профил надникна през отвора.

— Да не забравя! — поръча й той. — Напълни мангала с въглища.

И хвърли в престилката на жена си петфранковата монета, която му беше оставил „благодетелят“.

— Цял мангал въглища ли? — попита жената.

— Да.

— Колко крини?

— Две, пълни догоре.

— Те ще струват тридесет су. С остатъка ще купя нещо за вечеря.

— В никакъв случай.

— Защо?

— Да не вземеш да похарчиш всичките пари.

— Защо?

— Защото и аз трябва да купя още.

— Какво?

— Нещо.

— Колко ще ти трябват?

— Има ли наблизо железар?

— На улица Муфтар.

— А да, на един ъгъл, спомних си дюкянчето.

— Но кажи ми колко ще ти трябва за това, което ще купуваш?

— Два и половина или най-много три франка.

— Тогава няма да остане, кажи-речи, нищо за вечеря.

— Днес не ми е до вечеря. Имам по-важна работа.

— Все ще се справя някак, съкровище мое.

При тези думи на жена си Жондрет затвори отново вратата и този път Мариус чу неговите стъпки по коридора на плевника; те се отдалечиха и постепенно затихнаха, докато Жондрет слизаше бързо по стълбата.

В този миг камбанарията на „Сен-Медар“ отзвъни един часа.

XIII
„Solus cum solo, in loco remoto, non cogitabuntur orare Pater Noster“[1]

Колкото и да беше мечтателен по природа Мариус, ние видяхме, че съвсем не му липсваха твърдост и смелост. Навикнал на самотен размисъл, у него се бяха развили отзивчивост и съчувствие към хората и ако способността му да избухва беше намаляла, способността му да се възмущава беше останала непокътната. Той беше милозлив като брамин, но суров като съдник. Жалеше нищожната жаба, но беше готов да смаже усойницата. А ето че току-що бе надзърнал в истинско гнездо на усойници. Виждаше с очите си бърлога на изроди.

— Трябва да смачкам тия окаяници — каза той.

Нито една от загадките, които се надяваше да изясни, не се беше разбулила. Напротив, мракът като че ли беше станал още по-гъст. Той не беше научил нищо друго за хубавата девойка от Люксембургската градина и за мъжа, когото наричаше господин Льоблан, освен че бяха познати на Жондрет. От неясните думи, които дочу, подразбираше недвусмислено само едно: че им се готвеше клопка, неизвестно каква, но страшна клопка. И двамата ги грозеше опасност, дъщерята може би по-малко, но бащата, без никакво съмнение. Той беше длъжен да ги спаси. Трябваше да осуети пъклените замисли на Жондретови и да разкъса паяжината, която плетяха.

Той загледа известно време Жондретица. Тя беше измъкнала отнякъде стар тенекиен мангал и сега се ровеше из разни железарии.

Младежът слезе колкото можеше по-тихо от скрина, като се стараеше да не вдига никакъв шум.

Независимо от страха, който му вдъхваха предстоящите събития, и от ужаса, който му вдъхваха Жондретови, той изпитваше все пак радост при мисълта, че може би ще му се удаде възможност да окаже такава съдбоносна услуга на любимата.

Но как да постъпи? Дали да предупреди застрашените лица? Къде да ги намери? Той не знаеше адреса им. Те изплуваха само за миг пред взора му и пак потънаха в бездънните дълбини на Париж. Да причака пред вратата господин Льоблан в шест часа, точно когато идва, и да го предупреди за клопката? Но Жондрет и неговите хора ще го видят навярно, улицата е съвсем безлюдна, те ще бъдат по-силни от него и ще намерят начин било да го отдалечат, било да го задържат и човекът, когото Мариус искаше да спаси, щеше да бъде загубен. Часовникът преди малко бе избил един часа. А клопката щеше да бъде устроена в шест. Мариус разполагаше с цели пет часа.

Той имаше само една възможност.

Облече приличния си сюртук, върза връзката си, взе шапката си и излезе така тихо, като че вървеше бос по мъх.

Впрочем Жондретица все още ровеше из железариите.

Щом излезе от дома си, той зави по улица Пти-Банкие.

Не беше извървял и половината улица, когато се озова до съвсем нисък зид, на места толкова нисък, че можеше да се прекрачи, отвъд него се разстилаше незастроен парцел. Мариус беше угрижен, той крачеше бавно и снегът приглушаваше стъпките му. Внезапно дочу току до себе си възбудени гласове. Обърна се, улицата беше пуста, нямаше никого. Беше посред бял ден; той не си въобразяваше, а действително чуваше говор.

Мина му през ума да надзърне над стената, край която вървеше.

И действително двама мъже бяха клекнали в снега, облегнати на стената от другата страна, и разговаряха тихо.

Лицата им му бяха непознати. Единият беше с брада и яке, а другият с дълги коси, целият окъсан. Брадатият носеше на главата си гръцко кепе, а другият беше гологлав и косите му бяха посипани със сняг.

Мариус подаде глава над тях и така успя да чуе разговора им.

Рошавият побутваше другия с лакът и казваше:

— Щом Котешкият час е вътре, не може да стане провал.

— Така ли мислиш? — отговори му брадатият.

Рошавият поде:

— Ще пипнем всеки по пет стотака, а в най-лошия случай по пет, шест или най-многото десет години.

Другият отвърна колебливо, чешейки главата си под кепето:

— Туй, виж, е едно на ръка. От това не можем се отърва.

— А пък аз ти казвам, че работата е сто на сто сигурна. И талижката на дядо Такова ще бъде впрегната.

След това те заговориха за някаква мелодрама, която бяха гледали предната вечер в театър „Гете“.

Мариус продължи пътя си.

Стори му се, че неясните думи на спотаените зад зида и приклекнали в снега мъже имаха някаква връзка с пъклените кроежи на Жондрет. Дали не ставаше дума за неговата „работа“?

Той се отправи към предградието Сен-Марсо и в първото дюкянче попита къде се намира полицейският участък.

Казаха му, че е на улица Понтоаз №14.

Мариус се запъти натам.

Когато мина край една хлебарница, той си купи хляб за две су и го изяде, предвиждайки, че по всяка вероятност няма да вечеря.

Докато вървеше, благославяше провидението. Мислеше си, че ако не беше дал сутринта петте франка на дъщерята на Жондрет, щеше да проследи файтона на господин Льоблан и следователно нямаше да узнае нищо. Жондретови щяха да устроят безпрепятствено клопката си, господин Льоблан щеше да бъде загубен, а може би и дъщеря му ведно с него.

XIV
Полицай дава два пистолета на адвокат

Когато стигна до №14 на улица Понтоаз, Мариус се качи на първия етаж и пожела да види комисаря.

— Комисаря го няма — каза някакъв писар, — но един инспектор го замества. Искате ли да говорите с него. По спешна работа ли е?

— Да — отвърна Мариус.

Писарят го въведе в кабинета на началника. Той видя висок мъж, който беше застанал прав зад решетката на печката, повдигнал полите на широкия си шинел. Четвъртито лице, тясна, стисната уста, гъсти, прошарени бакенбарди, проницателен поглед, който сякаш претърсва джобовете ви. Поглед, който не само пронизва, но обискирва.

Този мъж изглеждаше също толкова страшен и също толкова свиреп, както и Жондрет. Защото понякога е еднакво опасно да срещаш овчарски пес или вълк.

— Какво обичате? — попита той Мариус, без да добави „господине“.

— Мога ли да видя господин комисаря?

— Той отсъствува. Аз го замествам.

— Търся го по много поверителна работа.

— Говорете в такъв случай.

— И много спешна в същото време.

— Тогава казвайте бързо.

Този невъзмутим и рязък човек вдъхваше едновременно страх и доверие. Мариус му разказа случилото се. Някакво непознато лице, което той само бил виждал, без да го познава, щяло да бъде привлечено същата вечер в клопка, която му устройват. Тъй като живеел в съседната стая, той, Мариус Понмерси, по професия адвокат, могъл да чуе през стената целия разговор. Престъпникът, който замислял престъплението, бил някой си Жондрет. По всяка вероятност щял да има съучастници, навярно скитници от предградието, между които някой си Паншо, наричан още Пролетняка или Нехранимайкото. Дъщерите на Жондрет щели да стоят на пост. Нямало никакъв начин да предупреди застрашеното лице, понеже не знаел дори името му. И най-сетне всичко това щяло да бъде извършено в шест часа вечерта в най-затънтената част на булевард Опитал номер 50–52.

Като чу номера, инспекторът повдигна глава и попита хладно:

— Стаята в дъното на коридора ли?

— Точно там — обясни Мариус и добави: — Знаете ли къщата?

Инспекторът помълча малко, после отвърна, топлейки тока на ботуша си пред вратичката на печката:

— Като че ли да.

Той процеди през зъби, по-скоро сам на себе си, отколкото на Мариус:

— Сигурно е замесен Котешкият час.

Името направи, силно впечатление на Мариус.

— Котешки час ли? — промълви той. — Аз наистина чух да се споменава това име.

И той предаде на инспектора разговора между рошавия и брадатия в снега зад зида на улица Пти-Банкие.

Инспекторът измърмори:

— Рошавият е бил Брюжон, а брадатият ще да е Петачето, наричан още Двата милиарда.

Полицаят наведе клепачи и се замисли.

— Колкото до дядо Такова, представям си кой може да бъде. Ето че си изгорих шинела. Тия проклети печки винаги горят много силно. Номер 50–52. Бивша собственост на Горбо. — Той се обърна към Мариус: — Само брадатия и рошавия ли видяхте?

— И Паншо.

— А не видяхте ли да шари натам един мъничък такъв, издокаран?

— Не.

— Или един грамаден дебелак, който прилича на слона от Зоологическата градина?

— Не.

— Или един хитрец с клоунска муцуна?

— Не.

— Колкото до четвъртия, него никой не може да го види, дори и помощниците, съдружниците и подчинените му. Няма нищо чудно, ако не сте го видели.

— Не — отвърна Мариус. — Но какво представляват всички тия типове?

Вместо отговор инспекторът забеляза:

— Впрочем още е много рано за тях.

Той пак замълча за миг и след малко поде:

— Номер 50–52. Този хамбар ми е много добре познат. Невъзможно е да се скрием вътре, без актьорите да ни усетят. В такъв случай те ще се измъкнат, като отложат представлението за друг път. Те са срамежливи. Смущават се от публика. Така не става. Така не става. Защото аз искам да ми попеят и да ми потанцуват.

Като завърши монолога си, той се обърна към Мариус и го попита, гледайки го втренчено:

— Не ви ли е страх?

— От кого? — попита Мариус.

— От тия типове.

— Не повече, отколкото от вас — отвърна твърдо Мариус, който беше забелязал, че полицаят нито веднъж не му бе казал „господине“.

Инспекторът го погледна още по-втренчено и заяви натъртено и тържествено:

— Говорите като смел и честен човек. Смелият не се плаши от престъпника, а честният не се бои от властта.

Мариус го прекъсна:

— Всичко това много добре, но какво смятате да предприемете?

Полицейският инспектор се ограничи да му отговори с въпрос:

— Сигурно всички наематели имат ключ от външната врата, за да могат да се прибират вечер в стаите си, нали? А вие имате ли?

— Да — отвърна Мариус.

— Дайте ми го — каза инспекторът.

Мариус извади ключа от джоба на жилетката си, подаде го на инспектора и добави:

— Мога ли да ви дам един съвет? Елате с охрана.

Инспекторът погледна Мариус, както Волтер би погледнал някой провинциален академик, който би дръзнал да му предложи някоя рима. Той пъхна рязко двете си огромни лапи в дълбоките джобове на шинела си, измъкна два малки джобни револвера и ги подаде на Мариус, като му каза без излишни обяснения:

— Вземете оръжието. Приберете се у дома си, скрийте се в стаята си. Нека мислят, че сте излязъл. Пистолетите са пълни. По два куршума във всеки. Вие ще наблюдавате. Нали ми казахте, че в стената има дупка. Хората ще дойдат. Изчакайте да мине малко време. Когато прецените, че моментът е подходящ, дайте един изстрел. Само не преждевременно. Останалото е моя работа. Стреляйте във въздуха, в тавана, където искате. Само да не избързате. Чакайте да пристъпят към осъществяване на престъпните си намерения: вие сте адвокат, ясно ви е какво искам да кажа.

Мариус взе пистолетите и ги пъхна в страничния джоб на сюртука си.

— Така издуват плата и се виждат — каза инспекторът. — Сложете ги по-добре в джобовете на жилетката си.

Мариус пъхна пистолетите в джобовете на жилетката.

— А сега — додаде инспекторът — нямаме вече нито минута за губене. Колко е часът? Два и половина. В седем часа ли беше?

— В шест.

— Имам време — каза инспекторът, — но разчетено до минутка. Не забравяйте какво ви казах. Бум! Един изстрел.

— Бъдете спокоен — отвърна Мариус.

Той вече натискаше дръжката на вратата, когато инспекторът извика след него:

— А ако ви потрябвам междувременно, елате тук или изпратете някого. Търсете инспектора Жавер.

XV
Жондрет прави покупките си

Малко по-късно, към три часа, Курфейрак минаваше случайно по улица Муфтар, придружен от Босюе. Валеше двойно по-гъст сняг и замрежваше простора.

— Като гледам тия снежни парцали — казваше Босюе на Курфейрак, — почвам да мисля, че в небето върлува чума сред белите пеперуди.

Внезапно Босюе съгледа Мариус, който идваше по улицата в посока към градската врата и имаше много угрижен вид.

— Охо! Ето ти го и нашия Мариус! — възкликна Босюе.

— И аз го видях — забеляза Курфейрак. — Не го заговаряй.

— Защо?

— Зает е.

— С какво?

— Нима не виждаш изражението му?

— Какво изражение?

— По лицето му личи, че следи някого.

— Вярно — потвърди Босюе.

— Виж го само как си върти очите!

— Кого ли може да следи?

— Някое Мименце, пиленце, с цветче на шапчето. Влюбен до уши.

— Само че аз не виждам по улицата нито Мименце, нито пиленце, нито шапче с цветче. Кьорава жена няма!

Курфейрак се взря и възкликна:

— Я, той следи един мъж!

Действително на около двадесетина крачки пред Мариус крачеше мъж с каскет и макар че вървеше гърбом, можеше да се забележи дългата му брада.

Мъжът беше облечен в съвсем нов и твърде широк за него редингот, изпод който се подаваше разпокъсан и съвсем окалян панталон.

Босюе се разсмя:

— Що за екземпляр е пък тоя?

— Тоя ли — отвърна Курфейрак. — Навярно е поет. Само поетите носят, без да им мигне окото, панталони като продавачи на зайчи кожи и сюртуци като перове.

— Да видим къде отиват Мариус и тоя тип и да ги проследим, искаш ли?

— Босюе! — възкликна Курфейрак. — Ех ти, Ореле от Мо! Невъобразимо говедо! Кой може да следи човек, който върви по петите на друг човек!

И те се върнаха обратно.

Мариус действително беше съгледал Жондрет на улица Муфтар и беше тръгнал след него.

Жондрет вървеше право напред, без да подозира, че нечий поглед го следи.

Той зави по улица Грасиьоз, влезе в една от най-невзрачните барачки, забави се вътре около четвърт час и после пак се върна на улица Муфтар. След това се отби у един железар, който държеше по онова време дюкянче на ъгъла на улица Пиер-Ломбар, и излезе няколко минути по-късно, стиснал в ръка голямо длето с дървена дръжка, което скри под сюртука си. Когато стигна до улица Пти-Жантийѝ, той сви наляво и се отправи бързо към улица Пти-Банкие. Смрачаваше се. Снегът, спрял за малко, пак почна да вали. Мариус остана да дебне на самия ъгъл на улица Пти-Банкие, безлюдна както винаги, и не проследи по-нататък Жондрет. И добре стори, защото, щом стигна до ниската стена, зад която Мариус беше чул разговора на брадатия и рошавия, Жондрет се обърна, увери се, че никой не го следи и не го наблюдава и едва тогава прекрачи стената и изчезна.

Незастроеният парцел, ограден с този зид, граничеше със задния двор на бивш собственик на коли, който не се ползуваше с много добро име. Той беше фалирал и под навесите му се мяркаха само няколко стари кабриолета.

Мариус реши, че е по-разумно да се възползува от отсъствието на Жондрет, за да се прибере. Впрочем времето напредваше. Леля Бюргон имаше навик да заключва външната врата, преди да отиде да мие съдове в града, и привечер вратата беше винаги затворена. Мариус беше дал своя ключ на полицейския инспектор, затова трябваше да побърза.

Свечеряваше се. Небето бе облачно. Една-единствена точка на хоризонта и в цялата безкрайна шир бе огряна от слънцето: луната.

Тя изплува пламтяща иззад ниския купол на Салпетриер.

Мариус се запъти с бързи крачки към номер 50–52. Когато стигна в къщи, вратата беше все още отворена. Той изкачи на пръсти стълбата и се промъкна покрай стената на коридора до стаята си. Спомняте си, че от едната страна на коридора се редуваха тавански стаички, всичките свободни и празни в момента. Леля Бюргон оставяше обикновено вратите им отворени. Минавайки пред една от тях, Мариус като че ли съзря в необитаемата стая четирима мъже, чиито неподвижни глави се белееха смътно под сумрачната светлина на таванското прозорче. Той не се постара да ги разгледа по-добре, защото и желаеше и те от своя страна да го видят. Успя да се прибере в стаята си съвсем безшумно, без да привлече ничие внимание. Крайно време беше. Малко след това чу стъпките на леля Бюргон, която заключи вратата на излизане.

XVI
Читателят ще може да чуе модната през 1832 година песничка по английски мотив

Мариус седна на леглото си. Сигурно беше пет и половина. Само половин час го делеше от очакваното произшествие. Той чуваше как кръвта бие в жилите му подобно тиктакането на часовник в мрака. Мислеше си за двойното настъпление, което се извършваше в нощта: от една страна, престъплението, от друга, правосъдието. Не се страхуваше, но не можеше да мисли без известен трепет за това, което щеше да се случи. Като всеки човек, сполетян от такова неочаквано изживяване, целият този ден му се струваше като сън и за да не се смята жертва на кошмар, той опипваше от време на време в джобовете си двата студени пистолета.

Снегът беше престанал. Луната изплуваше из мъглата все по-ясна и бледата й светлина, примесена с белите отблясъци на навалелия сняг, хвърляше здрачна светлина в стаята.

В бърлогата на Жондрет светеше. През дупката в стената струеше червена светлина, която се струваше кървава на Мариус.

Явно беше, че тази светлина не можеше да изхожда от свещ. Впрочем оттам не долиташе никакъв шум, никакво движение, никакъв говор, никакво дихание; ледена, пълна тишина. Ако не беше светлината, човек би помислил, че е в съседство с гроб.

Мариус свали безшумно ботушите си и ги бутна под леглото.

Изминаха няколко минути. Младежът долови скърцането на долната врата, нечии бързи тежки стъпки разтърсиха стълбата, прекосиха коридора и мандалото на съседната стая хлопна шумно. Жондрет се прибираше.

Тутакси се чуха гласове. Цялото семейство беше в стаята. Само че всички мълчаха, докато господаря го нямаше, както вълчетата мълчат, докато не се е прибрал вълкът.

— Аз съм — каза той.

— Добър вечер, татенце! — записукаха момичетата.

— Какво става? — попита майката.

— Всичко върви по мед и масло — отвърна Жондрет, — само че краката ми се вкочаниха. Така, добре си се докарала. Трябва да вдъхваш доверие.

— Напълно готова за излизане.

— Нали няма да забравиш нищо? Ще се справиш ли с всичко?

— Бъди спокоен.

— Защото… — понечи да каже нещо Жондрет, но не довърши.

Мариус чу, че той остави нещо тежко на масата, вероятно длетото, което беше купил.

— Ядохте ли нещо? — поде той.

— Да — каза майката, — имаше три големи картофа и сол. Използувах огъня и ги опекох.

— Много добре. Утре аз ще ви заведа на вечеря. Ще ядем патици с всевъзможни гарнитури. Ще си хапнете царски. Всичко е наред!

После той сниши глас и добави:

— Капанът е готов. Котките са тук.

Сниши още повече глас и пошепна на жена си:

— Мушни това в огъня.

Чу се шум от разбъркани въглища с маша или друг металически предмет.

Жондрет продължи:

— Намаза ли пантите на вратата, за да не скърцат?

— Да — отвърна майката.

— Колко е часът?

— Скоро ще стане шест. Преди малко часовникът на „Сен-Медар“ удари пет и половина.

— Дявол да го вземе! Момичетата трябва да отидат да пазят. Елате насам и слушайте какво ще ви кажа.

Дочу се шушукане.

Жондрет отново повиши глас:

— Леля Бюргон излезе ли?

— Да — каза майката.

— Сигурна ли си, че в стаята на съседа няма никого?

— Не се прибра през деня, а знаеш, че по това време ходи на вечеря.

— Сигурна ли си?

— Съвсем.

— Все пак не е зле да се провери дали не е там. Вземи свещта, щерко, и иди да видиш.

Мариус коленичи и пропълзя под кревата.

Едва успя да се сгуши отдолу и през процепите на вратата се появи светлина.

— Тате, няма го! — каза някой в коридора.

Той разпозна гласа на голямата дъщеря.

— Влезе ли вътре?

— Не — отвърна дъщерята, — но понеже ключът му е на вратата, сигурно е излязъл.

— Влез все пак да видиш! — извика бащата.

Вратата се отвори и Мариус видя голямата дъщеря със свещ в ръка. Девойката изглеждаше също както сутринта, само че още по-призрачна на слабото осветление.

Тя се отправи към леглото и Мариус изживя за миг неизразима тревога, но на стената до леглото беше заковано огледалото и девойката всъщност се отправи към него. Тя се повдигна на пръсти и се огледа. От съседната стая долиташе шум от размествани железа.

Дъщерята на Жондрет приглади с длан косата си, усмихна се на огледалото и запя с гробовния си пресипнал глас:

Цяла седмица се любехме тогава,

но във радост бързо времето лети.

Осем дни са малко за любов такава!

Трябва любовта безкрайно да цъфти!

Безкрайно да цъфти! Безкрайно да цъфти!

Мариус обаче цял трепереше. Струваше му се невъзможно тя да не чуе дишането му. Девойката се отправи към прозореца и погледна навън, говорейки си сама с присъщото й налудничаво изражение:

— Колко е грозен Париж, когато надене бяла риза!

После се върна пред огледалото и отново почна да прави гримаси, като се гледаше ту анфас, ту в полупрофил.

— Защо се бавиш? — извика баща й.

— Гледам под леглото и под мебелите — извика тя, продължавайки да наглася косите си. — Няма никого.

— Тиква такава! — изкрещя бащата. — Идвай веднага! Нямаме време за губене!

— Идвам! Идвам! — отвърна тя. — Тю да се не види, не оставят човек дъх да си поеме!

После пак затананика:

Вие ме напускате, на път към слава,

ще ви следва моето сърце с тъга.

Тя хвърли последен поглед към огледалото и изхвръкна, затваряйки вратата след себе си.

Миг по-късно босите крака на двете дъщери зашляпаха по коридора и Мариус чу гласа на Жондрет, който викаше след тях:

— Добре да си отваряте зъркелите! Едната към градската врата, другата при ъгъла на улица Пти-Банкие. Нито за миг да не изпущате от поглед вратата на къщата и забележите ли нещо, светкавично тук! А сега дим да ви няма! Имате ключ, за да си отворите.

— Как се стои на пост боса в снега! — измърмори недоволно по-голямата.

— Утре ще имате златоткани копринени ботинки! — обеща бащата.

Те слязоха по стълбата и затръшнатата няколко секунди по-късно врата оповести излизането им на улицата. В къщата останаха само Мариус и двамата Жондретови. Впрочем там бяха по всяка вероятност и четиримата загадъчни посетители, които Мариус беше съзрял в здрача зад вратата на необитаваната стая.

XVII
За какво беше похарчена петфранковата монета на Мариус

Мариус прецени, че е дошъл моментът да заеме отново поста при наблюдателницата си. С присъщата на възрастта си гъвкавост той само за миг се озова до дупката на стената.

Погледна в съседната стая.

Вътрешността на Жондретовото жилище имаше необичаен изглед. Мариус сега си обясни произхода на странната червена светлина, която беше забелязал. В зеленясал свещник гореше свещ, но не тя осветяваше стаята. Бордеят беше залян от отблясъците на голям тенекиен мангал, сложен в камината и пълен с разгорели въглища: мангалът, който Жондретица приготви сутринта. Въглищата пламтяха и мангалът се беше зачервил. Над него танцуваше синкав пламък и осветяваше купеното от Жондрет длето на улица Пиер-Ломбар, което се беше нажежило в жаравата. В ъгъла до вратата се виждаха две купчини, сложени там явно с нарочно предназначение: едната беше като че ли навито въже, а другата някакви железарии. Техният вид би предизвикал най-зловещи или най-безобидни предположения у човек, който е в неведение за подготвяното престъпление. Осветената бърлога напомняше по-скоро ковачница, отколкото пъклена пещ, само че осветен от нажежения мангал, Жондрет по-скоро приличаше на демон, отколкото на ковач.

Въглищата излъчваха такава горещина, че свещта върху поставената близо до мангала маса се топеше и гореше накриво. До камината беше сложен стар бакърен фенер, достоен за превърналия се в Картуш Диоген.

Понеже мангалът беше поставен в самото огнище, димът отиваше право в комина и не отравяше въздуха в стаята.

Луната надзърташе през четирите стъкла на прозореца и изливаше сребристата си светлина в кървавочервения бордей. Поетичният дух на Мариус, склонен към мечтание дори в мигове на належащо действие, виждаше в нея Божията мисъл, вплетена в чудовищните земни кошмари.

През строшеното стъкло нахлуваше чист въздух, който разпръсваше миризмата на въглищата и мангалът можеше да остане незабелязан.

Ако читателят си спомня описанието ни, бърлогата на Жондрет беше отлично нагодена да послужи за арена на тъмно, насилствено деяние, както и за прикритие на престъплението. Тя беше най-вътрешното помещение на плевника Горбо, най-отдалечено от булеварда, който от своя страна бе най-безлюдният булевард в Париж. Ако до този момент въобще не бе имало клопка, тя можеше прекрасно да бъде изнамерена тук.

Дебели стени и няколко необитаеми стаи я деляха от булеварда, а единственият й прозорец гледаше към обширни пусти парцели, заградени със зидове или жив плет.

Жондрет беше запалил лулата си и пушеше, седнал на изтърбушения стол. Жена му разговаряше тихичко с него.

Ако Мариус имаше темперамента на Курфейрак, тоест, ако се смееше по всеки повод, той би избухнал в смях, когато спря поглед на Жондретица. Тя си беше сложила черна шапка с пера, напомнящи шапките на глашатаите по време на коронацията на Шарл X. Беше кръстосала огромен шал над плетената си пола и беше нахлузила мъжките обувки, от които дъщерята се беше отказала сутринта. Този именно тоалет беше предизвикал одобрителния възклик на Жондрет: „Така, добре си се докарала. Трябва да вдъхваш доверие.“

Колкото, до Жондрет, той си беше останал с новия широк редингот, оставен му от господин Льоблан, и облеклото му пак подчертаваше противоречието между редингота и панталона, което според Курфейрак е идеал за всеки поет.

Внезапно Жондрет каза високо:

— Добре, че се сетих! В това лошо време той сигурно ще дойде с файтон. Запали фенера, вземи го и слез. Застани долу зад вратата. Щом чуеш, че спира колата, отваряй веднага, той ще се качи, ти ще му светиш по стълбата и по коридора, а когато влезе тук, слизаш бързо, плащаш на кочияша и освобождаваш файтона.

— Ами пари?

Жондрет бръкна в панталона и й подаде пет франка.

— Откъде имаш тия пари? — възкликна тя.

— Петфранковата, която съседът дал сутринта.

След малко той добави:

— Знаеш ли, трябват ни два стола.

— За какво ти са?

— За да седнем на тях.

По гърба на Мариус пробягнаха тръпки, когато чу невъзмутимия отговор на Жондретица:

— Това само да е! Ще взема от съседа.

И с рязко движение тя отвори вратата на бордея и излезе в коридора.

Този път Мариус в истинския смисъл на думата нямаше време да слезе от скрина, за да се скрие под леглото.

— Вземи свещта — извика подире й Жондрет.

— Ще ми пречи — отвърна тя, — нали ще нося двата стола. Има луна.

Тежката ръка на леля Жондрет затърси пипнешком ключа на вратата и я отвори. Мариус се закова на мястото си от тревога и изненада.

Жондретица влезе.

През таванското прозорче се беше плъзнал лунен лъч, който осветяваше едната половина на стаята. Стената, до която се беше долепил Мариус, оставаше напълно в сянка, така че той се сливаше с мрака.

Жондретица вдигна очи, не различи Мариус, взе двата стола, единствените впрочем, които Мариус притежаваше, и си отиде, като затръшна шумно вратата след себе си.

Тя се прибра в бърлогата.

— На ти два стола.

— А ето и фенера — каза мъжът. — Слизай бързо.

Тя се подчини незабавно и Жондрет остана сам.

Той разположи двата стола от двете страни на масата, преобърна длетото в мангала, изпречи пред камината стар параван, за да прикрие разгорелите въглища, и след това се приближи до ъгъла, където се намираше купчината въжа. Той се наведе и ги заразглежда.

Мариус тогава си даде сметка, че това, което беше взел първоначално за омотано на кълбо въже, всъщност беше много добре направена въжена стълба с дървени пречки и две куки в горния край за закачване.

Тази стълба и няколкото груби сечива, напомнящи железни топори и стърчащи сред купчината железа, струпани зад вратата, ги нямаше сутринта в жилището на Жондрет. По всяка вероятност бяха донесени следобеда, докато Мариус отсъствуваше.

„Ковашки сечива“ — помисли си Мариус.

Ако Мариус беше малко по-просветен в тази област, щеше да различи измежду железата, които вземаше за ковашки сечива, съмнителните инструменти, служещи за разбиване на брави и врати или за прерязване на гръкляни, двата вида злокобни инструменти, които крадците наричат щеки и коси.

Камината и масата с двата стола бяха точно срещу Мариус. Понеже мангалът не се виждаше, стаята сега се осветяваше само от свещта. Всеки глинен предмет по масата или камината хвърляше огромна сянка. Нащърбеното гърне за вода прикриваше със сянката си едва ли не половината стена. В стаята цареше злокобно и заплашително спокойствие. Надвиснала беше страшна угроза.

Жондрет беше оставил лулата си да угасне — красноречив признак за дълбока угриженост — и беше седнал отново край масата. Свещта подчертаваше свирепите остри черти на лицето му. Сегиз-тогиз той смръщваше вежди или внезапно разтваряше широко дясната си ръка, като че ли отвръщаше на последните възражения на някакъв тъмен вътрешен глас. В един момент на този невнятен спор със самия себе си той издърпа енергично чекмеджето на масата, извади дълъг кухненски нож и опита острието върху нокътя си. После пак го пъхна обратно на мястото му и затвори чекмеджето.

Мариус от своя страна извади пистолета от джоба си и го зареди.

Пистолетът щракна ясно и сухо.

Жондрет трепна и се приповдигна на стола си:

— Кой е тук? — извика той.

Мариус затаи дъх. Жондрет се ослуша още малко, после се засмя и каза сам на себе си:

— Ама че съм глупак! Стената изпука.

Мариус стисна пистолета в ръка.

XVIII
Двата стола на Мариус застават един срещу друг

Внезапно звънът на далечна печална камбана разтресе стъклата. Часовникът на „Сен-Медар“ удари шест часа.

Жондрет отброи всеки удар с поклащане на глава. Когато заглъхна последният, той изчисти с пръсти стопения восък около фитила.

После почна да се разхожда из стаята, ослуша се дали някой не идва по коридора, пак се заразхожда, наново се ослуша и измърмори недоволно:

— Има си хас да не дойде! — И седна на стола си.

Но още неседнал, вратата се отвори.

Бутна я Жондретица, като самата тя остана в коридора с лице, изкривено от отвратителна любезна гримаса, осветена от горния отвор на фенера, който тя държеше в ръка.

— Заповядайте, господине — покани посетителя тя.

— Заповядайте, благодетелю мой — повтори Жондрет, скачайки от мястото си.

Господин Льоблан се появи.

Спокойното му доверчиво изражение внушаваше особена почит.

Той остави на масата четири наполеона.

— Господин Фабанту — каза той. — Ето за наема ви и за да посрещнете най-насъщните си нужди. А за по-нататък ще видим.

— Господ да ви възнагради стократно, благодетелю мой! — възкликна Жондрет, приближавайки се бързо до жена си. — Отпрати файтона! — пошепна й той.

И докато се кланяше церемониално и предлагаше стол на господин Льоблан, Жондретица се измъкна незабелязано от стаята. Няколко секунди по-късно тя се върна и му каза на ухото:

— Готово.

Снегът, който валеше още от сутринта, беше образувал толкова дебел слой по улицата, че никой не чу нито пристигащия, нито тръгващия файтон.

В това време господин Льоблан беше седнал на стола.

Жондрет се настани на другия стол, точно срещу него.

А сега, за да добие точна представа за сцената, която ще се разиграе след малко, читателят трябва да си представи мислено ледената нощ, усамотените, затрупани в сняг места около Салпетриер, които се белееха на лунната светлина като огромен погребален саван, червеникавата светлина на уличните фенери, мъждукащи тук-таме из мрачните булеварди, и дългите черни редици на брястовете. Нито един минувач на четвърт левга околовръст, в най-тъмната, най-страшна и най-безмълвна точка — плевника Горбо, а в плевника, посред самотата и нощта — просторната, осветена само с една свещ бърлога на Жондрет и двамата мъже, седнали от двете страни на масата, неподозиращият нищо господин Льоблан и зловещо усмихнатият Жондрет, приклекналата в един ъгъл Жондретица, майка-лъвица, а зад стената — невидимият Мариус, изправен неподвижно, със зорък поглед и зареден пистолет, непропускащ нито една дума, нито един жест.

Всъщност Мариус никак не беше изплашен, само се чувствуваше дълбоко отвратен. Стискаше дръжката на пистолета и това му придаваше увереност.

„Винаги мога да попреча на негодника, щом намеря, че е необходимо“ — мислеше си той.

Усещаше близо до себе си присъствието на полицията, която дебнеше в засада и чакаше уговорения сигнал, готова да протегне ръка.

Между другото той се надяваше при грубото сблъскване между Жондрет и господин Льоблан да блесне искра и да освети макар и малко тайната която той жадуваше да узнае.

XIX
Не е зле да се наблюдават тъмните ъгли

Едва седнал, господин Льоблан погледна към празните постели и попита:

— Как е раненото ви момиченце?

— Много зле — отвърна Жондрет, усмихвайки се със скръбна признателност, — много зле, уважаеми господине. По-голямата й сестра я заведе в Бурб, за да я превържат. Ще ги видите. Те ще се върнат след малко.

— Госпожа Фабанту ми изглежда по-добре сега — поде господин Льоблан, оглеждайки странната премяна на Жондретица, която го наблюдаваше застанала права между него и вратата в заплашителна и едва ли не войнствена поза, като че вардеше изхода.

— На края на силите си е — отвърна Жондрет, — но как да ви кажа, господине, такава си е тя, държелива! Не жена, а същински вол.

Трогната от комплимента, Жондретица възкликна глезено като поласкано чудовище:

— Колко си добър към мене, господин Жондрет!

— Жондрет ли — забеляза господин Льоблан. — Аз пък мислех, че се казвате Фабанту.

— Фабанту, по прякор Жондрет! Това е артистичното ми име — съобрази бързо съпругът.

Той повдигна рамене и изгледа яростно жена си, без да го види господин Льоблан, после продължи, смекчавайки превзето и лицемерно гласа си:

— Ах! Ние винаги сме се разбирали чудесно с бедната ми скъпа жена! И какво ли друго би ни останало, ако нямахме поне това утешение! Толкова сме злочести, уважаеми господине! Имаме ръце, но защо ни са, като нямаме работа! Горим от желание да вършим нещо, а работа няма. Не зная какво прави правителството, но честна дума, господине, не че съм якобинец, не че съм бунтар, не че съм против властта, но ако бях министър, бога ми, по-иначе щях да я наредя. Вижте например, аз исках дъщерите ми да научат да правят кутии. Ще кажете: „Как! Най-обикновен занаят?“ Е да, занаят. Най-просто препитание. Какво падение, благодетелю! Какво унижение, когато по-рано си бил нещо! Уви, нищо не ни остана от предишното благополучие! Нищо! Само една картина, на която аз много държа и с която все пак съм готов да се разделя, защото трябва да се живее! Item[2], трябва да се живее.

Докато Жондрет плещеше така, привидно несвързано, без лицето му да загуби съсредоточеното си зорко изражение, Мариус вдигна очи и забеляза в дъното на стаята нов посетител, когото до този миг не беше видял. Един мъж се беше вмъкнал така безшумно, че вратата не беше изскърцала. Мъжът носеше виолетов пуловер, охлузен, изтъркан, изцапан, разпорен по всички шевове, и широк панталон от памучно кадифе. На краката — груби дървени обувки. Нямаше риза, нито кърпа на врата. По голите му ръце се виждаха татуировки, лицето му беше начернено. Той седна безмълвно със скръстени ръце на най-близкото легло и понеже се намираше зад Жондрет, почти не се виждаше от наблюдателницата на Мариус.

Магнетичната сила, която тутакси предупреждава погледа, накара господин Льоблан да се обърне към него почти едновременно с Мариус. Той неволно трепна изненадано, което не убягна от погледа на Жондрет.

— А, разбирам! — възкликна Жондрет, закопчавайки явно доволен дрехата си. — Гледате сюртука, нали? Бога ми, много добре ми стои!

— Какъв е този човек? — попита господин Льоблан.

— Този ли? Съсед. Не му обръщайте внимание.

Съседът имаше съвсем необикновен вид. Но в предградията има колкото щеш фабрики за химически продукти. Много работници могат да ходят с очернени лица. Впрочем цялата външност на господин Льоблан излъчваше доверие и безстрашие. Той продължи разговора:

— Извинете, за какво ставаше дума преди това, господин Фабанту?

— Казах ви, господине и скъпи покровителю — поде Жондрет, като се облакъти на масата и впери раболепен поглед на боа в господин Льоблан, — казвах ви, че имам една картина за продан.

Откъм вратата долетя леко шумолене. Втори човек се вмъкна и седна на леглото зад Жондретица. И той като първия беше с голи ръце и почернено с мастило или сажди лице.

Макар че буквално се плъзна в стаята и той не убягна от погледа на господин Льоблан.

— Не им обръщайте внимание — повтори Жондрет. — Те са от къщата. Та казвах ви, значи, че ми е останала само една картина, много ценна картина… Ето, вижте, господине.

Той стана, приближи се до стената, до която беше опряна споменатата вече рамка, и само я обърна, без да я доближи. Тя действително можеше да се вземе за картина. Беше почти напълно осветена от свещта. Мариус не можа да я разгледа, понеже Жондрет я затуляше. Той различи само грубо нанесени бои и някакъв човек на преден план в ярки панаирджийски краски, подходящи за параван.

— Какво е това? — попита господин Льоблан.

— Картина от голям художник, извънредно ценна картина, благодетелю мой! Тя ми е скъпа, както ми са скъпи моите две дъщери, защото е свързана с чудни спомени! Но казвах ви вече и нима да се отметна. Намирам се в толкова бедствено положение, че съм готов да се разделя с нея…

Било случайно, било защото в сърцето му се беше прокраднало известно безпокойство, докато разглеждаше картината, господин Льоблан плъзна поглед към дъното на стаята. Мъжете бяха станали четирима: тримата седяха на леглото, а четвъртият стоеше прав до рамката на вратата. И четиримата, застинали неподвижно, с голи ръце и начернени лица. Единият от насядалите на леглото се беше облегнал на стената със затворени очи и като че ли дремеше. Той беше стар. Белите коси над черното лице му придаваха злокобен вид. Другите двама изглеждаха млади. Единият имаше брада, другият буйна коса. Никой нямаше обувки на краката си. Бяха боси или с налъми.

Жондрет забеляза, че погледът на господин Льоблан често се спира на тия мъже.

— Наши приятели. Съседи — поясни той. — Черни са, защото работят сред сажди. Всичките са коминочистачи. Не им обръщайте внимание, благодетелю, но купете тази картина. Смилете се над неволята ми. Няма да ви я продам много скъпо. Колко я оценявате?

— Това е съвсем обикновена фирма на кръчма — каза господин Льоблан, гледайки втренчено и с явно недоверие Жондрет право в очите. — Струва най-много три франка.

Жондрет отговори кротко:

— Носите ли си портфейла? Ще се задоволя с хиляда екю.

Господин Льоблан се изправи, облегна се на стената и се огледа бързо. От лявата му страна, откъм прозореца, беше застанал Жондрет, а отдясно — откъм вратата, Жондретица и четиримата мъже. Те не бяха помръднали и дори като че ли не го гледаха. Жондрет пак заговори с плачлив глас. Той нареждаше така жално и погледът му беше така безизразен, че господин Льоблан можеше да го вземе за човек, който просто е загубил ума си от преживените злочестини.

— Ако не купите картината ми, скъпи благодетелю — казваше Жондрет, — аз оставам без каквито и да било средства за препитание. Имам само един изход: да се хвърля в реката. Като си помисля само, че исках момичетата ми да научат да правят кутии, изящни кутии за новогодишни подаръци. Но как? Оказва се, че за тази цел е необходима маса с бордюр по края, за да не падат стъклата, специална пещ и гърне с три подразделения за различната гъстота, която трябва да има лепилото в зависимост от употребата му — за дърво, хартия или плат, резец за рязане на картона, калъп за прегъването му, чукче, за да се забиват скобките, четки и какво ли не още. И всичко това, за да изкарват по четири су дневно! Като работят по четиринадесет часа! Всяка кутия се премята тринадесет пъти в ръцете на работничката! А хартията трябва да се мокри! И да се пази да не се изцапа никак! И лепилото да се държи все топло! Дяволска работа, казвам ви! И то за четири су дневно! Как искате да живеем?

Докато говореше, Жондрет не поглеждаше господин Льоблан, който, напротив, не сваляше поглед от него. Господин Льоблан наблюдаваше внимателно Жондпет, а Жондрет наблюдаваше зорко вратата. Задъхан, Мариус следеше с очи ту единия, ту другия. Господин Льоблан като че ли се питаше: „Дали не е ненормален?“

Жондрет повтори няколко пъти провлечено, придавайки на гласа си най-различни умолителни отсенки:

— Остава ми само едно: да се хвърля в реката! Онзи ден дори слязох с тази цел по стъпалата при Аустерлицкия мост.

Но внезапно в угасналия му поглед пламна дива омраза, дребният мъж се изправи, лицето му стана страшно, той пристъпи към господин Льоблан и кресна гръмогласно:

— Всичко това са празни приказки! Не ме ли познахте?

XX
Клопката

В същия миг вратата на таванската стаичка внезапно се отвори и се появиха трима мъже в сини памучни връхни дрехи, с маски от черна хартия на лицата. Първият беше мършав и държеше в ръка тежка, подкована тояга. Вторият, едва ли не исполин, беше уловил откъсо дръжката на топор за умъртвяване на добитък.

Третият, мъжага с четвъртити рамене, не толкова слаб като първия и не тъй едър като втория, стискаше в дланта си огромен ключ, откраднат навярно от вратата на някой затвор.

Жондрет, изглежда, очакваше тяхното идване. Той размени набързо няколко думи с мършавия, който държеше тоягата.

— Готово ли е всичко? — попита Жондрет.

— Да — отвърна мършавият.

— Къде е Монпарнас?

— Младият актьор се спря да поговори с дъщеря ти.

— С коя от двете?

— С по-голямата.

— Чака ли долу файтон?

— Да.

— Ами каручката впрегната ли е?

— Впрегната.

— Със здрави коне?

— Превъзходни.

— Там, където казах да чака, ли е спряна?

— Точно там.

— Много добре — каза Жондрет.

Господин Льоблан беше силно побледнял. Той оглеждаше бърлогата и обитателите й и явно беше започнал да си дава най-сетне сметка къде е попаднал. Той местеше бавно и учудено поглед върху всеки един от окръжаващите го. В изражението му обаче нямаше нито сянка от уплаха. Беше превърнал масата в импровизирана преграда. Безобиден старик до преди миг, той внезапно се бе преобразил едва ли не в атлет, опрял твърдия си юмрук на облегалото на стола в изненадващо заплашителна поза.

Този старец, който проявяваше такава неустрашимост пред грозящата го голяма опасност, спадаше явно към хората, чиято смелост се проявява също така непринудено и естествено, както и добротата им. Бащата на любимата жена никога не ни е съвсем чужд. Мариус се почувствува горд с този мъж.

Трима от мъжете с голи ръце, за които Жондрет беше казал: „Те са коминочистачи“, бяха измъкнали из купчината железа кой огромна ножица за рязане на ламарина, кой клещи, кой чук и бяха препречили вратата, без да издадат нито звук. Старият продължаваше да лежи на леглото, но беше отворил очи. До него беше седнала Жондретица.

Мариус си помисли, че само след няколко секунди сигурно ще трябва да се намеси, затова вдигна дясната си ръка към тавана, в посока към коридора, готов да даде уговорения изстрел.

След като завърши краткия разговор с човека с тоягата, Жондрет се обърна отново към господин Льоблан и повтори въпроса си, придружавайки го този път с присъщото му беззвучно, сдържано и зловещо хихикане:

— Значи, не можете да ме познаете?

— Не — отвърна господин Льоблан, като го погледна право в лицето.

Тогава Жондрет се приближи до масата, наведе се над свещта, скръсти ръце, протегна острата си, хищна челюст към невъзмутимото лице на господин Льоблан, приведе се колкото се може по-напред, без господин Льоблан да отстъпи, и застинал в тази поза на хищен звяр, готов да захапе, изкрещя:

— Аз не се казвам Фабанту! Не се казвам и Жондрет. Името ми е Тенардие! Аз съм кръчмарят от Монфермей! Разбрахте ли сега? Тенардие! Пак ли не ме познахте?

Челото на господин Льоблан се обагри незабележимо, но той отвърна с обичайната си невъзмутимост, без гласът му да трепне или да се повиши:

— И сега толкова, колкото и по-рано.

Мариус не очакваше този отговор. Ако някой можеше да го види в този миг, щеше да забележи смаяното му, озадачено и съвсем объркано изражение. Когато Жондрет каза: „Името ми е Тенардие“, Мариус се разтрепера от главата до краката и се облегна на стената, като че ли някакво студено острие се беше впило право в сърцето му. После дясната му ръка, готова да даде уречения изстрел, се отпусна бавно и в мига, когато Жондрет повтори: „Разбрахте ли сега? Тенардие!“ — отмалелите пръсти на Мариус едва не изпуснаха пистолета. Разкривайки самоличността си, Жондрет не успя да развълнува господин Льоблан, но хвърли в страшен смут Мариус. Името Тенардие, непознато, както изглеждаше, на господин Льоблан, беше твърде добре известно на Мариус! Нека си припомним какво представляваше то за него! Той го беше носил до сърцето си, вписано в бащиното му завещание! Беше го носил в най-съкровените си мисли, дълбоко в паметта си, запечатано в свещената повеля: „Един сержант спаси живота ми. Той се казва Тенардие. Ако синът ми го срещне, нека направи за него всичко, каквото може.“ Читателят си спомня, че това име беше светиня за Мариус. То беше неразделно свързано с култа към баща му. Как? Нима това беше Тенардие, кръчмарят от Монфермей, когото той толкова дълго беше издирвал безуспешно? Намерил го беше най-сетне, но какво се оказваше? Спасителят на баща му беше злодей! Човекът, на когото Мариус копнееше да засвидетелствува признателността си, беше същински изрод! Избавителят на полковник Понмерси се канеше да извърши престъпление! Мариус мъчно би могъл да определи точното естество на това престъпление, но то по всичко приличаше на убийство. И на кого се канеше да посегне този човек, велики боже? Какво съдбоносно съвпадение! Каква жестока подигравка на съдбата! Баща му от дъното на своя гроб му повеляваше да направи за Тенардие всичко, което е по силите му; цели четири години Мариус живееше само с тази мисъл — да изплати бащиния си дълг, и точно в момента, когато се готви да предаде в ръцете на правосъдието един престъпник, съдбата му вика: „Това е Тенардие!“ Най-сетне му се удаваше случай да се разплати с човека, който беше спасил живота на баща му под дъжд от куршуми в героичната битка при Ватерло, но как? Като го изпрати на ешафода! Той се беше заричал да се хвърли в краката на Тенардие, ако го срещне някога, и ето че сега го срещаше действително, но за да го предаде на палача. Баща му казваше: „Помогни на Тенардие!“ А в отговор на любимия, свещен глас той смазваше Тенардие. Какво щеше да види баща му от своя гроб? Човекът, който го беше изтръгнал от смъртта с риск за собствения си живот, щеше да бъде екзекутиран на площад Сен-Жак, и то по вина на сина му, на същия този Мариус, комуто той беше завещал да закриля бащиния спасител. Каква горчива подигравка! Да носи толкова дълго в душата си последното собственоръчно написано бащино желание, за да извърши така мерзко точно обратното! Но, от друга страна, можеше ли да стане свидетел на подобна клопка и да не я осуети? Възможно ли бе да пощади убиеца и да обрече на гибел жертвата? Можеше ли да се чувствува обвързан с каквато и да било признателност спрямо такова долно същество? Отношението, което се беше оформило у Мариус в продължение на четири години, беше съвсем разколебано от този неочакван удар. Той цял трепереше. Всичко зависеше от него. Той държеше в ръцете си участта на хората, които се суетяха пред очите му, без те ни най-малко да подозират. Даде ли изстрела, ще спаси господин Льоблан и ще погуби Тенардие. А ако не стреля, ще пожертвува господин Льоблан и Тенардие може би ще се отърве. Трябваше да тласне към гибел, единия или да остави другия да падне в пропастта. И в двата случая угризения. Какво да прави? Кой път да избере? Да измени на повелителния спомен, на обета, който си беше дал дълбоко в себе си, на най-свещения дълг, на най-таченото предсмъртно писмо? Да измени на завещанието на баща си или да допусне да бъде извършено злодеяние? Струваше му се, че от една страна чува гласа на „своята Юрсюл“, която го умолява да защити баща й, а от друга — бащиния си глас, който му повелява да закриля Тенардие. Изпита чувството, че ще загуби разсъдъка си. Коленете му се подкосяваха. Нямаше дори време да размисли, защото сцената, която се разиграваше пред очите му, вървеше към развръзката с бясна бързина. Той си беше въобразявал, че е господар на положението, а се виждаше повлечен от шеметното му развитие. Едва не падна в несвяст.

Междувременно Тенардие — занапред ще го наричаме само така — се разхождаше надлъж и нашир пред масата, изпаднал в неистова радост.

Той сграбчи свещта и така силно я тупна върху камината, че пламъкът едва не угасна, а разтопената лой изпръска стената.

След това се обърна с бясна злоба към господин Льоблан и изрева:

— Изиграх ли те? Пипнах ли те? Улових ли те в капана?

И пак закрачи из стаята, извън себе си от настървение:

— А, падна ли ми най-сетне, господин благодетелю, господин опърпан милионер! Господин дарителю на кукли! Дърт хапльо! Не ме познаваш, така ли? Значи, не си ти, който дойде в Монфермей навръх Коледа в кръчмата ми преди осем години, в 1823 година? Значи, не си ти, който отмъкна от мене Чучулигата, детето на Фантин? Значи, не си ти дрипльото с жълтия сюртук? Не си ти, а? Ами пакета с всевъзможни парцали, както тази сутрин, когато дойде у дома? Видиш ли, жено! Това си е, изглежда, негова мания, да ходи по къщите и да носи пакети с вълнени чорапи! Да му се не види и дъртият благотворител! С трикотаж ли търгувате, господин милионер? Или раздавате на бедните изостаналата си стока, светецо? Ама че въжеиграч! Не ме познаваш, така ли? Аз пък те познавам. Още в първия миг, щом си пъхна гадната муцуна тук, и те познах! Охо! Сега ще видиш, че не може току-така да ходиш по хорските къщи, под предлог, че те били странноприемници, с окъсани дрехи като на просяк, който моли за някой грош, да хързулваш хората, да се правиш на великодушен, да им отнемаш прехраната и да ги заплашваш из горите. И да не мислиш, че си уредил въпроса, стар дрипльо такъв, като си донесъл после, когато хората са загубили всичко, един широк сюртук и две нищо и никакви болнични одеяла? Крадец на деца!

Той се спря и като че ли измърмори нещо сам на себе си. Подобно на бурните води на Рона яростта му пропадна в някаква подземна пещера. После, завършвайки гласно мисления разговор със самия себе си, той удари е юмрук по масата и кресна:

— А най-противното от всичко е тази му добродушна мутра!

Тенардие се обърна наново към господин Льоблан:

— По дяволите! Ти се подигра някога с мене. Ти си причина за всичките ми нещастия! Ти взе срещу хиляда и петстотин франка момичето, което живееше у мене и което сигурно беше дете на някои големи богаташи. То ми беше докарало вече много пари и можеше да ме храни цял живот! Момиче, което щеше да ми навакса всичките загуби в онази отвратителна кръчма, където не можеше да се изкара пукната пара и където пропилях като глупак всичките си парици. Дано всичкото вино, което се изпи по онова време у мене, се превърне в отрова в тия, които го изпиха! Но здраве да е! Признай си: нали ме мислеше за голям будала, когато си отиде с Чучулигата? В гората държеше суровица в ръката си! Беше по-силният. Сега тъпкано ще ти го върна. Днес козовете са у мене. Спукана ти е работата, дядка. Ще се пръсна от смях! Брей, ще се пръсна от смях! Как само се улови на въдицата! Какво не му надумах! Че съм актьор, че се казвам Фабанту, че съм играл в театъра с госпожица Марс, с госпожица Мюш, че хазяинът иска да му платя наема утре, четвърти февруари, а той не се сети дори, че тримесечието изтича на осми януари, а не на четвърти февруари! Кръгъл идиот! И си мисли, че всичко ще му се размине само с няколко жалки луидора. Мошеник! Не му е дало сърце да ги направи поне сто франка! И как се хвана на лъжите ми! Умори ме от смях! А аз си казвах: „Няма да ми избягаш, негоднико. Тази сутрин ти лижа лапите, но довечера ще ти изгриза сърцето.“

Тенардие млъкна. Той се задъхваше. Тесните му гърди се повдигаха като ковашки мях. В очите му светеше мерзкото задоволство на малодушна, подла и жестока твар, на която най-сетне се е удало да стъпче в краката си този, от когото се е бояла, да оскърби този, когото е ласкала. Задоволство на джудже, съумяло да стъпи върху главата на Голиат, задоволство на чакал, впил нокти в болен умиращ бик, безсилен да се защити, но все още уязвим.

Господин Льоблан не го прекъсна, но когато Тенардие спря, той каза:

— Не разбирам какво приказвате. Заблуждавате се. Аз съм твърде беден човек и далеч не съм милионер. Не ви познавам. Вземате ме за някой друг.

— Аха! Стара песен! — изхриптя Тенардие. — Едно баба знае, едно бае! Загази, дядка! Не виждаш ли кой съм?

— Извинете, господине — отвърна господин Льоблан с учтив тон, който прозвуча особено необичайно и внушително сред странната обстановка, — виждам добре, че сте разбойник.

Всеки е забелязал, че мерзките личности са много обидчиви, изродите са особено чувствителни. При думата „разбойник“ Тенардиерица скочи от леглото, а Тенардие сграбчи стола и едва не го строши в ръцете си.

— Ти си стой на мястото! — викна той на жена си и се обърна към господин Льоблан. — Разбойник, а! Известно ми е, че вие, господа богаташите, ни наричате така. Защо не? Вярно е. Аз фалирах, крия се, нямам хляб, нямам пукната пара, разбойник съм, разбира се! Три дни вече не съм хапвал нищо, разбойник, естествено! А вие си седите на топло, носите обувки марка „Сакоски“, подплатени сюртуци като на архиепископ, живеете на първия етаж в къщи с портиери, ядете трюфели, ядете аспержи по четиридесет франка през месец януари, грах, тъпчете се, а ако искате да узнаете дали е студено, поглеждате във вестника колко градуса бележи термометърът на инженер Шьовалие. А ние сами сме си термометри! Няма нужда да ходим чак до кея, за да гледаме на ъгъла часовниковата кула колко градуса под нулата е, кръвта замръзва във вените ни и ледът стига чак до сърцата ни. Ние казваме: „Няма бог!“ А вие идвате в пещерите ни, да, в пещерите ни, за да ни наричате разбойници! Но ние ще ви изядем! Ние, нищожните бедняци, ще ви разкъсаме! Господин милионер, слушайте: аз бях някога състоятелен човек, имах разрешително, бях избирател, аз принадлежа към буржоазната класа, докато вие може би съвсем не изхождате от нея!

При тези думи Тенардие пристъпи към мъжете, застанали до вратата, и добави цял треперещ:

— Като си помисля само, че има дързостта да ми говори с такъв тон, сякаш съм прост кърпач!

После той отново се обърна към господин Льоблан и заговори с удвоена ярост:

— И да ви кажа ли още нещо, господин благодетелю! Аз не съм някаква си тъмна личност! Не съм човек, който си крие името и задига деца от къщята. Аз съм бивш френски войник и заслужавам орден! Участвувал съм в битката при Ватерло и там спасих живота на един генерал, някакъв граф, забравих му вече името. Той ми го каза, но пустият му глас беше така отслабнал, че не можах да го разбера. Чух само: „Благодаря“. По-добре да бях чул името, отколкото благодарностите му. Така щях да успея да го намеря. Картината, която виждате тук, беше нарисувана от Давид в Брюксел и знаете ли кого изобразява? Мене. Давид пожела да обезсмърти моя военен подвиг. Взел съм, както виждате, генерала на гръб и го изнасям под картеча. Това е цялата история. И плюс другото този генерал не беше направил нищо за мене. И той беше същата стока като другите! Но аз въпреки това спасих живота му, излагайки се на смъртна опасност, и джобовете ми са пълни с удостоверения. Аз съм участник във Ватерло, дявол да го вземе! А сега, след като благоволих да ви разкажа всичко това, да приключим разговора. Трябват ми пари. Много пари. Трябват ми извънредно много пари или вие няма да излезете жив оттук, кълна се в мълнията.

Мариус беше овладял до известна степен вълнението си и сега слушаше внимателно. И последната възможност за съмнение се беше разсяла. Този човек беше действително Тенардие от бащиното му завещание. Мариус изтръпна, когато Тенардие спомена за неблагодарността на баща му, още повече, че самият той насмалко не беше оправдал, и то по най-съдбоносен начин, този упрек. Душевният му смут нарасна. Независимо от това във всички приказки на Тенардие, в интонацията му, в движенията, в погледа, който хвърляше искри при всяка дума, в злобното избухване, което разкриваше цялата му природа, в смесицата от самохвалство и унижение, от гордост и низост, от злост и глупост, в този хаос на действителни огорчения и притворни чувства, в безочието на злодея, който изпитва наслада, упражнявайки насилие, в безсрамното разголване на една гнусна душа, в избликването на толкова насъбрано страдание и ненавист имаше много злоба, която отблъскваше, и много истина, която затрогваше.

Читателят трябва да е отгатнал, че предложената на господин Льоблан високохудожествена картина, творба на Давид, не беше нищо друго, а фирмата от кръчмата на Тенардие, нарисувана, както си спомняте, от него самия, единствена отломка от корабокрушението му в Монфермей.

Понеже Тенардие се беше отдръпнал от зрителното поле на Мариус, младежът можа сега да разгледа картината и сред цапотията действително различи битка, задимен фон и някакъв човек, взел на гръб друг. Тенардие и Понмерси: сержантът-спасител и спасеният полковник. Свят се зави на Мариус. Баща му сякаш оживя в картината. Тя не беше вече фирма на кръчма в Монфермей, а същинско възкресение, открехнат гроб, из който се възправяше призрак. Мариус усещаше кръвта, която туптеше в слепоочията му, оръдията при Ватерло бучаха в ушите му, окървавеният му баща, изобразен неясно върху зловещата дъска, го плашеше, защото му се струваше, че безформената наброска го гледа втренчено.

Когато Тенардие най-сетне си пое дъх, той впери кървясалите си очи в господин Льоблан и му каза лаконично, снишавайки глас:

— Имаш ли да кажеш нещо преди забавлението?

Господин Льоблан мълчеше. Някакъв пресипнал глас се обади откъм коридора в настъпилото мълчание и подхвърли саркастично:

— Ако трябва да се цепят дърва, викайте мене.

Човекът с топора беше пуснал тази шега.

Същевременно на вратата се показа огромно пръстеносиво лице с щръкнали косми. Отвратително ухилената уста показваше не човешки, а кучешки зъби.

Това беше лицето на мъжа с топора.

— Защо си махнал маската бе? — извика му ядосано Тенардие.

— За да се посмея — отговори мъжът.

От известно време господин Льоблан като че ли следеше всяко движение на Тенардие, който, заслепен от собствената си ярост, сновеше из бърлогата, без сянка от безпокойство, защото знаеше, че вратата е завардена, че самият той, добре въоръжен, държи в ръцете си невъоръжен човек и че са деветима срещу един, ако допуснем, че Тенардиерица струваше само колкото един мъж. Докато говореше с мъжа с топора, той се обърна гърбом към господин Льоблан.

Господин Льоблан се възползува от този миг, бутна с крак стола, събори с юмрук масата и с един скок, удивително ловко, преди Тенардие да се обърне, се озова до прозореца. Само за една секунда той го отвори, стъпи на перваза и преметна единия си крак навън. Той беше полуизлязъл, когато шест яки ръце го сграбчиха и го върнаха енергично в бърлогата. Тримата „коминочистачи“ се бяха спуснали към него. Тенардиерица се вкопчи в косите му.

При трополенето от коридора дотичаха и другите разбойници. Старият, който изглеждаше пиян и лежеше на одъра, се изправи и се приближи, клатушкайки се, с кантонерски нож в ръка.

Един от „коминочистачите“, чието лице беше осветено от свещта и в когото Мариус разпозна въпреки саждите Паншо, по прякор Пролетняка или още Нехранимайкото, замахна над главата на господин Льоблан с нещо като бухалка, желязна пръчка с две оловни топки в двата края.

Мариус не можа да издържи тази гледка. „Прости ми, татко!“ — помисли си той и пръстът му потърси спусъка на пистолета. Той едва не стреля, но гласът на Тенардие го спря:

— Не го закачайте!

Отчаяният опит на жертвата да се изплъзне, вместо да раздразни Тенардие, го успокои. Той беше съчетание от двама души: единият жесток, другият пресметлив. До този миг, в изблика на тържество пред повалената, лежаща неподвижно в краката му жертва, у него говореше жестокият човек. Но когато жертвата почна да се бъхти и прояви желание за борба, тутакси се събуди и взе надмощие пресметливият Тенардие.

— Не го закачайте! — повтори той. И без сам да подозира, извоюва своя пръв успех, като спря изстрела и парализира Мариус, който сметна, че не е така належащо да стреля и при изменилото се положение реши, че няма нищо нередно, ако почака още малко. Кой знае дали нямаше да се появи изневиделица някакъв щастлив изход, който да го избави от ужасната алтернатива или да остави да загине бащата на Юрсюл, или да погуби спасителя на полковника.

Завърза се херкулесовска схватка. С един юмрук в гърдите господин Льоблан изтърколи стария посред стаята, после замахна с две ръце и събори на земята другите двама нападатели, като ги затисна с колене. Жалките типове захъркаха под тежестта му като под гранитен воденичен камък. Другите четирима обаче уловиха опасния старец за двете ръце и за тила и го превиха над двамата повалени „коминочистачи“. По този начин, надвил едните и надвит от другите, смазвайки неколцина под себе си и задушаващ се под тежестта на тези, които бяха върху него, мъчейки се напразно да се освободи от тях, господин Льоблан едва се виждаше сред страхотната купчина разбойници, подобно на глиган, затрупан от хайка виещи хрътки и копои.

Бандитите успяха да го съборят върху одъра до прозореца и го укротиха. Тенардиерица продължаваше да го държи за косата.

— Ти не се бъркай — каза Тенардие. — Ще си скъсаш шала.

Тенардиерица се подчини с ръмжене, както вълчицата се покорява на вълка.

— А пък вие го претърсете — заповяда Тенардие.

Господин Льоблан като че ли не правеше вече опит да се съпротивява. Претърсиха го. У него имаше само кожена кесия с шест франка и носната му кърпа.

Тенардие пъхна кърпата в джоба си.

— Възможно ли е? Нима няма портфейл?

— Нито дори часовник — отвърна единият „коминочистач“.

— Все едно — каза като че ли с корема си маскираният мъж, който държеше в ръка огромния ключ, — бива си го дядката.

Тенардие отиде към вратата, взе едно въже и го хвърли на съучастниците си.

— Вържете го за одъра! — заповяда той. После съгледа поваления от юмрука на господин Льоблан старец, който се беше проснал посред стаята и не помръдваше.

— Да не би Булатрюел да е умрял? — попита той.

— Ами, пиян е! — отвърна Нехранимайкото.

— Отместете го в ъгъла — разпореди се Тенардие.

Двама „коминочистачи“ изритаха пияницата до купчината железа.

— Защо си довел толкова много хора, Бабе — попита полугласно Тенардие мъжа с тоягата. — Нямаше нужда.

— Какво да ги правя — отвърна мъжът с тоягата. — Всички пожелаха да участвуват. Сезонът е лош. Няма никаква работа.

Одърът, върху който бяха съборили господин Льоблан, напомняше болнично легло, закрепено върху груби, нерендосани дървени крака. Господин Льоблан не се съпротивяваше. Разбойниците го изправиха на крака и го завързаха здраво за подпората на по-отдалечения от прозореца одър, до самото огнище.

Когато затегнаха последния възел, Тенардие взе един стол и се настани срещу господин Льоблан. Бившият кръчмар като че ли не беше вече същият човек. За няколко секунди изражението му беше минало от необуздано озлобление към кротко и хитро добродушие. Мариус почти не можеше да разпознае в угодническата усмивка животинската разпенена уста, която се кривеше миг по-рано. Той наблюдаваше смаян това невероятно и обезпокоително превращение и изпитваше същото чувство, което би изпитал човек, който види тигър да се превръща в адвокат.

— Господине — започна Тенардие, отстранявайки с ръка разбойниците, които още не бяха пуснали господин Льоблан. — Отстранете се малко и ме оставете да поговоря с негова милост.

Всички се отдръпнаха към вратата. Той поде:

— Грешка беше от ваша страна, че пожелахте да скочите през прозореца, господине. Можехте да си счупите краката. Сега, ако нямате нищо против, ще поговорим спокойно. Най-напред трябва да споделя с вас нещо, което ми направи впечатление. Досега вие не извикахте нито веднъж.

Тенардие имаше право. Беше действително така, макар че тази подробност беше убягнала на объркания Мариус. Господин Льоблан бе казал само няколко думи, без да повиши глас, и дори по време на боричкането си с разбойниците край прозореца беше запазил дълбоко и необяснимо мълчание. Тенардие продължи:

— Боже мой! Защо не извикахте: „Обраха ме!“ Съвсем нямаше да ми се стори неподходящо. „Убиха ме!“ И това дори се вика при подобен случай. Що се отнася до мене, аз никак нямаше да се ядосам. Най-простото нещо е човек да покрещи малко, когато попадне сред хора, които не му вдъхват особено доверие. Вие можехте да го сторите, без който и да било да ви спре. Нямаше дори да ви завържем устата. И ще ви кажа защо. Защото това помещение е съвсем затънтено. Това е впрочем единственото му преимущество, но затова пък то безспорно е налице. Тази мансарда е същинско мазе. И бомба да хвърлиш, най-близкият караул ще сметне шума за хъркане на пияница. И топ да гръмне, ще се чуе само „бум“. И гръмотевица да тресне, ще се чуе само „туп“. Удобно жилище. Но тъй или иначе, вие не извикахте, така е по-добре и аз ви поздравявам. Но да ви кажа ли какво заключавам от това, драги господине? Кой идва, когато някой вика? Полицията. А след полицията? Правосъдието. Вие не извикахте, защото и вие, също като нас, нямате никакъв интерес от намесата на правосъдието и полицията. Защото — както отдавна се съмнявам — вие имате някакви основания да останете в сянка. И ние от наша страна имаме същите основания. Ще можем следователно да се спогодим.

Докато говореше така, без да откъсва поглед от господин Льоблан, Тенардие се опитваше да проникне с острите си очи чак до съвестта на пленника си. Впрочем езикът му, макар и пропит със сдържана и подмолна безочливост, беше изискан и едва ли не изтънчен и в този негодник, който само до преди малко беше обикновен разбойник, сега се чувствуваше човекът, „който се е готвил за свещенически сан“.

Мълчанието на пленника, предпазливостта му, стигаща до пренебрежение към живота, необяснимото потискане на първия естествен порив, който се изразява с вик за помощ, трябва да признаем, че всичко това, след като беше изтъкнато от Тенардие, предизвика неприятно чувство и мъчително недоумение у Мариус.

Основателната забележка на Тенардие сгъстяваше още повече тайнствения мрак около този сериозен и загадъчен човек, когото Курфейрак беше прекръстил господин Льоблан. Но който и да беше той, омотан във въжета, обкръжен от палачи, затънал едва ли не до пояс в гроба и пропадащ с всеки миг все по-дълбоко в него, този човек беше останал невъзмутим както пред яростта на Тенардие, така и пред коварството му. И Мариус неволно се възхищаваше от неговото скръбно и гордо лице.

Очевидно неговият дух беше недостъпен за страха и не познаваше слисването. Той беше от тия хора, които овладяват изумлението си и при най-отчаяните положения. Колкото и грозяща да беше развръзката, колкото и неизбежна да беше тя, той съвсем не изглеждаше като агонизиращ удавник, който блещи под водата ужасените си очи.

Тенардие стана най-естествено, приближи се до камината, отмести паравана, опря го на съседния одър и откри по този начин пълния с разгорели въглища мангал, в който пленникът можеше да види съвсем ясно нажеженото длето, по което блещукаха тук-таме малки аленочервени звездички.

После пак седна до господин Льоблан.

— Ще продължа — каза той. — Можем да се спогодим. Ще уредим въпроса по любовному. Аз сгреших, че избухнах преди малко. Не зная какво ме прихванаха, много се увлякох и наговорих сума щуротии. Например, понеже сте милионер, казах ви, че искам много, извънредно много пари. Това всъщност не е разумно. Вие може да сте си богат, но си имате своите задължения, кой няма задължения? Не желая да ви разорявам, в края на краищата не съм такъв изедник. Не съм от тия хора, които, възползувайки се от изгодното си положение, стават едва ли не смешни. Вижте, аз съм готов да се споразумея с вас и ще ви направя някои отстъпки. Трябват ми само двеста хиляди франка.

Господин Льоблан не продумваше нито дума. Тенардие продължи:

— Както виждате, не искам баща си и майка си. Не ми са известни размерите на вашето състояние, но зная, че не сте свидлив човек и един благодетел като вас може преспокойно да даде двеста хиляди франка на един злочест баща. Естествено вие сте разсъдлив човек и не допущате, че аз бих си дал целия днешен труд и бих изпипал така умело тази наша среща — тук присъствуващите господа са на същото мнение, — за да ви поискам в края на краищата няколко франка за бутилка вино и печено телешко у Денуайе. Виж, двеста хиляди франка си заслужават труда. Когато извадите от джоба си тази дреболия, давам ви думата си, че с това ще сложим край на разговора и никой няма да ви бутне с пръст. Ще кажете: „Но аз не нося у себе си двеста хиляди франка.“ О, аз не искам невъзможното. Съвсем не. Искам от вас само едно. Просто да напишете това, което ще ви продиктувам.

Тенардие замълча за миг, после добави натъртено, поглеждайки с усмивка към мангала:

— Предупреждавам ви, че никакъв опит да се представяте за неграмотен няма да мине.

И най-видният инквизитор би могъл да завиди на пъклената му усмивка.

Тенардие тикна масата близо до господин Льоблан, извади мастилница, перо и лист хартия от чекмеджето, където блестеше дългото острие на ножа, и нарочно не го затвори напълно.

Той сложи листа пред господин Льоблан и каза:

— Пишете.

Пленникът най-сетне се обади:

— Как искате да пиша? Нали съм вързан!

— Вярно, извинявайте — забеляза Тенардие, — имате право! Отвържете дясната ръка на господина — обърна се той към Нехранимайкото.

Паншо, по прякор Пролетняка или Нехранимайкото, изпълни заповедта му. Когато дясната ръка на пленника беше освободена, Тенардие потопи перото в мастилницата и му го подаде.

— Не забравяйте, господине, че вие сте в наша власт, изцяло в наша власт. Никоя човешка сила не може да ви измъкне оттук, затова искрено ви казвам, че ще бъдем наистина дълбоко опечалени, ако ни принудите да стигнем до нежелани крайности. Не зная нито името ви, нито адреса ви, но ви предупреждавам, че ще останете вързан, докато лицето, натоварено да отнесе писмото, което ще напишете, се върне. А сега благоволете да напишете…

— Какво? — запита пленникът.

— Това, което ще ви продиктувам.

Господин Льоблан взе перото.

Тенардие започна да диктува:

— „Дъще…“

Пленникът трепна и вдигна очи към него.

— Сложете „Мила дъще“ — поправи се Тенардие.

Господин Льоблан се подчини. Тенардие продължи:

— „Ела веднага…“

Той спря повторно.

— На „ти“ й говорите, нали?

— На кого? — попита господин Льоблан.

— И таз добра! — възкликна Тенардие. — На момичето, на Чучулигата.

Господин Льоблан отвърна, без каквото и да било външно вълнение:

— Не разбирам за кого говорите.

— Както и да е, продължавайте — каза Тенардие и продължи да диктува: — „Ела веднага. Имам неотложна нужда от тебе. Лицето, което ще ти предаде това писмо, се нагърбва да те доведе при мене. Можеш да му се довериш.“

Господин Льоблан написа всичко. Тенардие се сети със закъснение:

— Зачертайте „можеш да му се довериш“. Това би могло да я накара да си помисли, че не всичко е наред и че има основания да се съмнява.

Господин Льоблан зачеркна петте думи.

— А сега се подпишете — заповяда Тенардие. — Как се казвате?

— За кого е писмото? — попита пленникът, оставяйки перото.

— Не се правете на щур. За момичето. Нали преди малко ви казах.

По всичко личеше, че Тенардие избягва да спомене името на въпросното момиче. Казваше „Чучулигата“, „момичето“, но не произнасяше самото име. Предпазливост на хитрец, който не издаваше тайната си дори пред съучастниците си. Ако кажеше името, щеше да им разкрие всичко и те щяха да узнаят повече, отколкото беше необходимо.

— Подпишете се — повтори той. — Как се казвате?

— Юрбен Фабр — отговори пленникът.

Като котка, посягаща към мишка, Тенардие бръкна бързо в джоба си и извади носната кърпа, която бяха взели от господин Льоблан. Той потърси инициалите и доближи кърпата до свещта.

— ЮФ. Вярно. Юрбен Фабр. Подпишете се в такъв случай с инициалите си.

Пленникът подписа писмото.

— Понеже трябват две ръце, за да го сгънете, дайте на мене, аз ще го сгъна.

След това Тенардие каза:

— Напишете адреса. До госпожица Фабр, у вас. Знам, че живеете недалеч оттук, в околностите на черквата „Сен-Жак-дю О-Па“, понеже ходите да се черкувате там всеки ден, но не зная улицата. Виждам, че си давате сметка за положението си. Както не излъгахте за името си, няма да излъжете и за адреса си. Напишете го собственоръчно.

Пленникът се замисли за миг, после взе перото и написа:

„Госпожица Фабр, дом Юрбен Фабр, улица Сен-Доминик-д’Анфер №17“.

Тенардие сграбчи писмото с трескаво нетърпение.

— Жено! — извика той.

Тенардиерица се приближи бързо.

— Ето ти писмото. Знаеш си работата. Долу има файтон. Тръгвай моментално и се връщай незабавно. А ти — обърна се той към мъжа с топора, — понеже си махнал маската си, придружи госпожата. Ще се качиш отзад. Нали знаеш къде ще чака каручката?

— Зная — отвърна мъжът.

Той остави топора си в ъгъла и последва Тенардиерица.

Двамата бяха вече в коридора, когато Тенардие подаде глава през вратата и извика подире им:

— Гледай само да не загубиш писмото. Не забравяй, че носиш двеста хиляди франка у себе си!

— Бъди спокоен. Пъхнах го в пазвата си — отвърна дрезгавият глас на жена му.

Само минута по-късно се чу как плесна камшик, но този шум бързо се отдалечи и затихна.

— Много добре! — измърмори Тенардие. — Здравата препускат. Ако карат все така, госпожата ще се върне след три четвърти час.

После приближи стола си до камината и седна със скръстени ръце, топлейки калните си ботуши на мангала.

— Краката ми замръзнаха — каза той.

Сега в бърлогата заедно с Тенардие и пленника бяха останали само петима разбойници. През маските или черните сажди, които закриваха лицата им и ги превръщаха, според степента на уплахата, която вдъхваха, било във въглищари, било в негри или демони, те имаха тъп и унил вид. Чувствуваше се, че за тях престъплението е необходимост, те го вършеха невъзмутимо, без гняв и без капка жал, с известна досада. Струпали се бяха като животни в единия ъгъл на стаята и се спотайваха. Тенардие си топлеше краката. Пленникът пак беше потънал в мълчание. В бърлогата, изпълнена миг преди това с диви крясъци, се беше възцарила мрачна тишина.

Свещта, около която се беше образувало нещо като голяма гъба от стопената лой, едва осветяваше обширния бордей. Жаравата се беше покрила с пепел и огромните глави хвърляха безформени сенки по стените и тавана.

Не се чуваше никакъв друг шум освен спокойното дишане на заспалия старец.

Мариус чакаше и всичко увеличаваше тревогата му. Загадката беше станала още по-заплетена. Кое беше това „момиче“, което Тенардие беше нарекъл Чучулигата? „Неговата Юрсюл“ ли? Пленникът явно не се беше развълнувал при това име и беше отговорил най-естествено: „Не разбирам за кого говорите.“ От друга страна, двете начални букви „ЮФ“ бяха намерили вече разгадката си. Те означаваха Юрбен Фабр, а Юрсюл съвсем не се казваше Юрсюл. Само това беше очевидна истина за Мариус. Той стоеше като омагьосан, долепен до наблюдателницата си в стената, откъдето виждаше драматичната сцена. Стоеше едва ли не неспособен за мисъл или движение, потресен от отвратителното зрелище, което се беше разиграло тъй близо до него. Той чакаше, надявайки се на нещо, без сам да знае точно на какво, без да може да събере мислите си, нито да вземе каквото и да било решение.

„Тъй или иначе — казваше си той, — сам ще мога да видя дали тя е Чучулигата, защото Тенардиерица ще я доведе тук. В такъв случай няма да има място за колебание, ще дам, ако се наложи, и живота, и кръвта си, но ще я спася. Нищо няма да ме спре!“

Така измина почти половин час. Тенардие изглеждаше потопен в мрачни мисли. Пленникът не помръдваше. Мариус обаче като че ли долавяше сегиз-тогиз някакво леко шумолене откъм него.

Внезапно Тенардие заговори жертвата си:

— Чуйте, господин Фабр, по-добре да ви го кажа още отсега.

Тези думи обещаваха да хвърлят известна светлина върху загадката. Мариус наостри уши. Тенардие продължи:

— Жена ми ще се върне, имайте търпение. Мисля, че Чучулигата е наистина ваша дъщеря и намирам, че е напълно естествено да живее с вас. Само че чуйте какво ще ви кажа. Жена ми ще отиде при нея с вашето писмо. Заръчах да се облече прилично, както сам видяхте, така че дъщеря ви да я последва, без да се усъмни в каквото, и да било. Те ще се качат двете във файтона с приятеля ми отзад. Извън една от градските врати чака каручка, впрегната с два отлични коня. Там ще заведат вашата госпожичка. Тя ще слезе от файтона. Приятелят ми ще се качи с нея в каручката, а жена ми ще дойде тук и ще ни каже: „Готово!“ Колкото до вашата госпожичка, никой нищо няма да й стори. Каручката ще я отведе на едно сигурно място, а щом ми броите двеста хиляди франкчета, ще ви я върнем. Ако накарате да ме арестуват, приятелят ми ще свети маслото на Чучулигата. Толкоз.

Пленникът остана безмълвен. Тенардие помълча малко и добави:

— Както виждате, много проста работа. От вас зависи да не се случи нищо лошо. Обясних ви всичко. Предупредих ви, за да сте наясно.

Той пак млъкна и понеже пленникът и сега не се обади, Тенардие продължи:

— Щом жена ми се върне и каже: „Чучулигата замина“, ние ще ви освободим и ще можете да се приберете у вас. Виждате, че нямаме лоши намерения.

Ужасни картини се мярнаха в съзнанието на Мариус. Как? Нима нямаше да доведат тук отвлечената девойка? Един от тия изроди щеше да я отмъкне в нощта. Къде? Ами ако е действително тя? А съвсем ясно беше, че не можеше да става дума за никоя друга! Сърцето му спря да бие. Какво да стори? Да даде уговорения изстрел? Да предаде на правосъдието тия мерзавци? Но отвратителният тип с топора ще си остане непокътнат ведно с девойката, а Мариус не беше забравил думите на Тенардие: „Ако накарате да ме арестуват, приятелят ми ще свети маслото на Чучулигата“ и техният кървав смисъл едва сега му ставаше понятен.

Сега вече не само завещанието на полковника, но и собствената му любов, опасността, на която беше изложена любимата му, го възпираха да даде сигнала.

Това нетърпимо положение, което траеше вече повече от час, ежеминутно навлизаше в нови фази. Мариус намери в себе си сили да прекара през ума си всички чудовищни предположения, мъчейки се да си вдъхне някаква надежда, но напразно. Метежните му мисли противоречаха на гробовното мълчание в бърлогата.

Изведнъж шумът на външната врата, която се отвори и малко по-късно се затвори, наруши тишината.

Вързаният пленник трепна.

— Ето я и госпожата — каза Тенардие.

Още неизрекъл тези думи, Тенардиерица се втурна зачервена и задъхана в стаята, с пламтящи от омраза очи и изкрещя, като се плесна с двете ръце по бедрата:

— Адресът е лъжлив!

Разбойникът, когото беше отвела със себе си, се показа зад нея и влезе да си вземе топора.

— Лъжлив ли? — повтори Тенардие.

— Там няма никого! — поде жена му. — На улица Сен-Доминик номер седемнадесети няма никакъв Юрбен Фабр! Не са и чували за него! — Тя се спря за малко, без да може да си поеме дъх, и продължи: — Този дядка те прати за зелен хайвер, господин Тенардие! Много си добър, затова стана така. Аз на твое място щях да му разчекна най-напред устата на четири, а ако рече да се опре, щях жив да го опека. Ще трябва да го накараш да проговори, да каже къде е дъщеря му и къде е скрил парата. Това бих направила аз, ако останеше на мене! Имат право, като казват, че мъжете са по-глупави от жените! На номер седемнадесети — никого! Само голяма врата откъм улицата. Никакъв господин Фабр на улица Сен-Доминик. А аз препускам ли, препускам, раздавам бакшиши на кочияша и какво ли не! Говорих и с портиера, и с портиерката, една едра хубава жена, не са чували нищо за такъв човек!

Мариус си отдъхна. Юрсюл или Чучулигата — тази, която той вече се чудеше как да нарича — беше вън от опасност.

Докато жена му беснееше от яд, Тенардие седна върху масата и няколко минути не каза нито дума; той люлееше увисналия си във въздуха десен крак и разглеждаше мангала, обзет от жестоки мисли.

Най-сетне се обърна към пленника и го попита бавно, с накипяло озлобление:

— Лъжлив адрес, а! На какво си се надявал?

— Да спечеля време! — извика гръмко пленникът.

И в същия миг той отхвърли въжата. Бяха прерязани. Само кракът му все още беше вързан за леглото.

Преди седмината мъже да се опомнят и да се впуснат към него, той се наведе под камината, протегна ръка към мангала и се изправи. Сега Тенардие, Тенардиерица и разбойниците, отстъпили слисани в дъното на бърлогата, гледаха занемели от изненада как той, почти свободен, размахва застрашително над главата си нажеженото длето, което излъчваше зловеща светлина.

Проведената впоследствие съдебна анкета по повод клопката, устроена в плевника Горбо, установи, че когато полицията влязла в бърлогата, намерила едно петаче, изрязано и изтънено по особен начин. Подобни петачета са плод на необикновеното майсторство, което се развива у търпеливите каторжници. Изработени в мрака и предназначени за мрака, тези чудни изделия са инструменти за бягство. Тези фини и същевременно жалки изделия на удивителното каторжническо изкуство са по отношение на другите бижута това, което са метафорите на апашкия жаргон спрямо поезията. И каторгата си има свой Бенвенуто Челини, както езикът си има свой Вийон. Клетникът, който копнее за свобода, намира начин, понякога без никакви сечива, с обикновено ножче, със стар нож да среже едно петаче на две тънки пластинки, да ги издълбае от вътрешната страна, без да стигне до външната, като направи околовръст нарези, за да може двете кръгчета да се съединяват. Можеш да ги завинтваш и развинтваш колкото си щеш. Така се измайсторява кутийка и в нея се скрива пружина на часовник, която, ако човек умее да борави с нея, може да пререже дебели вериги и железни решетки. Непосветените мислят, че окаяният каторжник има само едно петаче. А той държи в ръцете си свободата. Такова именно петаче, развинтено на двете си части, беше намерено при по-късните обиски на полицията в таванската стая, под одъра до прозореца. Намерено беше също и мъничко трионче от синя стомана, което можеше да се побере в петачето. По всяка вероятност, когато разбойниците бяха претърсили пленника, петачето бе останало у него, в дланта му, а после, когато отвързаха дясната му ръка, той го бе развинтил и бе прерязал с триончето въжетата. Така можеха да се обяснят неясното шумолене и незабележимите движения, които Мариус беше доловил.

Понеже не можеше да се наведе, без да се издаде, пленникът не бе прерязал въжето, омотано около крака му.

Бандитите се съвзеха от първото си смайване.

— Не се безпокой — каза Нехранимайкото на Тенардие. — Кракът му е вързан и той не може да избяга. Аз отговарям, защото лично му омотах лапата.

В това време пленникът повиши глас:

— Всички вие сте окаяници. Моят живот съвсем не заслужава да го пазя толкова. Но ако сте си въобразявали, че ще ме накарате да говоря или да напиша нещо, което не желая да пиша, да кажа нещо, което не желая да кажа… Вижте — и той запретна ръкава на лявата си ръка.

После изопна ръката си и допря до кожата нажеженото длето, чиято дървена дръжка беше хванал с дясната си ръка.

Изгореното месо запращя, в бърлогата се разнесе мирис, присъщ на камерите за изтезания. Мариус залитна ужасен, дори разбойниците изтръпнаха, лицето на необикновения пленник се сгърчи леко и докато нажеженото желязо се впиваше в димящата рана, гордо изправен и невъзмутим, той спря без омраза ясния си поглед върху тях, величав в страданието.

У благородните и възвишени натури бунтът на плътта и сетивата, подложени на физическа болка, изваждат наяве душата и тя се изписва на челото им, също както войнишките смутове принуждават капитана да излезе напред.

— Окаяници! — извика той. — Не се плашете от мене, както аз не се боя от вас!

И като отлепи длетото от раната си, той го хвърли през прозореца, който беше останал отворен. Страшното нажежено сечиво изчезна, описвайки кръгове в нощта, и падна надалеч, за да угасне в снега.

— А сега правете каквото искате с мене — заяви пленникът.

Той беше обезоръжен.

— Хванете го! — викна Тенардие.

Двама от разбойниците го хванаха за рамото, а маскираният мъж, който говореше с корема си, застана пред него, готов да разбие черепа му с ключа си при най-малкото му движение.

В същото време Мариус долови следния полугласно разменен диалог точно под себе си, до самата стена: говорещите не се виждаха:

— Сега остава само едно.

— Да му светим маслото.

— Точно така.

Съвещаваха се двамата съпрузи.

Тенардие се запъти бавно към масата, отвори чекмеджето и извади ножа.

Мариус стискаше нервно дръжката на пистолета. Нечувана нерешителност! Цял час вече два гласа спореха в душата му: единият му повеляваше да тачи завета на баща си, другият го призоваваше да се притече на помощ на пленника. Двата гласа продължаваха да се борят помежду си и го подлагаха на непоносими мъки. До този миг той все се беше надявал смътно, че ще намери начин да съгласува двете си задължения, но не се беше появила никаква възможност. Опасността беше вече съвсем грозяща, всяка граница на изчакване беше премината, застанал на няколко крачки от пленника, с нож в ръка, Тенардие обмисляше нещо.

Мариус се огледа, загубил ума и дума, последно несъзнателно движение на всеки отчаян човек.

Внезапно той трепна.

В краката му, на масата, един лунен лъч осветяваше и като че ли привличаше вниманието му върху лист хартия. Той прочете на нея думите, написани с едри букви същата сутрин от по-голямата дъщеря на Тенардие: „Фантетата довтасаха.“

В главата на Мариус проблесна внезапно хрумване. Ето средството, което той диреше, разрешението на ужасната дилема, която го терзаеше: да спаси жертвата, като същевременно пощади убиеца. Той коленичи на скрина, протегна ръка, сграбчи листа, откърти едно парче от мазилката на стената, зави го в листчето и хвърли топчето през дупката посред бърлогата.

Крайно време беше. Надвил последните си опасения или може би скрупули, Тенардие пристъпваше към пленника.

— Нещо падна — забеляза Тенардиерица.

— Какво? — попита мъжът.

Жената се втурна и взе парчето вар, загърнато в листчето.

Тя го подаде на мъжа си.

— Откъде падна това? — попита Тенардие.

— Един бог го знае! Откъде другаде, ако не от прозореца?

— Аз го видях, като падаше — каза Нехранимайкото.

Тенардие разгърна бързо листа и го доближи до свещта.

— По дяволите! Това е почеркът на Епонин!

Той кимна на жена си, която се приближи бързо до него, показа й думите, написани върху хартията, и прошепна с глух глас:

— Бързо! Стълбата! Ще оставим сланината в капана, а ние ще си оберем крушите!

— Няма ли да прережем гръкляна на тоя! — попита Тенардиерица.

— Нямаме време.

— През къде? — попита Нехранимайкото.

— През прозореца — отвърна Тенардие. — Щом Понин е хвърлила камък през прозореца, това показва, че къщата не е обградена от тази страна.

Говорещата с корема си маска остави на земята огромния си ключ, вдигна ръце във въздуха и ги сви три пъти в юмрук, без да каже нито дума. Това беше като че ли сигналът за тревога на този странен екипаж. Разбойниците, които държаха пленника, веднага го пуснаха. Докато преброят до три, въжената стълба увисна от прозореца, закачена здраво за перваза с двете железни куки.

Пленникът не обръщаше никакво внимание на това, което ставаше около него. Той като че ли мечтаеше или се молеше.

Щом закрепиха стълбата, Тенардие извика:

— Ела, жено! — И се втурна към прозореца.

Но тъкмо се канеше да го прекрачи, Нехранимайкото го хвана грубо за яката.

— А, само това няма да го бъде, стари палячо! След нас!

— След нас — развикаха се и разбойниците.

— Не ставайте деца! Само губим време. Жандарите са по петите ни!

— Дайте да теглим жребие кой ще мине пръв — предложи един от разбойниците.

— Луди ли сте! Смахнати! — възкликна Тенардие. — Ама че тиквеници! Само да губим време, така ли? Да теглим жребие, нали? Как ще заповядате, на наплюнчен палец, с по-къса сламка или да си напишем имената и да ги пуснем в нечия шапка!…

— Предлагам ви моята — извика някой от прага на вратата.

Всички се обърнаха. Беше Жавер.

Той бе свалил шапката си и им я подаваше усмихнат.

XXI
Винаги би трябвало да се задържат най-напред пострадавшите

Когато се стъмни, Жавер разположи хората си, а самият той се притаи зад дърветата на улицата при градската врата до работилницата за гоблени, точно срещу плевника Горбо, от другата страна на булеварда. Той отвори най-напред чувала си, за да пъхне двете момичета, натоварени да охраняват околностите на вертепа. Но успя да „пипне“, само Азелма. Епонин беше напуснала поста си, отишла беше някъде и той не можа да я улови. После Жавер зачака, наострил слух, уговорения сигнал. Сновящият нагоре-надолу файтон го разтревожи много силно. Най-сетне загуби търпение и сигурен, че този път „му е провървяло“ и че „ще попадне на разбойническо гнездо“, защото беше разпознал много от влезлите герои, той се реши да се качи, без да дочака изстрела на Мариус.

Читателят си спомня, че ключът на младежа беше у него.

Полицаят пристигна точно навреме.

Разбойниците се спуснаха слисани към оръжията си, които бяха захвърлили по всички ъгли в желанието си да избягат. С шеметна бързина седмината страшни мъже заеха отбранителна позиция, един с топор, друг с ключ, трети с бухалка, останалите кой с ножици, кой с клещи, кой с чукове, а Тенардие с нож в ръка.

Тенардиерица сграби тежкото паве, което се търкаляше в ъгъла до прозореца и служеше за столче на дъщерите й.

Жавер сложи шапката си и пристъпи в стаята със скръстени ръце и бастун под мишница, без да вади сабята от ножницата й.

— Мирно! — каза той. — Няма да минавате през прозореца, ами през вратата. Така е по-здравословно. Вие сте седем, а ние петнадесет. Излишно е да се хващаме за гушата като грубияни. Да се разберем с добро.

Нехранимайкото извади пистолета, който беше пъхнал под дрехата си, и го натика в ръката на Тенардие, като пошепна на ухото му:

— Този е Жавер. Не смея да стрелям по него. Стреляй ти, ако можеш.

— Иска ли питане! — отвърна Тенардие.

— Стреляй тогава!

Тенардие пое пистолета и се прицели в Жавер.

Жавер, който беше на три крачки от него, го погледна втренчено и се задоволи да подхвърли:

— Няма защо да стреляш! Ще направиш засечка!

Тенардие натисна спусъка. Пистолетът действително направи засечка.

— Нали ти казах! — забеляза Жавер.

Нехранимайкото хвърли тоягата си в краката на Жавер.

— Брей, ти наистина си тарторът на дяволите! Предавам се.

— Ами вие? — обърна се Жавер към другите злодеи.

— Ние също — отговориха те.

— Добре — каза спокойно Жавер. — Така и трябва. Нали ви казвах. Да се разберем с добро.

— Искам да помоля само едно нещо — каза Нехранимайкото. — Да ми дават тютюн, докато съм в пандиза.

— Дадено — обеща Жавер.

Той се обърна и извика хората си:

— Можете да влезете!

Взвод от сержанти с голи саби и полицаи, въоръжени с палки и тояги с железни топки, нахлуха в стаята при зова на Жавер. Те вързаха злодеите. Свърталището, слабо осветено от свещта, се изпълни със сенките им.

— На всички белезници! — извика Жавер.

— Само да посмеете да се приближите! — разнесе се креслив глас, който не беше мъжки, но мъчно би минал и за женски.

Тенардиерица се беше отдръпнала в ъгъла до прозореца и именно тя изрева тази заплаха.

Градските сержанти и полицаите отстъпиха.

Тя беше свалила шала, без да си махне шапката. Клекнал зад нея, мъжът й се беше почти скрил под свлечения шал и тя го засланяше с туловището си. Стиснала високо над главата си огромното паве, жената се полюшваше като исполинка, която се кани да запрати скала.

— Пазете си! — извика тя.

Всички отстъпиха към коридора. Посред помещението се образува широко празно пространство.

Тенардиерица погледна разбойниците, които се бяха оставили да ги вържат, и измърмори с пресипналия си, гърлен глас:

— Страхопъзльовци!

Жавер се усмихна и пристъпи в празното пространство, охранявано от зорките очи на Тенардиерица.

— Не се приближавай, дръпни се! — изкрещя тя. — Или ще те смажа.

— Истински гренадир! — каза Жавер. — Слушай, майко, вярно, че ти имаш брада като мъж, но аз пък имам нокти като жена. — И той направи още една крачка напред.

Разрошена, страховита, Тенардиерица се разкрачи, изпъна се назад и запрати като обезумяла павето по главата на Жавер. Той се наведе. Камъкът прелетя над него, блъсна се в стената в дъното, изкърти мазилката и се изтърколи през цялата стая, в която за щастие нямаше почти никаква покъщнина, чак до краката на полицая.

В същия миг Жавер стигна до двамата съпрузи. Едната му грамадна лапа се впи в рамото на жената, а другата — в главата на мъжа.

— Белезниците! — извика той.

Полицаите се втурнаха повторно в стаята и за няколко секунди заповедта на Жавер беше приведена в изпълнение.

Тенардиерица погледна омаломощена завързаните си ръце, после ръцете на мъжа си, свлече се на пода и се разрида гръмко:

— Дъщерите ми!

— И те са на завет — отвърна Жавер.

Междувременно полицаите съгледаха заспалия зад вратата пияница и го разтърсиха. Той се събуди и изломоти:

— Готово ли е вече, Жондрет?

— Да — отвърна му Жавер.

Шестимата заловени разбойници стояха прави. Впрочем те все още приличаха на призраци, както бяха — първите трима с начернени лица, а другите трима с маски.

— Не си сваляйте маските — каза Жавер.

И оглеждайки ги щателно, както Фридрих II оглежда войниците си по време на парада в Потсдам, той каза на тримата „коминочистачи“:

— Здравей, Нехранимайко! Здрасти, Брюжон! Здравей, Два милиарда!

После се обърна към тримата маскирани и подхвърли на мъжа с топора:

— Здравей, Устатия!

На мъжа с тоягата:

— Здрасти, Бабе!

А на говорещия с корема си:

— Как си, Грошар?

В този миг съгледа пленника на престъпниците, който, откакто бяха влезли полицаите, не беше казал нито дума и стоеше с наведена глава.

— Отвържете господина и никой да не излиза! — заповяда Жавер.

При тия думи той се разположи господарски пред масата, където още стояха свещта и мастилото, извади един обгербван лист от джоба си и започна да пише протокола.

След като написа първите редове — обикновено едни и същи общоприети фрази, той вдигна очи:

— Доведете господина, когото бяхте завързали.

Полицаите се огледаха.

— Какво стана, къде е той? — попита Жавер.

Пленникът на злодеите, господин Льоблан, или по право, господин Юрбен Фабр, бащата на Юрсюл или на Чучулигата, беше изчезнал.

Вратата беше завардена, но прозорецът — не. Щом го отвързаха, докато Жавер съставяше обичайните шаблонни фрази, възползувайки се от общата бъркотия, от врявата и навалицата в стаята, както и от полумрака, разбрал, че никой не му обръща внимание, той скочи през прозореца.

Един от полицаите изтича до прозореца и погледна. Не се виждаше никой.

Въжената стълба обаче все още се клатушкаше.

— Дявол да го вземе! — процеди през зъби Жавер. — Сигурно този беше най-ценният.

XXII
Момченцето, което врещеше във втората част на книгата ни

На другия ден след бурните събития, разиграли се в дома на булевард Опитал, едно дете, което като че ли идваше откъм Аустерлицкия мост, се изкачваше по дясната странична алея в посока към градската врата на Фонтенебло. Беше вече тъмна нощ. Детето беше слабо, бледо, дрипаво. То носеше памучен панталон посред февруари, но пееше с пълен глас.

На ъгъла на улица Пти-Банкие някаква прегърбена старица ровеше из сметта под светлината на уличния фенер. Детето се сблъска с нея мимоходом, отстъпи и извика:

— Виж ти! А пък аз я взех за едно голямо, голямо куче!

То произнесе втория път думата „голямо“ с такова подигравателно подчертаване, което би могло да се изрази най-добре, ако се напише с главни букви: „ГОЛЯМО“ куче.

Бабичката се изправи разярена.

— Ах ти, обеснико! — измърмори тя. — Ако не бях наведена, щеше да опиташ ритника ми…

Детето беше вече далече.

— Хи-хи! — изкикоти се то. — Кой знае, може пък и да не съм се излъгал!

Задъхана от негодувание, бабичката се изправи напълно и червеникавата светлина на фенера освети мъртвешки бледото й лице, цялото прорязано от остри бръчки, които се спущаха чак до ъглите на устата й. Тялото й се губеше в мрака и се виждаше само лицето й. Маската на старостта, на фона на нощта. Детето я загледа.

— Госпожо — заяви то, — вашата красота не ми е по вкуса.

И продължи пътя си, като пак запя:

Крал Кудесабо опрано

се запъти тоя ден

да върви на лов за врани…

След тези три стиха то се умълча. Стигнало беше до номер 50–52 и понеже вратата беше затворена, детето я зарита шумно и енергично. Силните удари се дължаха по-скоро на мъжките обувки, които беше нахлузило, а не на детските му крачета.

Същата старица обаче, която беше срещнало при ъгъла на улица Пти-Банкие, дотича зад него, като крещеше високо и размахваше ръце:

— Какво става? Какво става? Исусе Христе! Ще издъни вратата! Ще събори къщата!

Ритниците продължаваха да се сипят.

— Ето как разсипват днеска къщите! — дереше се старицата.

Тя млъкна внезапно, разпознала гаменчето.

— А-а, това било нашето дяволче!

— Я гледай, това била нашата бабка. Здравей, Бюргонче. Идвам при старите.

Бабата сгърчи лице в неповторима гримаса, великолепно съчетание на омраза, подсилена от старост и уродливост, която за съжаление остана неоценена в мрака.

— Няма никого, маймуна такава!

— Не може да бъде! — отвърна детето. — Че къде е баща ми?

— Във Форс.

— Така ли? Ами майка ми?

— В Сен-Лазар.

— Аха, а сестрите ми?

— В Мадлонет.

Детето се почеса зад ухото, погледна леля Бюргон и промълви:

— Аха!

После се завъртя на пети и малко след това спрялата се на прага старица чу ясния му детски глас. То пееше, докато вървеше под черните брястове, потръпващи от зимния вятър:

Крал Кудесабо опрано

се запъти тоя ден

да върви на лов за врани,

на кокили покачен.

Минеш ли под тях обаче,

трябва да платиш петаче.

[1] „Срещнат ли се двама насаме в затънтено място, едва ли ще казват «Отче наш»“ (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Тъй или иначе (лат.). — Б.пр. ↑

Четвърта част
Идилията на улица Плюме и епопеята на улица Сен-Дьони

Книга първа
Няколко страници история

I
Добре скроено

Двете непосредствено свързани с юлската революция години — 1831 и 1832 — са едни от най-своеобразните и най-поразителните моменти в историята. Възвисявайки се като планини сред предшествуващите и следващите ги години, те са наситени с революционно величие. Изпълнени са със стръмни пропасти. Под бурните облаци на системите, страстите и теориите се мяркат и изчезват ежечасно народните маси, самите основи на цивилизацията, мощното ядро на наслоените и споени един с друг интереси, вековните очертания на старинната френска формация. Тези внезапни появявания и изчезвания носят името съпротивление и вълнение. От време на време от тях блясва истината, светлина на човешката душа.

Тази забележителна епоха, твърде ограничена по време, е достатъчно отдалечена вече от нас, за да можем да я разберем в нейните главни линии.

Ще се опитаме да направим това.

Реставрацията представляваше един от тия мъчно поддаващи се на определение междинни периоди на умора, врява, ропот, сън, метеж, които бележат краткия престой пред нов етап по пътя на някоя велика нация. Тези епохи са много своеобразни и измамват политиците, които се опитват да извлекат изгода от тях. В началото нацията иска само да си отдъхне. Жадува само за едно — за мир. Копнее само за едно — за незначително съществуване, или с други думи, иска да живее спокойно. До гуша е дошло на всички от велики събития, от велики случайности, от велики начинания, от велики държавници, хиляди благодарности, всички са им се наситили и пренаситили. Готови са да предпочетат Прюзиа пред Цезар, краля на Ивто пред Наполеон. „Какъв славен, скромен крал беше той!“ Хората са вървели от съмнало и сега са на края на дългия труден ден. Извършили са първия преход с Мирабо, втория с Робеспиер, третия с Бонапарт. Смазани са от умора. Всички се нуждаят вече от постеля.

Уморената самоотверженост, остарелият героизъм, задоволеното славолюбие, натрупаното благосъстояние търсят, жадуват, умоляват, изискват, какво? Пристан. И го намират. Те опознават мира, спокойствието, безделието. И са доволни. Но ето че в същото време възникват някои нови обстоятелства, които изявяват съществуването си и на свой ред потропват на вратата. Те са последица от революциите и войните, те са налице, те съществуват, те имат право на място в обществото и го заемат. В повечето случаи тези обстоятелства играят ролята на настанители и артелчици, които подготвят настаняването на принципите.

И тогава ето какво виждат философски настроените политици.

Докато уморените хора се нуждаят от покой, постигнатите дела се нуждаят от гаранции. Гаранцията представлява за делата това, което е покоят за хората.

Това именно искаше Англия от Стюардите след протектората. Това искаше Франция от Бурбоните след империята.

Тези гаранции са потребност на времето. И трябва да бъдат дадени. Владетелите ги „отпускат“, макар че всъщност те се налагат по силата на обстоятелствата. Дълбока истина, която е полезно да се знае; истина, за която Стюардите нямаха представа в 1660 година и която Бурбоните не осъзнаха дори през 1814 година.

Предопределеният кралски род, който се върна във Франция след сгромолясването на Наполеон, прояви съдбоносна лековерност, като си въобрази, че прави подаяние на народа и че може да оттегли обратно милостта си. Че Бурбоните притежават свещеното право, а Франция няма нищо, че политическите права, отстъпени с хартата на Людовик XVIII, не са нищо друго, а само клонка от свещеното право, откъсната от Бурбоните и дадена по милост на народа до деня, когато кралят науми да си я вземе обратно. По неудоволствието обаче, с което правеше този дар, Бурбонската династия би трябвало да почувствува, че починът не изхожда от нея.

Тя се чумереше на деветнадесети век. Тя посрещаше с неудоволствие всеки подем на нацията. За да си послужим с баналния, простонароден, но затова пък правдив израз, тя започна да се муси. И народът забеляза това.

Тя си въобрази, че е могъща, защото империята беше пометена като театрален декор. Не си даде сметка, че и самата тя се е качила на сцената по същия начин. Не осъзна, че я крепи същата ръка, която беше смъкнала преди това Наполеон.

Въобрази си, че има дълбоки корени, защото въплъщаваше миналото. Тя се заблуждаваше. Принадлежеше към миналото, но самото минало беше Франция. Корените на френското общество не бяха в Бурбоните, а в нацията. Тези невидими живи корени бяха не правото на кое да е семейство, а историята на цял един народ. Те се простираха навсякъде, но не и под трона.

За Франция Бурбонската династия беше блестящото и кърваво ядро на нейната история, но не беше най-същественият елемент от нейната участ, нито необходимата основа на нейната политика. Тя можеше да мине и без Бурбоните. Живяла беше вече двадесет и две години без тях. Нишката беше скъсана. А те съвсем не подозираха това. А и как ли биха подозрели подобно нещо, след като си бяха въобразявали, че Людовик XVII царува на 9 термидор и че Людовик XVIII царува в деня на победата при Маренго? Откакто съществува история, не е имало крале така слепи пред очевидните факти и пред божествената повеля, която тези факти съдържат и възвестяват. Никога досега жалкото домогване, което носи името кралско право, не беше отричало така грубо върховното право.

Основна грешка, която доведе Бурбоните дотам, че отново туриха ръка на „отпуснатите с кралско благоволение“ гаранции през 1814 година, на „отстъпките“, както се изразяваха те. Жалка самоизмама! Това, което те наричаха свои „отстъпки“, бяха нашите завоевания, това, което те наричаха „незаконно присвояване“, беше нашето законно право.

Когато й се стори, че е настанал подходящият час, предполагайки, че е сразила Наполеон и че е пуснала дълбоки корени в страната, тоест, смятайки се силна и непоклатима, Реставрацията внезапно се реши и премина в нападение. Една прекрасна сутрин тя се изправи пред Франция и гръмогласно оспори колективното и лично право: суверенитета на нацията и свободата на гражданина. С други думи, отрече на нацията това, което я прави нация, и на гражданина това, което го прави гражданин.

Такава е същината на прословутите актове, които се зоват юлски укази.

Реставрацията падна.

Падна справедливо. Трябва да признаем обаче, че тя все пак не беше съвсем враждебно настроена към всички форми на прогреса. По нейно време се осъществиха немалко крупни постижения.

При Реставрацията нацията свикна да обсъжда спокойно спорните въпроси — нещо, което й беше липсвало по време на републиката, свикна и с величието на мира, нещо, което й беше липсвало по време на империята. Свободна и силна, Франция беше на времето насърчителен пример за другите европейски народи. При Робеспиер беше взела думата революцията. При Наполеон беше заговорило оръдието. При Людовик XVIII и при Шарл X беше дошъл ред да заговори разумът. Вятърът затихна, факелът пламна отново. На безоблачните върхове затрептя чистата светлина на разума. Великолепна, поучителна и пленителна гледка! Цели петнадесет години съвършено спокойно и открито действуваха великите принципи, толкова стари за мислителя, толкова нови за държавника: равенство пред закона, свобода на съвестта, свобода на словото, свобода на печата, достъпност до всички постове за всички способни хора. Това продължи до 1830 година. Бурбоните бяха оръдие на цивилизацията, което се строши в ръцете на провидението.

Падането на Бурбоните беше изпълнено с величие, проявено обаче не от тях, а от народа. Те напуснаха престола важно, но без да предизвикат уважение. Тяхното потъване в мрака не спадаше към тържествените изчезвания, които оставят вълнуваща диря в историята. То не приличаше нито на гробовното спокойствие на Карл I, нито на орловия писък на Наполеон. Те чисто и просто си отидоха. Свалиха короната, без да запазят ореола около личността си. Държаха се достойно, но не царствено. Те до известна степен не се оказаха на висотата на сполетялото ги нещастие. На път за Шербург, заповядвайки да придадат на една кръгла маса четвъртита форма, Шарл X се оказа по-загрижен за етикета, отколкото за загиващата монархия. Тази дребнава проява огорчи преданите хора, които обичаха Бурбоните, както и сериозните граждани, които тачеха техния род. Народът се оказа достоен за възхищение. Изненадана една сутрин от този своеобразен кралски въоръжен бунт, френската нация се почувствува толкова силна, че дори не се разгневи. Тя се защити сдържано, възстанови всичко, както си беше, въведе строга законност, изпрати на заточение Бурбоните — нямаше как! — и се ограничи с това. Извади стария крал Шарл X изпод балдахина, който беше засланял Людовик XIV, и го постави кротко на земята. Тя посегна със съжаление и много предпазливо на кралския дом. Не един човек, не неколцина мъже, а Франция, цяла Франция, победоносна и опиянена от победата си Франция, си спомни като че ли и приложи на практика съдържателните думи на Гийом дьо Вер, произнесени след деня на барикадите:

— Лесно е за тези, които са свикнали да изпросват милости от високопоставените и да скачат като птички от клон на клон, от изпадналия към преуспяващия, да проявяват дързост спрямо господаря си, когато го сполети нещастие. Що се отнася до мене, аз всякога ще тача съдбата на кралете, особено когато те са поругани.

Франция изпрати Бурбоните почтително, но без капка съжаление. Както вече казахме, те не се оказаха на висотата на нещастието си. Те залязоха от хоризонта.

Юлската революция си спечели тутакси приятели и врагове в цял свят. Едни се устремиха възторжено и радостно към нея, други се отвърнаха, всеки според природата си. В първия миг европейските владетели затвориха смаяни и заслепени очи, като бухали пред тези утринни зари, а когато ги отвориха, избухнаха в закани. Разбираем страх и оправдан гняв. Не може да се каже, че тази странна революция беше сблъскване. Тя не оказа дори на победената кралска власт честта да се отнесе с нея като с враг и да пролее кръвта й. В очите на деспотичните правителства, които имат винаги интерес свободата да се злепостави сама, единствената вина на юлската революция беше, че макар и страшна, тя не прояви грубост. Впрочем против нея не бе замислено, нито предприето нещо. Дори и най-недоволните, най-разгневените, най-уплашените я приветствуваха. Колкото и егоистични и злопаметни да сме, ние неволно изпитваме необяснимо уважение към събитията, в които се чувствува съучастничеството на някого, чиято дейност остава недостъпна за човека.

Юлската революция е тържеството на правото, което поваля в праха фактическото положение! Величествено събитие!

Правото поваля в праха голия факт. На това се дължи блясъкът на революцията от 1830 година, както и нейната снизходителност. Тържествуващото право няма нужда да прибягва към насилие.

Правото въплъщава всичко истинно и справедливо.

Присъщо на правото е да бъде винаги чисто и красиво. Фактическото положение, дори когато е привидно необходимо, дори когато се приема добре от съвременниците, ако съществува само като факт, ако съдържа много малко или почти никак право, неизбежно е обречено да стане с времето грозно, противно, едва ли не чудовищно. Ако искаме незабавно да си дадем сметка колко уродливо изглежда фактическото положение след няколко века, нека си спомним Макиавели. Макиавели не е зъл дух, нито демон, нито безскрупулен и жалък писател. Той е само фактическото състояние. И то не само италианското фактическо състояние, но европейското фактическо състояние, присъщо на шестнадесети век явление. Той изглежда мерзък и действително е такъв в светлината на нравствените идеи на деветнадесети век.

Тази борба между правото и фактическото положение трае, откакто е възникнало човешкото общество. Задача на мъдрите е да приключат този двубой, да споят чистата идея с човешката действителност, да съдействуват за мирното проникване на правото във фактите и на фактите в правото.

II
Зле ушито

Задачата на мъдрите обаче е едно нещо, а работата на хитреците съвсем друго.

Революцията в 1830 година завърши бързо-бързо.

А заседне ли революция на плитчина, хитреците изнасят на части претърпелия крушение кораб.

Хитреците в нашия век са си присвоили сами званието държавници. Така че в края на краищата думата „държавник“ стана едва ли не жаргонна дума. Не бива да се забравя всъщност, че там, където няма нищо друго освен хитрост, неизбежно има и посредственост. Каже ли се „хитреци“, все едно, че се казва „посредствени хора“.

По същия начин каже ли се „държавник“, понякога това е равнозначно на „изменник“.

Ако вярваме на хитреците, революции като юлската са с прерязани артерии. Трябва незабавно да се затегнат. Правото, провъзгласено прекалено гръмко, предизвиква сътресение. Затова, щом то се утвърди, следва да се укрепи държавата. Щом се обезпечи свободата, трябва да се помисли за властта.

Дотук мъдреците не се делят от хитреците, но почват вече да стават недоверчиви. Власт, добре. Но първо, какво представлява властта? И второ, откъде идва тя?

Хитреците се преструват, че не чуват глухото възражение и продължават маневрите си.

Според тези политици, прикриващи ловко изгодните си лъжетеории под маската на необходимостта, първото нещо, от което се нуждае даден народ след революция — когато този народ спада към монархически континент, — е да си набави династия. По този начин, твърдят те, той ще си осигури мир след революцията, тоест ще има време да превърже раните си и да възстанови дома си. Династията е параван за строителните скели и амбулаториите.

Само че не винаги е лесно да се набави династия.

В най-лошия случай първият гениален или чисто и просто първият попаднал човек може да стане крал. В първия случай имахме Бонапарт, във втория — Итурбиде[1].

Но не е достатъчно да се изнамери някое семейство, за да се създаде династия. Необходима е известна доза старинност на рода, а белегът на вековете не се създава току-така.

Ако застанем на становището на „държавниците“, със съответните уговорки, разбира се, какви трябва да бъдат качествата на появилия се след революцията крал? Той може — и няма да е зле — да е революционер, тоест да е участвувал лично в революцията, да има свой дял в нея, независимо дали се е опозорил или прославил, дали си е служил с топор, или е размахвал сабя.

Какви трябва да бъдат качествата на подходящата за случая династия? Тя трябва да бъде приемлива за нацията, тоест донякъде революционна, може да не е участвувала пряко в революцията, но да е възприела идеите й. Тя трябва да има минало и да бъде историческа, да има бъдеще и да се ползува със симпатиите на народа.

Това обяснява защо първите революции се задоволяват да намерят една подходяща личност — Кромуел или Наполеон, и защо вторите искат на всяка цена да намерят кралско семейство — Брауншвайгското или Орлеанското.

Кралските семейства приличат на индийските смокини: всяко тяхно клонче, се навежда до земята, пуща корен и се превръща в отделно дръвче. Всяка клонка може да се превърне в династия. При едно само условие — да се наведе към народа.

Такава е теорията на хитреците.

Ето следователно в какво се състои голямото изкуство: да съумееш да представиш успеха едва ли не като катастрофа, та тези, които се възползуват от него, да се разтревожат. Да подправиш постигнатото с малко страх, да увеличиш кривата на прехода до забавяне на прогреса, да помрачиш зората, да заклеймиш и да отстраниш бурния възторг, да изрежеш острите ъгли и нокти, да подплатиш с памук победата, да омотаеш хубавичко правото, да повиеш в пелени народа и да го накараш бързо-бързо да си легне, да му наложиш диета, въпреки че пращи от здраве, да предпишеш на този Херкулес режим на възстановяващ се болник, да омаловажиш голямото събитие, като го размиеш във всекидневието, да предложиш на жадните за идеали духове нектар, разреден с настойка от билки, да вземеш предпазни мерки срещу прекалено големия успех, да затулиш революцията с абажур.

1830 година приложи тази именно теория, която беше изпитана вече в Англия през 1688 година.

1830 година е спряна посред пътя революция. Полупрогрес, полуправо. Но логиката не признава половинчатости, както слънцето не признава светлината на свещта.

Кой спира революциите посред пътя им? Буржоазията.

Защо?

Защото буржоазията представлява задоволените интереси. Вчера — охота за ядене, днес — ситост, утре — пресищане.

Това, което стана след Наполеон в 1814 година, се повтори в 1830 след Шарл X.

Погрешно пожелаха да превърнат буржоазията в класа. Буржоазията е чисто и просто задоволената част от народа. Буржоата е човекът, който сега има време да поседне. Но столът не означава още отделна каста.

Само че в желанието си да седнеш прекалено бързо, можеш да спреш движението на човешкия род. Именно тази грешка извършва често буржоазията.

Извършването на една грешка не създава дадена класа. Егоизмът не може да бъде подразделение на обществения ред.

Впрочем трябва да бъдем справедливи дори към егоистичното състояние, към което се стремеше след сътресението в 1830 година тази част от народа, наречена буржоазия. То не беше инертност, засилена от равнодушие и леност и съпроводена от малко срам. Не беше задрямване, което предполага временна забрава и възможност за сънища. А отдих пред следващ етап.

Отдих е дума, която извиква две едва ли не противоположни представи: войска в поход, тоест движение, и стан, тоест покой.

Отдих ще рече възстановяване на силите. Зорка почивка с оръжие в ръка. Извоюваното поставя стражи и самото то стои нащрек. Отдихът предполага сражение през предния и следващия ден.

Той представлява промеждутъкът между 1830 и 1848 година.

Това, което ние тук наричаме сражение, може да се нарече и прогрес.

И така, буржоазията и управниците се нуждаеха от личност, която да въплъщава тази дума: отдих. Противоречива личност „ако и да — защото“, която да въплъщава и революцията, и неизменността, която да утвърждава настоящето и да доказва убедително, че миналото и бъдещето не са непримирими.

Оказа се, че има съвсем „под ръка“ подобен човек. Той се казваше Луи-Филип Орлеански.

Двеста двадесет и един депутати гласуваха за Луи-Филип. Лафайет се нагърби с коронясването му. Нарекоха Луи-Филип „най-добрата република“. Парижкото кметство замени Реймската катедрала.

1830 година замени истинския трон с полутрон.

Когато хитреците завършиха делото си, излезе наяве порочността на решението им. Всичко беше извършено извън абсолютното право. Абсолютното право извика: „Възразявам!“ А после — обезпокоително знамение — отново се скри в мрака.

III
Луи-Филип

Революциите имат тежка ръка и вярно око. Те удрят здраво и на място. Дори непълни, недоносени, изродени и останали недорасли подобно на революцията в 1830 година, всякога са достатъчно прозорливи, за да не избухнат съвсем ненавременно. Дори затъмнени, те никога не се отричат от себе си.

Да не изпадаме все пак в самохвалство. И революциите се лъжат понякога и наяве са излизали сериозни грешки.

Нека се върнем на 1830 година. Отклонението, извършено през 1830 година, се оказа сполучливо. В установения така наречен порядък след преждевременно пресечената революция монархът струваше повече от монархията. Луи-Филип беше рядък човек.

Син на баща, за когото историята безспорно ще намери смекчаващи обстоятелства, самият той толкова достоен за уважение, колкото баща му се беше показал достоен за порицание, Луи-Филип притежаваше всички лични достойнства, като същевременно имаше и немалко добродетели на обществен деец. Грижлив към личното си здраве и състояние, към работата и собствената си особа, той знаеше цената на всяка минута, но не винаги цената на цяла година. Трезв, с равно настроение, примирителен, търпелив, добър човек и добросърдечен владетел, той беше верен на жена си и държеше в двореца си лакеи, чиято длъжност беше да показват на буржоата брачното му легло. Това излагане на показ на порядъчния му брачен живот беше полезно след предишните публични незаконни връзки на по-стария клон на династията. Той знаеше всички европейски езици и нещо по-рядко, умееше да говори езика на интереса. Незаменим представител на „средната класа“, макар че я превъзхождаше и във всяко отношение се издигаше над нея, въпреки че държеше на знатния си произход, той бе достатъчно умен, за да цени главно собствените си качества. Дори и по отношение на произхода си имаше особено становище и се наричаше Луи-Филип Орлеански, а не Бурбонски. Докато беше само височество, той се държеше като чистокръвен кралски потомък, но в деня, когато стана величество, се превърна в истински буржоа. Словоизлиятелен пред хората, сдържан насаме, ползуващ се с недоказаната репутация на скъперник, всъщност той спадаше към пестеливците, които лесно стават разточителни било заради прищевките си, било за да изпълнят дълга си. Образован, но без особен усет към литература, благородник, но не рицар, скромен, спокоен и твърд, обожаван от семейството и от прислугата си, обаятелен събеседник, разумен държавник, неподатлив на въодушевление, ръководещ се в действията си от най-неотложното, не особено далновиден, неспособен за злопаметност, но и за признателност, използуващ безмилостно по-способните хора за сметка на посредствените, той умееше да си служи ловко с парламентарното мнозинство, за да изкара виновни за всичко тайнствените сплотени групировки, които роптаят глухо под троновете. Откровен, понякога дори неблагоразумен в откровеността си, но без да губи дори тогава удивителната си ловкост. Разполагащ с неизчерпаеми способи, лица и маски. Той плашеше Франция с Европа, а Европа с Франция. Безспорно обичаше родината си, но предпочиташе собственото си семейство. Слагаше властта по-високо от авторитета и авторитета — по-високо от достойнството, гибелна склонност, защото, имайки за цел единствено успеха, тя допуска хитрини и не изключва напълно низостта, но същевременно изгодна, защото предпазва политиката от бурни сътресения, държавата — от разцепления и обществото — от катастрофи. Той беше дребнав, безупречен, бдителен, внимателен, прозорлив, неуморен. Противоречеше си понякога и се отмяташе от казаното. Опълчи се смело в Анкона против Австрия и в Испания против Англия. Бомбардира Анверс и плати обезщетение на Притчард. Пееше с убеждение „Марсилезата“. Беше неподатлив на униние, както и на увлечение по прекрасното и по някой идеал, недостъпен за безразсъдно великодушие, за утопия, за химера, за гняв и тщеславие, както и за страх. Притежаваше всички разновидности на лична неустрашимост. Генерал при Валми, прост войник при Жемап. Вечно усмихнат въпреки осемте атентата срещу живота му. Смел като гренадир, сърцат като мислител, той се безпокоеше само от евентуално раздрусване на Европа и беше негоден за бурни политически приключения. Винаги готов да изложи на риск живота си, той никога не излагаше на опасност делото си. Предпочиташе да упражнява влияние, вместо да изявява открито волята си, да му се подчиняват като на умен човек, а не като на крал. Много наблюдателен, без да бъде прозорлив, вещ познавач на хората, без да се интересува особено от умствените им способности, той можеше да преценява нещата само след като ги види. Имаше трезв, бърз и проницателен ум, житейска опитност, дар слово и изключително силна памет. Постоянно се позоваваше на нея и това беше единственото нещо, по което приличаше на Цезар, Александър и Наполеон. Помнеше факти, подробности, дати, собствени имена, но не схващаше стремежите, страстите, различните тежнения на народните маси, съкровените домогвания, неизявените, тайни недоволства, с една дума, всичко онова, което би могло да се нарече невидим поток на съзнанието. Приет от горните слоеве на Франция, но останал чужд на низините, той се справяше с тази трудност благодарение на хитростта си. Управляваше много, без да царува достатъчно, и нямаше нужда от друг пръв министър. Никой не умееше по-добре от него да превръща дребните факти в препятствие за великите идеи. Успоредно с безспорната си организаторска дарба и умението си да внедрява ред и напредък, проявяваше известна доза формализъм и интригантство. Основател на династия и неин пълномощник, той съчетаваше в себе си чертите на Карл Велики и на някой ходатай. Изобщо крупна и своеобразна личност, владетел, който съумя да закрепи властта си въпреки неспокойното положение във Франция и да утвърди мощта си въпреки завистта на Европа, Луи-Филип ще бъде причислен към най-видните хора на века, той щеше да се нареди сред най-изтъкнатите управници в историята, ако обичаше малко повече славата и ако чувството за великото беше у него толкова развито, колкото чувството за полезното.

Луи-Филип беше красив на младини и беше останал привлекателен на старини. Не винаги ползуващ се с благоразположението на нацията, той беше винаги любимец на тълпата. Умееше да се хареса. Беше надарен с обаяние. Не притежаваше царственост. Не носеше корона, макар че беше крал, нямаше дълги бели коси, макар че беше стар. Маниерите му напомняха стария режим, но той беше усвоил привичките на новия и олицетворяваше смесицата от благородник и буржоа, която подхождаше за 1830 година. Луи-Филип беше един вид царуващ преходен период. Запазил беше старинния правопис и произношение, но изразяваше с тях модерни гледища. Обичаше Полша и Унгария, макар че пишеше и произнасяше имената им както през миналото столетие. Носеше мундира на националната гвардия като Шарл X и лентата на „Почетния легион“ като Наполеон.

Ходеше рядко на черква и никога на лов или на опера. Не се поддаваше на влиянието на черковниците, копоите и танцьорките. На това дължеше донякъде популярността си сред буржоазията. Нямаше придворни. Излизаше с чадър под мишница и този чадър дълго съставляваше част от ореола му. Беше малко нещо зидар, малко нещо градинар и малко нещо лекар. Веднъж пусна кръв на паднал от коня си пощальон. Не отиваше никъде без ланцета си, както Анри III не се разделяше от камата си. Роялистите се подиграваха с този смешен крал, първия крал, който беше пролял кръв с целебна цел.

Част от нападките на историята срещу Луи-Филип би трябвало да отпаднат. Едни от тях са насочени против монархията, други срещу царуването на Луи-Филип, а трети срещу самия него. Три стълбици, които ще дадат различен сбор. Посегателството на демократичните права, изместването на напредъка на втори план, насилственото потискане на народния протест, потушаването на бунтовете с войска, укротяването на метежниците с оръжие, инцидентът на улица Транснонен, военните съвети, покриването на действителното положение на нещата от юридически съществуващото, поделянето поравно на властта между триста хиляди привилегировани, всичко това е дело на монархията. Отказването от Белгия, премного жестокото завоюване на Алжир, при което, както при завоюването на Индия от англичаните, бе проявена по-скоро варварщина, отколкото цивилизация, вероломството спрямо Абдел-Кадер, Блей, подкупването на Дойц, обезщетението на Притчард са дело на царуването. Провежданата по-скоро семейна, а не национална политика е дело на монарха.

Както виждате, след като се направи равносметка, отговорността на краля намалява.

Най-голямата му грешка е следната: той прояви скромност от името на Франция.

На какво се дължи тази грешка?

Ще обясним.

Бащинското чувство на Луи-Филип беше прекалено много развито. Когато някой мъти челяд, от която иска да излюпи династия, той се бои от всичко и се нуждае от спокойствие. Оттам и извънредно голямата плахост, неприятна за народ, в чиито граждански традиции е бил записан 14 юли и в чиито военни традиции е бил записан Аустерлиц.

Впрочем, ако оставим настрана обществените задължения, които трябва да стоят на първо място, близките на Луи-Филип напълно заслужаваха неговата дълбока привързаност. Семейството му беше възхитително. Добродетели и дарби вървяха ръка за ръка. Една от дъщерите на Луи-Филип, Мари д’Орлеан, записа името на рода си сред художниците, както Шарл д’Орлеан се беше прославил сред поетите. Тя беше изваяла от мрамор душата си и беше нарекла скулптурната си творба Жана д’Арк. Двама от синовете на Луи-Филип бяха изтръгнали от Метерних следната демагогска похвала: „Те са младежи, каквито почти не се срещат, и кралски синове, каквито никъде няма.“

Ето истината за Луи-Филип, без да скриваме нищо, но и без да отегчаваме вината му.

Луи-Филип имаше в 1830 година завидната участ да представлява коронованото равенство, да олицетворява противоречието между Реставрацията и революцията и да притежава онези обезпокоителни качества на революционера, които стават успокоителни у управника. Никога не е имало по-пълно нагаждане на един човек към дадено събитие. Човекът се покри със събитието и го въплъти. Луи-Филип е 1830 година в човешки образ. Освен това той беше предопределен за трона поради още едно важно обстоятелство — изгнанието. Беше осъден, бездомен, беден. Беше живял от собствения си труд. Този наследник на най-богатите княжески владения във Франция беше продал в Швейцария стария си кон, за да се изхрани. Беше давал уроци по математика в Райхенау, а сестра му Аделаид се беше занимавала с бродерия и шев. Тези спомени, свързани с личността на краля, изпълваха с възторг буржоазията. Той беше разрушил със собствените си ръце последната желязна клетка в Мон Сен-Мишел, построена от Людовик XI и използувана от Людовик XV. Той беше съратник на Дюмурие, приятел на Лафайет. Беше член на клуба на якобинците. Мирабо го беше потупвал по рамото. Дантон му беше казал: „Младежо!“ През деветдесет и трета година, едва двадесет и четири годишен, носещ още името господин дьо Шартр, в дъното на тъмна ложа в залата на Конвента той беше присъствувал на процеса срещу Людовик XVI, така сполучливо наречен „горкия тиранин“. Беше очевидец и наблюдател на главозамайващи явления: сляпата прозорливост на революцията, която смаза монархията в лицето на монарха и монарха ведно с монархията, почти без да забележи човека при яростното унищожение на идеята, необхватната буря в народното събрание, превърнато в съд, народния гняв, изправил се като съдник пред незнаещия какво да отговори Капет, страхотното люшкане на царствената глава, зашеметена от мрачния вихър, и относителната невинност на всички участници в тази катастрофа, както на съдниците, така и на осъдения. Той видя вековете, изправени на съд пред Конвента. Видя как зад гърба на Людовик XVI, този злополучен случаен минувач, върху чиито плещи се стовари цялата отговорност, се възправя в мрака страшният силует на главната обвиняема — монархията. И в душата му се беше затаил почтителен страх пред безпределното народно правосъдие, почти толкова безлично, колкото Божието правосъдие.

Революцията остави в него удивителна следа. Паметта му беше съхранила живия отпечатък на тия години минута по минута. Веднъж, пред свидетел, в когото не можем да се съмняваме, той възстановил по памет азбучния списък на всички членове на учредителното събрание, чиито имена започвали с буквата „А“.

При Луи-Филип всичко се вършеше открито. Докато той царуваше, печатът, трибуната, съвестта и словото бяха свободни. Септемврийските закони имаха много пролуки. Макар и да знаеше, че светлината разяжда привилегиите, той остави трона си изложен на слънчевите лъчи. Историята ще зачете честността му.

Както всички слезли от сцената исторически личности, Луи-Филип отговаря сега пред съвестта на човечеството. Делото му още се разглежда едва в първата инстанция.

За него още не е ударил часът, когато историята заговорва свободно и внушително. Не е дошло още време да се произнесе окончателна присъда над този крал. Строгият виден историк Луи Блансам смекчи неотдавна първата си присъда. Луи-Филип беше избраник на два половинчати фактора, двеста двадесет и един гласували и 1830 година, тоест полупарламент и полуреволюция. Тъй или иначе, изхождайки от по-висшето становище, което трябва да възприеме философията, ние бихме могли да го съдим, както дадохме по-горе да се разбере, и то с известни задръжки, само в името на абсолютното демократично начало. От становището на абсолютното, с изключение на две права — на първо място правото на човека и след това правото на народа, — всичко е незаконно присвояване. Но още отсега можем да кажем, с горните уговорки, че, общо взето, както и да го разглеждаме, било като индивид, било изхождайки от понятието за човешка доброта, Луи-Филип ще остане, за да си послужим с остарелия език на древната история, един от най-добрите владетели, които са заемали престола.

Кой свидетелствува против него? Именно този престол. Отстраните ли кралската особа от Луи-Филип, ще остане човекът. А човекът е добър. Понякога той е удивително добър. Често посред най-големите си грижи, след като цял ден се е борил срещу европейската дипломация, той се прибираше вечер в покоите си и там, смазан от умора, умиращ за сън, с какво, мислите, се занимаваше? Вземаше някоя папка и цяла нощ проучваше някой процес, понеже смяташе, че ако е важно да даде отпор на Европа, още по-важно е да изтръгне някой човек от ръцете на палача. Той упорито се бореше срещу пазителя на държавния печат, оспорваше на държавните прокурори стъпка по стъпка почвата под гилотината. Наричаше ги „бърборковци на правосъдието“. Понякога цялата му писалищна маса беше затрупана с дела. Той преглеждаше всичките. Не можеше да се помири с мисълта да изостави клетите обречени на ешафод глави. Един ден казал на същия свидетел, за когото споменахме преди малко:

— Тази нощ спечелих седмина.

През първите години на царуването му смъртното наказание беше, кажи-речи, отменено и отново издигнатият ешафод беше насилие над кралската воля. Гревският площад изчезна ведно с по-стария клон на династията, но се появи градската врата Сен-Жак — Гревският площад на буржоазията. „Деловите хора“ почувствуваха нужда от едва ли не законна гилотина. Това беше една от победите на Казимир Перие, който представляваше тесните интереси на буржоазията, докато Луи-Филип представляваше нейния либерализъм. Луи-Филип беше направил собственоръчно бележки в полето на книгата на Бекариа. След избухването на адската машина на Фиески той възкликна:

— Колко жалко, че не ме раниха! В такъв случай можех да го помилвам!

Друг път, намеквайки за отпора, който срещал в лицето на министрите си, той писа по повод на един осъден, който е една от най-благородните личности на нашата епоха: „Дарих му помилване, остава да го издействувам.“

Луи-Филип беше благ като Людовик IX и добросърдечен като Анри IV.

А тъй като добротата е рядък бисер в историята, ние поставяме този, който е бил добросърдечен, едва ли не по-високо от този, който е бил велик.

Понеже Луи-Филип беше строго осъден от едни и може би сурово от други, естествено е един човек, който е познавал този крал и който сам днес се е превърнал в призрак, да свидетелствува пред историята за него. Каквито и да са показанията му, те са преди всичко безпристрастни. Епитафията, написана от мъртвец, е искрена. Една сянка може да утеши друга сянка. Когато човек споделя нощта на другия, има право да му отдаде възхвала. Няма опасност да кажат за два изгнанически гроба:

— Този покойник похвали онзи.

IV
Пукнатини под основата

По това време, когато нашият драматичен разказ ще проникне в един от гъстите трагични облаци, забулили началото на царуването на Луи-Филип, не можехме да допуснем недомлъвки и беше необходимо да хвърлим светлина върху този крал.

Луи-Филип беше облечен в кралска власт не чрез насилие, не с пряко въздействие от своя страна, но по силата на революционен завой, доста различен очевидно от действителната цел на революцията, но при който той, Орлеанският херцог, не беше проявил никакъв личен почин. Той се беше родил принц и смяташе, че е призван за крал. Не си беше възложил сам тези пълномощия. Не ги беше присвоил. Бяха му ги предложили и той ги бе приел. Той бе убеден, без никакво основание естествено, но дълбоко убеден, че това предложение отговаряше на неговите права и че приемането на кралския престол беше негов дълг. Затова пое най-чистосърдечно властта. Впрочем ние заявяваме с чиста съвест, че понеже Луи-Филип най-чистосърдечно вярваше в законността на своята власт, а буржоазията беше също така искрено уверена в правотата на своята борба, нито кралят, нито демокрацията са отговорни за ужасите, които произтичат от социалните стълкновения. Сблъскването на принципите напомня сблъскване на природни стихии. Океанът отбранява водата, ураганът отбранява въздуха. Кралят защищава монархията, демокрацията защищава народа. Относителното, тоест монархията, се бори срещу абсолютното — републиката. Обществото пролива кръв при този двубой, но това, което днес му носи страдание, по-късно ще му донесе спасение. Тъй или иначе, няма защо да порицаваме борещите се. Единият от тях явно се заблуждава. Правото не стои, подобно на Родоския колос, едновременно на двата бряга, с единия крак в републиката, с другия в монархията. То е неделимо и изцяло е на едната страна. Но тези, които се заблуждават, искрено вярват в заблудата си. Слепецът не е виновен, както и вандеецът не е злодей. Затова нека виним само съдбата за тези страшни стълкновения. Колкото и силни да са бурите, хората не са отговорни за тях.

Да довършим своето изложение.

За правителството от 1830 година настанаха тутакси тежки дни. Едва родено, то трябваше да започне сражението на следващия ден.

Едва установено, то почувствува, че неясни сили дърпат на всички посоки съвсем неотдавна създадения и съвсем неустойчивия юлски държавен апарат.

Съпротивлението се породи още на следващия ден. То може би дори бе възникнало още предната вечер.

Юлската революция, посрещната лошо, както вече отбелязахме, от кралете извън Франция, беше различно изтълкувана вътре в самата Франция.

Бог разкрива на хората по осезаем начин своята воля чрез събитията — неясен текст, написан на загадъчен език. Хората начаса почват да правят преводи. Прибързани, неправилни преводи, изпълнени с грешки, пропуски и изопачения на смисъла. Божественият език е достъпен за малко умове. Най-прозорливите, най-спокойните, най-дълбоките разчитат бавно. Когато се появят с разгадания текст в ръка, работата е отдавна приключена и на пазара са пуснати вече двадесет превода. От всеки превод се ражда партия, от всяко изопачаване на смисъла — фракция. И всяка партия си въобразява, че единствена тя притежава верния текст, всяка фракция си въобразява, че истината е само нейно достояние.

Често самата власт се явява фракция.

Във всяка революция се срещат плувци, които плуват срещу течението — старите партии.

За старите партии наследствената власт е дадена по Милост Божия и понеже революцията възниква от правото на бунт, те смятат, че имат право да се разбунтуват против нея. Заблуждение. Защото при революциите не народът, а кралят се явява бунтовник. Революцията е пълна противоположност на бунта. Понеже всяка революция се явява естествен завършек, тя заключава в себе си своята законност, понякога опозорена от мними революционери; но тази законност устоява крепко дори когато е омърсена, тя оцелява дори когато е опетнена с кръв. Революциите се пораждат не случайно, а по необходимост. Революцията е връщане от изкуственото положение към действителното. Тя възниква, защото трябва да възникне.

Старите легитимистки партии обаче се опълчват въпреки това срещу революцията от 1830 година и яростта им се подхранва от неправилните им разсъждения. Заблудите са превъзходни снаряди. Те поразяват умело революцията точно там, където тя е уязвима: където не е защитена с броня, където й липсва логика. Те атакуват революцията заради нейната монархическа форма. Викат й: „Революция ли? А защо е тогава този крал?“

Старите партии са слепци, които се целят точно.

Всъщност и републиканците надаваха същия вик. Но изхождащ от тях, той беше логичен. Това, което означаваше слепота от страна на легитимистите, беше прозорливост от страна на демократите. 1830 година фалира пред очите на народа. Възмутената демокрация я упрекна за провала й.

Юлското правителство се бъхтеше отчаяно под ударите на миналото и бъдещето. То олицетворяваше минутата в непосилна схватка с монархическите векове, от една страна, и с вечното право — от друга.

Освен това, преставайки да бъде вече революция и превръщайки се в монархия, 1830 година беше длъжна да върви извън Франция в крак с Европа. Запазеше ли мира, положението й още повече щеше да се усложни. Когато се постигне хармония в разрез със здравия смисъл, тя е по-тежка от войната. От този глух конфликт, постоянно обуздаван и постоянно тътнещ, се роди въоръженият мир, разорителното средство, до което прибягва цивилизацията, загубила доверие дори в себе си. Независимо от същността си Юлската монархия се изправяше непокорно на задните си крака във впряга на европейските кабинети. Метерних на драго сърце би стегнал юздите й. Тласкана от прогреса във Франция, тя тласкаше напред и изостаналите европейски монархии. Влачена напред против волята си, тя влачеше на свой ред и другите против волята им.

А междувременно вътре в страната чакаха разрешение не един въпрос: крайно обедняване, пролетариат, надница, възпитание, наказателна система, проституция, участ на жената, богатство, мизерия, производство, консумация, разпределение, размяна, валута, кредит, права на капитала, права на труда. Страшен буреносен облак, надвиснал над обществото.

Извън истинските политически партии се забелязваше и друго движение. На демократичния кипеж откликваше философски кипеж. Избраните умове се чувствуваха смутени подобно на тълпата. Различно от нея, но също така силно.

Мислителите разсъждаваха, докато почвата, тоест народът, пронизван от революционния ток, тръпнеше под тях, разтърсван смътно от епилептични конвулсии. Мислителите, едни усамотени, други обединени в семейства и едва ли не в общества, разглеждаха мирно, но задълбочено социалните проблеми. Безстрастни рудокопачи, те прокарваха невъзмутимо подземните си ходове в недрата на вулкан, леко обезпокоени от глухите трусове и от избликващите пламъци.

Тяхното спокойно проучване беше една от най-възхитителните прояви на тази бурна епоха.

Мислителите оставяха на политическите партии въпроса за правата. Те се занимаваха с въпроса: за човешкото щастие.

Те се стремяха да извлекат от недрата на обществото човешкото благоденствие.

Те издигаха материалните проблеми, проблемите на земеделието, индустрията, търговията едва ли не до висотата на религия. В цивилизацията, такава, каквато тя се изгражда — отчасти от Бога и много повече от хората, интересите се преплитат, съчетават и спояват така, че образуват истинска твърда скала по силата на динамични закони, търпеливо изучавани от икономистите, тези геолози на политиката.

Обединени под различни названия, които обаче можеха да бъдат назовани с родовото наименование социалисти, тези хора се опитваха да пробият скалата, за да освободят животворните води на човешкото благополучие.

Техните трудове обхващаха всички въпроси — от въпроса за ешафода до въпроса за войната. Те присъединяваха към правото на мъжа, провъзгласено от Френската революция, правото на жената и правото на детето.

Нека читателят не се удивлява, че водени от различни съображения, ние не разглеждаме тук основно, от теоретично гледище, въпросите, повдигнати от социалистите. Ще се ограничим само да ги изтъкнем.

Оставим ли настрана космогоничните видения, бленуванията и мистицизма, всички проблеми, които обсъждаха социалистите, се свеждаха до два основни проблема:

Първи проблем: създаване на материални блага.

Втори проблем: разпределението им.

Първият проблем включва и въпроса за труда.

Вторият — въпроса за възнаграждението на труда.

Първият проблем засяга въпроса за приложението на производителните сили.

При втория проблем става дума за разпределението на материалните блага.

От доброто приложение на производителните сили зависи обществената мощ.

От правилното разпределение на благата зависи личното щастие.

Под добро разпределение трябва да разбираме не равно разпределение, но справедливо. Справедливостта е основното равенство.

От съчетанието на тези два принципа: обективен — обществената мощ, и субективен — личното благоденствие, зависи социалното процъфтяване.

Социалното процъфтяване означава щастлив човек, свободен гражданин, велика нация.

Англия разрешава първия проблем. Тя твори превъзходно материални блага, но ги разпределя зле. Подобно разрешение на проблема, което е строго едностранчиво, довежда неизбежно до две крайности: чудовищен разкош и чудовищна нищета. Всички жизнени блага за едни, всички лишения за други, тоест за народа. Привилегиите, изключенията, монополите, феодалните права се пораждат от самия труд. Лъжливо и опасно положение, защото обществената мощ почива на личната мизерия, а величието на държавата се корени в страданията на отделния индивид. Неправилно изградено величие, в чиито основи са налице всички материални елементи, но няма нито един нравствен елемент.

Комунизмът и аграрният закон се надяват, че ще разрешат втория проблем. Те се лъжат. Такова разпределение убива производството. Равното разпределение унищожава съревнованието, следователно то унищожава самия труд. Така месарят убива това, което дели на части. Невъзможно е следователно да се спрем на тия мними разрешения. Унищожаването на богатството не е разпределение.

Тези два проблема трябва да бъдат разрешени съвместно, за да бъдат разрешени правилно. Двете решения трябва да се съчетаят и да образуват само едно.

Ако разрешите само първия проблем, ще създадете държава, подобна на Венеция или Англия. Ще притежавате като Венеция привидна мощ или като Англия — материална мощ. Ще бъдете коравосърдечен богаташ. Ще загинете по насилствен път, както загина Венеция, или ще банкрутирате, както ще свърши Англия. И светът ще ви остави да паднете и да загинете, защото светът оставя да падне и да загине всичко, което е само егоизъм, всичко, което не се явява добродетел или идея в служба на човешкия род.

Естествено под думите Венеция или Англия ние имаме тук пред вид не народите, а обществените строеве — олигархиите, които потискат нациите, а не самите нации. Ние винаги изпитваме съчувствие и уважение към народите. Венеция като народ ще се възроди. Англия като аристокрация ще падне, но Англия като нация е безсмъртна. След като направихме тази забележка, нека продължим.

Разрешете двата проблема, поощрявайте богатия и покровителствувайте бедния, премахнете нищетата, сложете край на несправедливата експлоатация на слабия от силния, обуздайте неоправданата завист на този, който е още на път, към този, който вече е достигнал целта, съгласувайте братски и математически точно възнаграждението и положения труд, дайте безплатно и задължително образование на подрастващото дете, превърнете науката в основа за възмъжаване, развийте умовете, осигурявайки същевременно работа за ръцете, изградете не само мощна нация, но и общност от щастливи хора, демократизирайте собствеността не като я отмените, но като я направите общодостъпна, така че всеки гражданин без изключение да бъде собственик — това е по-лесно, отколкото изглежда — или казано накратко, съумейте не само да творите материални блага, но и да ги разпределяте, тогава именно ще съчетаете материалното величие с нравствено величие и ще бъдете достойни за Франция.

Ето какво твърдеше социализмът независимо от няколко заблудени секти, над които той се издигаше. Ето какво търсеше той във фактите и какви семена посаждаше в духовете.

Достойни за възхищение усилия! Свещени стремления!

Всички тези доктрини и тези теории, съпротивлението, неочаквано възникналата необходимост за държавника да се съобразява с философите, неясното прозиране на някои истини, опитите за създаване на нова политика, съгласувана със стария свят, без да бъде в пълен разрез с революционния идеал, новата обстановка, при която трябваше да прибегне до услугите на Лафайет, за да защити Полиняк, долавянето на прогресивното начало в метежа, настроението в камарите и на улицата, уравновесяването на домогванията около него самия, вярата му в революцията и може би известно примирение с евентуалното отричане от престола, породено от смътното приемане на по-висше, безусловно право, желанието му да остане верен на своя род, привързаността към семейството, искреното му уважение към народа, собствената му почтеност занимаваха болезнено мисълта на Луи-Филип и понякога, колкото и твърд и мъжествен да беше, той униваше под тежестта на кралската корона.

Луи-Филип чувствуваше под краката си опасно разединение, но не и разложение, защото Франция си оставаше Франция повече от когато и да било.

Мрачни облаци се трупаха по небосклона. Странна сянка, разстилаща се от човек на човек, покриваше постепенно хората, предметите, идеите. Раздразнението и системата на управление хвърляха тази сянка. Всичко, което беше набързо потушено, се размърдваше и кипеше. Понякога съвестта на честния човек задържаше дъха си, толкова зловонен беше станал въздухът, в който софизмите бяха примесени с истините. Духовете тръпнеха в надвисналата обществена тревога подобно на листи пред буря. Насъбрало се беше толкова електричество, че понякога първият срещнат, обикновен непознат, предизвикваше светкавица. После пак се спущаше здрачна тъма. Сегиз-тогиз глух и продължителен тътен свидетелствуваше за мълниите, от които бяха натежали облаците.

Само двадесет месеца бяха изминали от юлската революция. 1832 година направи първите си стъпки под знака на неминуема заплаха. Унинието на народа, останалите без хляб труженици, безследното изчезване на последния принц Конде, изгонването на династията Насау от Брюксел и на Бурбоните от Париж, предложената на френски принц и дадената на английски принц белгийска корона, ненавистта на руския цар Николай, двата южни демона зад гърба ни — испанският Фердинанд и португалският Мигел, земетресението в Италия, протегналият ръка към Болоня Метерних, оскърблението, нанесено на Англия в Анкона от страна на Франция, долитащите от Север зловещи удари на чука, заковаващ повторно Полша в нейния ковчег, насочените срещу Франция гневни погледи на цяла Европа, дебнеща Франция, съмнителният съюз с Англия, готова да събори всичко, което се клати, и да сграбчи всичко, което пада, прикриващите се зад Бекариа перове, борещи се да спасят четири застрашени от закона глави, заличаването на хералдическите лилии от кралската карета, свалянето на кръста на „Парижката света Богородица“, униженият Лафайет, разореният Лафит, умрелият в нищета Бенжамен Констан, смъртта на загубилия всякаква власт Казимир Перие, политическата и обществена болест, която се разразява едновременно в двете столици на кралството — в града на мисълта и в града на труда: гражданската война в Париж и борбата на трудещите се в Лион, едни и същи отблясъци от пожарища и в двата града, пурпурната светлина на изригващия вулкан, белязала челото на народа, фанатичният Юг, възбуденият Запад, херцогиня дьо Бери във Вандея, заговорите, съзаклятията, бунтовете, холерата прибавяха към метежния ропот на идеите мрачната суматоха на събитията.

V
Факти, върху които се изгражда историята и които остават непризнати от нея

Към края на месец април всичко се усложни. Недоволството се превърна в кипеж. След 1830 година тук-таме бяха избухвали частични бунтове, бързо потушавани, но пак възобновявани, признак за широко разраснал се подземен пожар. Назряваха страшни събития. Съзираха се смътните, едва осветени очертания на евентуална революция. Франция гледаше Париж, Париж гледаше предградието Сент-Антоан.

Предградието Сент-Антоан, загрявано подмолно, беше почнало да кипи. Кръчмите на улица Шарон бяха станали сериозни и бурни, колкото и невероятно да изглежда прилагането на подобни епитети за кръчми.

Там чисто и просто разискваха проблема за управлението на страната. Обсъждаше се открито въпросът „дали да се бият, или да запазят спокойствие“. В някои задни помещения работници полагаха клетва, че „ще излязат на улицата при първия сигнал за тревога и че ще се сражават, без да ги интересува числеността на врага“. А след полагане на клетвата някакъв мъж, седнал в ъгъла на кръчмата, „повишаваше глас“ и казваше: „Ти прие! Вече се закле!“ Понякога се качваха на първия етаж в заключена стая и там ставаха сцени, напомнящи едва ли не полагането на клетва в масонските ложи. Посветеният поемаше задължение „да служи на отечеството както на роден баща“. Такава беше формулата.

В долните зали на кръчмите се четяха „подривни“ брошури. „Ругаеха правителството“, както гласи, един таен доклад от тази епоха.

Можеха да се чуят приказки от този род:

— Не зная имената на водачите. Колкото до нас, ще ни съобщят датата два дни по-рано.

Някакъв работник казваше:

— Ние сме триста, да дадем всеки по десет су, ето ви петстотин франка за барут и патрони.

Друг заявяваше:

— Не ми трябват шест месеца, не ми трябват дори два. Само след две недели ще се изравним числено с правителството. Наберем ли двадесет и пет хиляди човека, можем да се хванем за гушата.

— Не си лягам вечер, защото цялата нощ лея куршуми — казваше трети.

Сегиз-тогиз се мяркаха „добре облечени“ хора, които изглеждаха „буржоа“, „дигаха врява“, държаха се „заповеднически“, стискаха ръце на „най-главните“ и си отиваха. Оставаха най-много по десетина минути. Разменяха полугласно многозначителни реплики.

— Заговорът е назрял. Работата е изпечена.

„Всички присъствуващи шушукаха едно и също“, за да си послужим с думите на един очевидец. Възбуждението беше толкова силно, че веднъж някакъв работник възкликна в препълнената кръчма:

— Нямаме оръжие!

— Войниците имат! — отвърна му негов другар, подражавайки сполучливо, без сам да съзнава, на възванието на Наполеон към италианската армия.

„Когато ставаше дума за нещо много тайно — пише в друг доклад, — не го съобщаваха там.“ Като се има пред вид какви неща говореха на всеослушание, просто необяснимо е какво можеха да крият.

Имаше случаи, когато събранията се свикваха периодично. На някои от тях никога не идваха повече от осем до десет души, все едни и същи. На други можеше да присъствува всеки, който пожелае, и залата беше така препълнена, че голяма част от посетителите стояха прави. Едни ги посещаваха, защото бяха увлечени и пристрастени, други, защото залата беше „на път за работата им“. Както и по време на революцията, в кръчмите се срещаха и жени-патриотки, които приемаха с целувка новодошлите.

Забелязваха се и други красноречиви факти.

В кръчмата влизаше мъж, поръчваше си нещо за пиене и си отиваше с думите:

— Кръчмарю, революцията ще плати сметката ми.

В кръчмата срещу улица Шарон се избираха революционни пълномощници. Пускаха бюлетините в каскетите.

У един учител по фехтовка на улица Кот се събираха работници и учеха нападателни хватки. Там имаше колекция от оръжия, съставена от дървени саби, тръстикови бастунчета, тояги и рапири. Един ден снеха ножниците, извадиха рапирите.

— Ние сме двадесет и петима, но мене не ме броят в сметката, защото ме считат безволен — каза един работник. Този „безволен“ се оказа по-късно Кенисе.

Тайните замисли добиваха постепенно странна гласност. Жените, метейки праговете си, казваха една на друга:

— Сума време вече работят, за да приготвят патрони.

Четяха посред улицата прокламациите, отправени до националната гвардия в департаментите. Едно от тия възвания носеше следния подпис: „Бюрто, винопродавец“.

Веднъж пред вратата на питейно заведение на пазара Льоноар някакъв брадат мъж с италиански акцент се беше качил на крайпътния камък и четеше високо странно послание, написано като че ли от името на някаква тайнствена власт. Около него се бяха образували групички, които ръкопляскаха. Откъсите, вълнуващи най-силно тълпата, са били запомнени и записани: „… пречат на доктрините ни, разкъсват прокламациите ни, дебнат и хвърлят в затвора хората, които ги разлепят…“, „Нередностите, които станаха в памучните фабрики, привлякоха на наша страна мнозина работници от златната среда“, „… Бъдещето на народите се кове в нашите тъмни редици.“, „… Ето двете възможности: действие или противодействие, революция или контрареволюция. Защото нашето съвремие не вярва вече в бездействието и застоялостта. С народа или против него — ето къде е въпросът. Не съществува друг проблем.“, „… В деня, когато ще се окажем неподходящи за вас, свалете ни, но дотогава подпомагайте ни да вървим напред.“ И всичко това посред бял ден.

Народът възприемаше с подозрение други, още посмели прояви именно поради дързостта им. На 4 април 1832 година някакъв минувач се качи на крайпътния камък на ъгъла на улица Сент-Маргьорит и извика:

— Аз съм привърженик на Бабьоф!

Само че под името Бабьоф народът подушваше Жиске.

Същият минувач каза между другото:

— Долу собствеността! Лявата опозиция се състои от страхливци и предатели! Когато искат да завладеят умовете, те проповядват революция. Те се представят за демократи, за да не ги бият, и за роялисти, за да не се бият. Републиканците са кокошкари. Не се доверявайте на републиканците, трудещи се граждани!

— Млък, гражданино доносчик! — извика най-сетне един работник.

Неговият вик сложи край на речта на минувача.

Случваха се тайнствени произшествия.

Една привечер някакъв работник среща край канала „добре облечен господин“, който му казва:

— Накъде си се запътил, гражданино?

— Господине — отвръща работникът, — нямам честта да ви познавам.

— Аз пък те познавам много добре. — И мъжът добавя: — Не се бой. Пълномощник съм на комитета. Заподозрян си в неблагонадеждност. Да знаеш, че сме те взели под око, внимавай какво приказваш.

После стиска ръка на работника и се отдалечава, като добавя:

— Скоро пак ще се видим.

Полицията, която дебнеше, дочуваше не само в кръчмите, но и по улиците необикновени диалози:

— Гледай да те приемат по-скоро — казваше тъкач на дърводелец.

— Защо?

— Сигурно ще се наложи да погърмим малко.

Двама дрипави минувачи разменяха следните многозначителни реплики, пропити явно с духа на Жакерията:

— Кой ни управлява?

— Господин Филип.

— Нищо подобно, буржоазията.

Не трябва да мислите, че влагаме пренебрежителна отсянка в думата „жакерия“. Та нали това са бедняците. А гладните имат право.

Друг път подслушаха двама минувачи, единият от които казваше на другия:

— Планът ни за нападение е много добър.

От поверителния разговор между четирима мъже, приклекнали в канавката край кръстопътя при градската врата Трон, доловиха само следните думи:

— Ще вземем мерки той да не се разкарва много-много из Париж.

Кой е този той? Заплашителна неизвестност.

„Главните водачи“, както ги наричаха в предградието, стояха настрана: Предполагаха, че те се събират в кръчмата до черквата „Сент-Йосташ“. Някой си Ог, председател на дружеството за взаимопомощ на шивачите на улица Мондетур, се смяташе за главна връзка между водачите и предградието Сент-Антоан. Все пак тия ръководители оставаха в сянка и нито един неопровержим факт не можа да разколебае сдържания и горд отговор, който един обвиняем даде по-късно пред съда на перовете.

— Кой беше водачът ви?

— Не го познавах и никога не съм се опитвал да разбера кой е.

Засега всичко се свеждаше все още само до думи, прозрачни по смисъл, но неопределени. В някои случаи празни приказки, предположения, слухове. Но се появиха и други указания.

Дърводелец прави дървена ограда около двора на новострояща се къща на улица Рьойѝ и намира в парцела парче от разкъсано писмо, в което могат да се разчетат следните редове:

„… Необходимо е комитетът да вземе мерки да не се набират членове в секциите на някои дружества…“

А в послеписа:

„Научихме, че на улица Фобур-Поасониер № 5-а, в двора на оръжейника, имало пушки, на брой пет-шест хиляди. Секцията няма никакво оръжие.“

Находката развълнува дърводелеца и той показва листчето на съседите си главно защото няколко крачки по-далеч намира друго, също скъсано листче, с още по-многозначително съдържание. Ще възпроизведем графите му, защото този странен документ представлява исторически интерес:

КЦДР Научете списъка наизуст. После скъсайте листа. Посветените да сторят същото, когато получат заповедите ви.

ю, ог, а, фе

Привет и братски чувства

Л

Хората, които тогава знаеха за находката, разбраха едва по-късно смисъла на четирите главни букви: квинтуриони, центуриони, декуриони и разузнавачи, както и съдържанието на малките букви: ю, ог, а, фе, които означаваха дата — 15 април 1832 година. Под всяка главна буква бяха вписани имена, последвани от твърде характерни указания. Така например: „К. Банрел — 8 пушки и 83 патрона. Надежден. С. Бубиер — 1 пистолет, 40 патрона. Д. Роле — 1 дървена сабя, 1 пистолет, 1 ливра барут. Е. Тесие — 1 сабя, 1 раница. Точен. Терьор — 8 пушки. Смел“ и пр.

Все в същия двор дърводелецът намери трети път парче хартия, на което беше написан с молив, но твърде четливо, следният загадъчен списък:

„Единство. Бланшар. Сухо дърво 6.

Бара. Соаз. Сметната палата.

Костюшко. Касапинът Обри?

ЖЖР

Кай Гракх.

Право на преразглеждане. Дюфон. Фур.

Падане на жмрондистите. Дербак. Мобюе.

Вашингтон. Пенсон. 1 лист. 86 пат.

Марсилезата.

Сувер. на народа. Мишел. Кенкампоа. Сабя.

Ош.

Марсо. Платон. Сухото дърво.

Варшава. Тили, продавач на вестник «Попюлер»“

Почтеният буржоа, в чиито ръце попадна тази записка, узна значението й. Изглежда, че този списък представлявал пълния състав на секциите в четвърти район на Дружеството за правата на човека с имената на водачите на секциите и адресите им. Днес можем да обнародваме всички тези неизвестни факти, които принадлежат вече само на историята. Трябва да добавим, че Дружеството за правата на човека е било като че ли основано по-късно. Намерената бележка е представлявала навярно черновата, на която са били нахвърляни имената на ръководителите.

А междувременно след подхвърлянията и недвусмислените изказвания, след писмените указания започнаха да възникват и конкретни факти.

Обискирайки някакъв вехтошар на улица Попенкур, намерили в чекмеджето на скрина седем сиви листчета, сгънати по един и същ начин на четири, по дължината. Под листчетата били скрити двадесет и шест квадратчета от същата сива хартия, сгънати във форма на патрони, и една картичка, на която пишело:

Селитра … … 12 унции
Сяра … … … … 2 унции
Въглен … … … 2 унции и половина
Вода … … … … 2 унции

В протокола, съставен при обиска, било отбелязано, че чекмеджето миришело силно на барут.

На връщане от работа зидар забравил малко пакетче на една пейка до Аустерлицкия мост. Отнасят пакетчето на караулния пост. Отварят го и намират в него два печатни диалога, подписани с името Лаотиер, песента „Работници, обединявайте се!“ и тенекиена кутия, пълна с патрони.

Един работник подканва другаря си, с когото е седнал да пийне нещо, да го пипне, за да види колко му е топло. Другарят му напипва пистолет под блузата му.

На булеварда между Пер-Лашез и градската врата Трон, на най-безлюдното място, деца намират, играейки си в канавката, под купчина стърготини и изрезки чувал с калъп за отливане на куршуми, дървена форма за патрони, гаванка с ловджийски сачми и малка чугунена тенджерка, в която явно е било топено олово.

Вмъквайки се ненадейно в пет часа сутринта в дома на някой си Пардон, който по-късно стана секционен отговорник на секцията Барикада-Мери и бе убит по време на въстанието през април 1834 година, полицията го намерила изправен до леглото му, държащ в ръка патроните, които приготвял в момента.

В часа, когато работниците си почиват, видели двама мъже, които се срещнали между Пикпюс и Шарантон на малката пътека на караулните между две стени, близо до кръчмаря, пред чиято врата играят на сиамски кегли. Единият извадил изпод рубашката си пистолет и го подал на другия. Предавайки му го, той забелязал, че потната му гръд е овлажнила малко барута. Проверил пистолета и прибавил още малко барут. После двамата мъже се разделили.

Някой си Гале, убит по-късно на улица Бобур по време на априлските събития, се хвалел, че пази в дома си седемстотин патрона и двадесет и четири кремъка за пушка.

Правителството беше уведомено един ден, че в предградието са били раздадени наскоро оръжия и двеста хиляди патрона. Следващата седмица бяха раздадени още тридесет хиляди патрона. Забележителен факт: полицията не можа да намери нито един. Заловено писмо гласеше: „Близък е денят, когато в четири часа сутринта осемдесет хиляди патриоти ще се вдигнат с оръжие в ръка.“

Целият този кипеж беше съвсем явен и, кажи-речи, от никого необезпокояван. Подготовката на надвисналото въстание се извършваше спокойно пред очите на правителството. Всички особености на тайната, но доловима вече криза бяха налице. Гражданите разговаряха спокойно с работниците за събитието, което се подготвяше. Казваха: „Как върви бунтът“ — със същия тон, с който биха попитали: „Как е жена ви?“

Един търговец на мебели на улица Моро попитал дори:

— Е какво, кога нападате?

Някакъв бакалин пък каза:

— Скоро ще почнете, нали? Знам със сигурност. Преди месец бяхте петнадесет хиляди, а сега сте двадесет и пет.

И той предложи пушката си, а съседът му предлагаше малък пистолет, за който искаше седем франка.

Впрочем революционната треска се усилваше. Нито едно кътче от Париж или Франция не беше останало незасегнато. Пулсът на бунта се усещаше навсякъде. Подобно гъбичките, които се образуват в човешкото тяло вследствие на някои възпаления, мрежата на тайните дружества беше обхванала цялата страна. От лявото и същевременно тайно Дружество на приятелите на народа се беше породило Дружеството за правата на човека, едно от чиито окръжни носеше следната дата: „Плювиоз 40-та година от републиканската ера“. Това дружество оцеля дори след постановленията на углавния съд за разтурянето му. То не се колебаеше да кръсти секциите си със следните многозначителни имена:

Пики

Сигнал за тревога

Топовен сигнал

Фригийска шапка

21 януари

Дрипльовците

Скитниците

Върви напред!

Робеспиер

Равнило

Това ще стане!

Дружеството за правата на човека положи началото на Дружеството на действието. То беше основано от нетърпеливци, които се отделиха от ядрото и изпревариха другите. В недрата на големите дружества-майки се правеха опити за сформиране на нови дружества. Членовете на секциите се оплакваха, че ги дърпат на разни страни. Така възникна Галското дружество и Организационният комитет за градско самоуправление. По същия начин възникнаха и съюзите: Свобода на печата, Лична свобода, Просвета на народа. Борба с косвените данъци. После се появи Дружеството на работниците, ратуващи за равенство, които образуваха три групировки: привърженици на равенството, комунисти и реформисти. По-късно беше сформирана Армията на Бастилията, нещо като кохорта на военни начала, в която на всеки четирима души се падаше един сержант, на всеки десет — фелдфебел, на всеки двадесет — младши лейтенант, а на всеки четиридесет — лейтенант. В нея беше разрешено да се познават помежду си най-много петима души. Това изискване, което съчетаваше предпазливостта с неустрашимостта, носеше сякаш отпечатъка на Венеция. Стоящият начело централен комитет имаше две ръце — Дружеството на действието и Армията на Бастилията. Между републиканските дружества се беше проврял и един легитимистки съюз — Рицарите на верността. Той беше изобличен и изхвърлен.

Парижките дружества имаха разклонения в главните градове. В Лион, Нант, Лил и Марсилия имаше Дружество за правата на човека, Дружество на карбонарите, Дружество на свободните хора. Екс имаше свое революционно дружество, което носеше името Кугурда. Споменахме вече за него.

В Париж предградието Сен-Марсо беше не по-малко бурно от Сент-Антоан, а учебните заведения бяха също тъй неспокойни, както и предградията. Кафенето на улица Сен-Иасент и кръчмичката „Седемте билярда“ на улица Матюрен-Сен-Жак бяха сборни пунктове на студентите. Дружеството на Приятелите на ABC, тясно свързано с дружеството за взаимопомощ в Анжер и с Кугурдата в Екс, се събираше, както видяхме, в кафенето „Мюзен“. Същите младежи се срещаха, изтъкнахме вече и това, и в един ресторант-кръчма „Коринт“ на улица Мондетур. Събранията им бяха тайни. Други събрания, напротив, биваха провеждани открито, когато обстоятелствата позволяваха, и за дързостта им може да се съди по този откъслек от разпит по време на един по-късен процес:

— Къде се проведе това събрание?

— На улица Лапе.

— У кого?

— На улицата.

— Кои секции участвуваха?

— Само една.

— Коя точно?

— Секцията Манюел.

— Кой беше водачът?

— Аз.

— Много сте млад, за да се опълчите съвсем сам срещу правителството. Откъде получавахте инструкции?

— От централния комитет.

Армията беше също така разколебана, както и цивилното население. Това беше доказано по-късно от бунтовете в Белфор, Люневил и Епинал. Метежниците разчитаха на петдесет и втори, на пети, на осми, на тридесет и седми и на двадесети кавалерийски полк. В Бургундия и в градовете на Южна Франция забиваха Дървото на свободата — мачта, увенчана с червена капа.

Такова беше положението.

И то се чувствуваше най-осезаемо и най-силно в предградието Сент-Антоан, както вече изтъкнахме. Там беше невралгичното място.

Това старинно предградие, населено гъсто като мравуняк, трудолюбиво, сърцато и раздразнено като кошер, тръпнеше от нетърпение и жадуваше за бунт. Всичко живо се вълнуваше, без да прекъсва работата си. Нищо не е в състояние да даде представа за неговия трескав и мрачен облик. Под покрива на таванските стаички в това предградие се крие покъртителна нищета. Там живеят хора с пламенни и изключителни умове. Особено опасно е, когато изключителният ум съвпадне с изключителна бедност.

В предградието Сент-Антоан съществуваха и други причини за вълнение. Там се чувствуваше отгласът на търговските кризи, на фалитите, стачките, безработиците, неизбежни спътници на политическите смутове. По време на революция нищетата се явява едновременно причина и последица. Ударът, който тя нанася, й се връща. Това население, изпълнено с гордо мъжество, способно да затаи в себе си безкрайно много пламенност, винаги готово да грабне оръжието, избухливо, раздразнително, потайно, възбудено, като че ли чакаше само най-малката искра. Всеки път, когато вихърът на събитията подгони по небосклона подобни искри, в мисълта неволно изниква предградието Сент-Антоан, барутчийница от страдания и идеи, поставена по някаква случайност пред вратите на Париж.

Кръчмите в предградието Сент-Антоан, неведнъж споменати в тази глава, се ползуват с историческа известност. В метежни времена хората се опиват в тях по-скоро от думи отколкото от вино. Там витае пророчески дух и се чувствуват веения на бъдещето, които въодушевяват сърцата и възвисяват душите. Кръчмите на това предградие напомнят таверните на Авентинския хълм, построени над пещерата на пророчицата. В тях проникваше свещен полъх из дълбините. Масите на тия таверни бяха едва ли не триножници и там се пиеше напитката, която Ениус нарича сибилско вино.

Предградието Сент-Антоан е истинско народно хранилище. Революционните сътресения предизвикват напуквания, през които си пробива път върховната народна власт. Тази върховна власт може понякога да извърши пакости. Тя се лъже подобно на всяка друга власт. Но дори когато се отклонява от правия път, тя си остава величава. За нея може да се каже, също както за слепия циклоп: „Ingens“[2].

През деветдесет и трета година, според това дали умовете бяха завладени от благородна или жестока идея, според това дали в даден ден преобладаваше фанатизмът или възторгът, от предградието Сент-Антоан се понасяха или дивашки орди, или героични дружини.

Дивашки. Да се спрем малко на тази дума. Какво искаха тези настръхнали от озлобление мъже, размахали тояги и копия, които се втурваха с рев, дрипави и кръвожадни, в първите дни на революционния хаос към стария изтръпнал в ужас Париж? Те искаха край на потисничеството, край на тираниите, край на войните, работа за мъжа, образование за детето, социални грижи за жената, свобода, равенство, братство, хляб за всички, духовна култура за всички, превръщането на земята в рай, прогрес. И доведени до изстъпление, излезли извън себе си, полуголи, със суровици в ръка и със зверски вой на уста, те искаха свещения, благороден и мирен прогрес. Диваци безспорно. Но диваци на цивилизацията.

Те провъзгласяваха с ярост правото си. Искаха да принудят човешкия род да превърне живота си в рай, па макар и чрез трепет и страх. Приличаха на варвари, а бяха всъщност спасители. Те търсеха светлина, а маската на нощта скриваше лицата им.

Срещу тия свирепи — не го отричаме — и страшни мъже, но свирепи и страшни в името на благоденствието, стоят други: усмихнати, в извезани със сърма одежди, окичени с панделки и звезди, с копринени чорапи и бели пера, с жълти ръкавици и лачени обувки, които, седнали край покрита с кадифе маса до мраморна камина, настояват благовъзпитано за запазване и поддържане на старото, средновековното, на свещеното право, фанатизма и невежеството, на робството и смъртното наказание, на войната, въздавайки полугласно и благопристойно възхвала на меча, кладата и ешафода. Колкото до нас, ако трябваше да избираме между варварите на цивилизацията и цивилизованите варвари, бихме предпочели първите.

Но, слава богу, възможен е и друг избор. Не е необходимо да се хвърляме презглава в бездната нито в едното, нито в другото направление. Нито деспотизъм, нито терор. Ние искаме да стигнем до прогреса по полегата пътека.

Бог се грижи за това. Божията политика се състои именно в намаляване на стръмните наклони.

VI
Анжолрас и сподвижниците му

Приблизително по същото време Анжолрас проведе тайнствена проверка с оглед на възможни събития.

Всички бяха свикани на тайно събрание в кафене „Мюзен“.

Служейки си с няколко полузагадъчни, но многозначителни метафори, Анжолрас каза:

— Налага се да знаем докъде сме стигнали и на кого можем да разчитаме. Ако искаме бойци, трябва да ги подготвим. И да имаме това, което е нужно за бой. От това няма вреда. По-вероятно е да се нанижеш на някой рог, когато по пътя ти има волове, а не когато няма. Та нека преброим стадото. Колко души сме? Не бива да отлагаме тази работа за утре. Революционерите трябва винаги да бързат. Прогресът няма време за губене. Няма защо да разчитаме на неочакваното. Не бива да ни изненадат неподготвени. Трябва да прегледаме всички брънки на веригата и да проверим дали държат. Работата трябва да се обмисли основно още днес. Ти, Курфейрак, иди да видиш студентите от политехниката.

Днес е техният свободен ден. Сряда. Вие пък, Фьойѝ, ще видите другарите в Гласиер, нали? Комбфер ми обеща да отиде в Пикпюс. Там всичко гъмжи. Баорел ще посети Естрапад. Прувер, масоните са охладнели нещо. Ще ни кажеш какво става с ложата на улица Грьонел-Сент-Оноре. Жоли ще отиде в клиниката на Дюпюитрен и ще опипа пулса на медицинския факултет. Босюе ще се поразходи до Съдебната палата и ще поговори със стажантите. Аз пък се нагърбвам с Кугурдата.

— Ето че всичко е уредено — забеляза Курфейрак.

— Не е.

— Какво друго има?

— Нещо много важно.

— Какво именно? — попита Комбфер.

— Градската врата Мен — отвърна Анжолрас. Той помълча малко, дълбоко замислен, и добави: — При градската врата Мен има скулптори, художници, помощник-ваятели. Възторжена компания, която обаче лесно охладнява. Не зная какво им е станало от известно време. Мислят за нещо друго. Не горят. По цял ден играят на домино. Необходимо е да се отиде при тях и да им се поговори сериозно. Те се събират у Ришфьо. Може да ги намерите там между дванадесет и един часа на обед. Трябва да се раздуха пепелта. Разчитах за това на нашия завеян Мариус. Него, общо взето, го бива, но напоследък никакъв го няма. Трябва ми някой за градската врата Мен. Нямам човек под ръка.

— Ами аз — възрази Грантер. — Нали аз съм тук.

— Ти ли?

— Аз, разбира се.

— Ти да поучаваш републиканци? Да възпламеняваш в името на принципи охладнели сърца?

— Защо не?

— Че нима си годен за него?

— Ако не друго, поне амбиция имам донякъде — отвърна Грантер.

— Но ти не вярваш в нищо.

— Вярвам в тебе.

— Грантер, искаш ли да ми направиш една услуга?

— Всичко, каквото пожелаеш. Дори да лъсна обувките ти.

— Добре тогава, не се бъркай в работите ни. Гледай си абсента.

— Неблагодарник си ти, Анжолрас.

— Ти твърдиш, че си готов да отидеш при градската врата Мен? Способен ли си за подобно нещо?

— Способен съм да се спусна по улица Гре, да пресека площад Сен-Мишел, да завия по улица Мьосиьо льо Пренс, да тръгна по улица Вожирар, да отмина кармелитите, да завия по улица Аса, да стигна до улица Шерш-Миди, да отмина военния съвет, да изкача улица Вией-Тюйлери, да прекося булеварда, да поема по шосето за Мен, да мина вратата и да вляза в Ришфьо. Способен съм за това. Ако не аз, поне обувките ми са годни да го сторят.

— Познаваш ли що-годе приятелчетата, които се събират у Ришфьо?

— Не много отблизо. Но си говорим на „ти“.

— И какво ще им кажеш?

— Ще им поговоря за Робеспиер, дявол взел го, за Дантон. За принципите.

— Ти?

— Аз я. Но никой не ми отдава заслуженото. Ако се заловя, ставам страшен! Чел съм Прюдом, познавам „Общественият договор“, зная наизуст конституцията от година Втора. „Свободата на един гражданин завършва там, където почва свободата на друг гражданин.“ Ти май за последен простак ме вземаш? В чекмеджето на писалището си съм запазил една стара асигнация. Правата на човека, върховната власт на народа, тю да му се не види! Аз съм даже малко нещо ебертист. В състояние съм цели шест часа, с часовник в ръка, да плещя най-високопарни неща.

— Говори сериозно! — пресече го Анжолрас.

— Че какво по-сериозно искаш? — каза Грантер.

Анжолрас помисли известно време и махна с ръка като човек, който е взел решение.

— Грантер — каза той съвсем сериозно, — съгласен съм да те изпитам. Иди при градската врата Мен.

Грантер живееше в мебелирано жилище съвсем близо до кафене „Мюзен“. Той излезе и пет минути по-късно се върна. Беше се отбил у дома си, за да си сложи жилетка от епохата на Робеспиер.

— Червена — заяви той, влизайки, без да сваля поглед от Анжолрас. После притисна енергично към гърдите си алените ревери на жилетката и като се приближи до Анжолрас, прошепна на ухото му: — Бъди спокоен.

Той нахлупи решително шапката си и тръгна.

Четвърт час по-късно задното помещение на кафене „Мюзен“ опустя. Всички приятели на ABC се бяха разотишли, всеки по работата си. Анжолрас, който се беше наел с Кугурдата, излезе последен.

Привържениците на Кугурдата в Екс, които живееха в Париж, се събираха тогава в долината на Иси, в една от многобройните по онова време изоставени кариери из околностите на Париж.

Докато крачеше към сборното място, Анжолрас преценяваше мислено положението. Когато явленията, предизвестяващи скрито социално заболяване, се развиват бавно, най-малкото усложнение ги спира и ги заплита. На това се дължат погромите и възражданията. Анжолрас прозираше под тъмните воали на бъдещето лъчезарен разсвет. Кой знае? Може би беше близък часът. Народът, завоюващ отново правата си! Какво дивно зрелище! Революцията, обхващаща отново величествено Франция и заявяваща на света: „Продължението утре.“ Анжолрас беше доволен. Пещта се беше нагорещила. Преди малко той беше пръснал над Париж шепа барут — приятелите си. Той съединяваше мислено проникновеното философско красноречие на Комбфер, възторжения космополитизъм на Фьойѝ, пламенността на Курфейрак, смеха на Баорел, меланхоличното настроение на Жан Прувер, начетеността на Жоли, сарказмите на Босюе и си представяше пращенето на електрическите искри, изскачащи почти едновременно навред. Всички на работа. Безспорно резултатът ще оправдае усилията. Така беше добре. Това го наведе на мисълта за Грантер. „Добре, че се сетих — помисли си той, — градската врата Мен ми е, кажи-речи, на пътя. Дали да не продължа до Ришфьо и да видя какво прави Грантер и доколко е успял в агитацията си?“

Часовникът от камбанарията на Вожирар удари един часа, когато Анжолрас стигна до пушалнята на Ришфьо. Той бутна вратата, влезе, скръсти ръце, без да задържи вратата, която го блъсна по раменете, и погледна в залата, пълна с маси, мъже и цигарен дим.

Някой викаше гръмогласно в задименото помещение, прекъсван живо от друг. Грантер спореше с противника си.

Седнал срещу него на маса с плоча от напръскан мрамор, по която малките правоъгълници на доминото образуваха своето съзвездие, той удряше с юмрук по мрамора и Анжолрас чу следния диалог:

— Двойна шесторка.

— Четири.

— Свиня! Пасувам.

— Загубен си. Две.

— Шест.

— Три.

— Ас.

— Аз съм на ход.

— Четири.

— Не минава.

— Твой ред е.

— Направих страшна грешка.

— Върви ти.

— Петнадесет.

— И още седем.

— Станаха ми двадесет и две. (Замислено.) Двадесет и две.

— Ти не очакваше двойната шесторка. Ако я бях сложил в началото, цялата игра щеше да протече иначе.

— Пак двойка.

— Ас.

— Ас ли? Добре тогава, петица.

— Нямам.

— Ти игра пръв, нали?

— Да.

— Празно.

— Брей, че ти върви! Браво! Много ти върви! (Продължително мислене.) Две.

— Ас.

— Нито петица, нито ас. Доста досадно за тебе.

— Домино!

— Ах, дявол взел те!

[1] Император на Мексико (1822–1823). — Б.пр. ↑

[2] Могъщ (лат.). — Б.пр. ↑

Книга втора
Епонин

I
Чучулигина поляна

Мариус стана свидетел на неочакваната развръзка на клопката, която той беше разкрил на Жавер. Но щом Жавер напусна плевника, като отведе пленниците си с три файтона, и самият Мариус се измъкна незабелязано от къщата. Беше едва девет часът вечерта. Той отиде при Курфейрак. Курфейрак не беше вече вечният обитател на Латинския квартал. Той се беше преместил на улица Верьори „по политически съображения“. Тази част на града спадаше към кварталите, където по това време въстанието лесно пущаше корени.

— Идвам да пренощувам при тебе — каза Мариус на Курфейрак.

Курфейрак измъкна единия от двата дюшека, просна го на пода и го покани:

— Заповядай.

На другия ден, още в седем часа сутринта, Мариус се върна в плевника, плати наема си, както и парите, които дължеше на леля Мърморана, натовари на ръчна количка книгите, леглото, масата, скрина и двата си стола и си отиде, без да остави адрес, така че когато Жавер пристигна същия преди обед, за да разпита Мариус за случилото се предната вечер, той намери само леля Мърморана, която му заяви:

— Измести се оттук.

Леля Мърморана беше убедена, че Мариус трябва да е бил малко нещо съучастник на арестуваните злодеи.

— Кой би предположил подобно нещо! — дивеше се тя пред портиерките в квартала. — Такова момче, кротко като момиче!

Мариус реши да се премести така прибързано поради две причини. Първо, тази къща, в която беше видял съвсем отблизо в цялото му най-отвратително и жестоко развитие едно уродливо обществено явление, по-страшно може би дори от престъпния богаташ — престъпния бедняк, — му вдъхваше вече ужас. Второ, той съвсем не искаше да бъде замесен в процеса, който по всяка вероятност щеше да последва неизбежно, и да бъде принуден да свидетелствува против Тенардие.

Жавер сметна, че младежът, чието име не си спомняше, сигурно се е уплашил, че беше избягал или може би изобщо не се е прибрал по време на клопката. Той положи известим усилия да го намери, но без успех.

Така измина един месец, после още един. Мариус все още живееше у Курфейрак. Той беше узнал чрез някакъв стажант-адвокат, който постоянно киснеше из съдебните зали, че Тенардие е под следствие. Всеки понеделник Мариус предаваше на гишето в затвора Форс по пет франка за него.

Понеже нямаше вече никакви пари, той вземаше тия пет франка назаем от Курфейрак. За първи път в живота си вземаше пари назаем. Тези периодично заемани пет франка представляваха двойна загадка: за Курфейрак, който ги даваше, и за Тенардие, който ги получаваше.

„За кого ли ги взема?“ — чудеше се Курфейрак.

„Кой ли ми ги праща?“ — питаше се Тенардие.

Между другото Мариус беше дълбоко опечален. Всичко отново беше потънало в пълна неизвестност. Той вече не виждаше нищо пред себе си. Животът му пак навлезе в тайната, из която той бродеше пипнешком. За миг в този мрак беше зърнал съвсем отблизо девойката, която обичаше, стареца, който като че ли беше неин баща — тези две непознати същества, съставляващи единствения смисъл и надежда в земния му живот. И тъкмо когато му се беше сторило, че най-сетне се е добрал до тях, някакъв вихър отвя сенките им. От чудовищното сблъскване не беше избликнала нито една искра увереност, нито един проблясък на истина. Не можеше да прави никакви догадки. Дори и името, което си въобразяваше, че знае, не беше истинско. То положително не беше Юрсюл. А Чучулигата беше явно прякор. Какво да мисли за стареца? Дали той действително се криеше от полицията? Мариус си спомни белокосия работник, когото беше срещнал около Дома на инвалидите. При това положение беше твърде вероятно този работник и господин Льоблан да са един и същ човек. Нима той се преобличаше? От една страна, господин Льоблан притежаваше нещо героично, а от друга, беше загадъчен. Защо не бе извикал за помощ? Защо бе избягал? Беше ли действително баща на девойката, или не? И най-сетне дали той бе действително човекът, когото Тенардие сметна, че познава? Тенардие можеше да се лъже. Толкова много безизходни проблеми! Наистина всички тези съмнения с нищо не накърняваха ангелското обаяние на девойката от Люксембургската градина. Жестоко терзание. В сърцето — страстна любов, пред очите — пълна нощ. Мариус се чувствуваше подтикван, привлечен, а не можеше да помръдне от мястото си. Всичко беше изчезнало освен любовта. Но той беше загубил внезапните просветления, верния усет на страстта. Обикновено този пламък, който ни изгаря, озарява всичко околовръст и ни насочва правилно. Мариус не чуваше вече тези сподавени съвети на любовта. Той никога не си казваше: „Дали да не отида там и там? Дали да не опитам еди-какво си?“

Девойката, която той вече не можеше да назове Юрсюл, все трябва да живееше някъде, но нищо не му подсказваше накъде точно да я търси. Целият му сегашен живот можеше да се предаде с няколко думи: пълна неувереност сред непрогледна мъгла. Да я види отново! Той продължаваше да копнее за това, макар че вече на нищо не се надяваше.

И като връх на всичко отново беше изпаднал в плен на нищетата. Той чувствуваше съвсем близо до себе си, току зад гърба си, нейния леден дъх. По време на душевните си терзания — а те траеха отдавна вече — беше прекъснал работата си, а няма нищо по-опасно от прекъсването на работата. Човек губи навик. Навик, който лесно се изоставя, но мъчно се възстановява.

Известна доза мечтателност не вреди, подобно на умерено количество наркотични средства. Тя приспива мъчителните понякога възбуди на усилено работещия ум, обвива го в пухкава, прохладна мъгла, която смекчава резките очертания на чистата мисъл, попълва пропуските и междините, свързва отделните асоциации и притъпява остротата на идеите. Но прекалено многото мечтателност залива изцяло и удавя ума. Горко на умствения работник, който се плъзне от мисълта към мечтанията. Той си въобразява, че ще се възвиси лесно обратно, казва си, че в края на краищата това е едно и също. Заблуждение!

Мисленето е работа на ума, мечтанието — негово наслаждение. Заместиш ли мисълта с мечти, все едно, поемаш отрова вместо храна.

Както си спомняте, Мариус беше започнал така. После възникна страстта и окончателно го тласна в света на безпредметните и бездънни химери. Човек започва да излиза от къщи само за да отиде да мечтае. Лениво разрешение. Бурен и застоял въртоп. А колкото повече намаляваше работата, толкова повече нарастваха нуждите. Това е закон. Човек, отдаден на мечти, става естествено разточителен и мекушав. Отпуснатият ум не е в състояние да води стегнат живот. В този начин на живот доброто се смесва със злото, защото, ако размекването е гибелно, то щедростта е положително и добро качество. Но великодушният и благороден беден човек, който не работи, е загубен. Средствата пресекват, нуждите извират.

Съдбоносен наклон, по който се плъзгат стремително надолу и най-честните, и най-твърдите, както и най-малодушните, и най-порочните. Той извежда до една от двете бездни: самоубийство или престъпление.

След като човек много пъти излиза, за да мечтае, иде ден, когато той излиза, за да се хвърли в реката.

Прекаленото бленуване създава хора като Ескус и Льобра.

Мариус се плъзгаше бавно по този наклон, устремил взор към тази, която вече не виждаше. Състоянието, което описваме, изглежда невероятно, обаче е самата истина. Споменът за едно отсъствуващо същество пламти дълбоко в сърцето. Колкото по-безвъзвратно изчезнало е то, толкова по-лъчезарно го виждаме. Мрачната, отчаяна душа съзерцава тази светлина на своя кръгозор. Единствена звезда в духовната й нощ. Тя — всички мисли на Мариус се съсредоточаваха в нея. Той не мислеше за нищо друго. Даваше си смътно сметка, че старият му сюртук е вече невъзможен за обличане, че новият е извехтял, че ризите му са износени, че шапката му е протрита, че ботушите му не струват, че самият му живот е похабен, но си казваше: „Само да можех да я зърна, преди да умра!“

Една-единствена утеха му оставаше — Тя го беше обичала, погледът й му го беше казал, тя не знаеше името му, но познаваше душата му и може би там, където се намираше сега, колкото и неизвестно да бе това място, все още продължаваше да го обича. Дали тя не мислеше за него по същия начин, по който той мислеше за нея? Понякога, в необясними мигове, каквито познава всяко влюбено сърце, той изпитваше смътен радостен трепет, макар че нямаше никакво основание да бъде доволен, и си казваше: „Нейните мисли стигат до мене! — И добавяше: — Може би и моите мисли стигат до нея.“

Тази самоизмама, от която той се опомняше миг след това и поклащаше скръбно глава, все пак хвърляше в душата му бледи лъчи, наподобяващи понякога надежда. От време на време, особено във вечерните часове, които изпълват мечтателите с тъга, той отронваше в една тетрадка, където досега не беше написал нищо друго, най-чистия, най-безплътния и най-платоничния блян, който любовта извайваше в ума му. Той наричаше това: „Писма до нея.“

Не трябва да мислите, че разсъдъкът му беше смутен. Напротив. Той беше загубил способността да работи и да крачи твърдо към определена цел, но мисълта му беше по-бистра и по-точна от когато и да било. Мариус виждаше в спокойна и действителна, макар и по-особена светлина това, което ставаше пред очите му, дори събития и хора, които му бяха напълно безразлични. Произнасяше се правилно за всичко, като показваше честно унинието и искреното си безразличие. Неговият разсъдък, макар и обезнадежден, размахваше високо криле.

В това душевно състояние нищо не му се изплъзваше, нищо не можеше да го заблуди и той прозираше съвсем ясно всеки миг същността на живота, човечеството и съдбата. Този, когото всевишният е дарил с душа, достойна за любов и страдание, е щастлив дори в терзанията си. Който не е открил земния живот й човешкото сърце в тази двойна светлина, не е видял истината и не знае нищо.

Душата, която люби и страда, се възвисява до недосегаеми висини.

А междувременно дните се нижеха един след друг и нищо ново не се случваше. Струваше му се само, че мрачното пространство, което му оставаше да измине, се скъсяваше с всеки изминат миг. Имаше чувството, че ясно различава пред себе си края на раззиналата бездна.

„Възможно ли е! — повтаряше си той. — Нима няма да я видя поне още веднъж преди това?“

Когато се изкачите по улица Сен-Жан, като оставите встрани градската врата и повървите малко вляво по някогашния вътрешен булевард, ще стигнете до улица Санте, после до улица Гласиер и малко преди да наближите рекичката до работилницата за гоблени, ще видите нещо като поляна, единственото местенце по целия еднообразен пояс от булеварди около Париж, където Рюиздаел[1] би се изкушил да поседне.

Там всичко дъха неуловима прелест: зелената ливада, пресечена с опънати въжета, на които се веят дрипи, построеният по времето на Людовик XIII стар градинарски чифлик с висок покрив, пресечен безразборно от тавански стаички, разнебитената ограда, вадичката между тополите, женските смехове и гласове. На кръгозора — Пантеонът, дървото при училището за глухонеми, църквата „Вал-дьо-Грас“, черна, разстлана нашироко, чудновата, забавна и великолепна, а в далечината — строгите квадратни кули на „Парижката света Богородица“.

Понеже мястото заслужава да се види, никой не го посещава. Рядко, през четвърт час, ще се зададе само някоя двуколка или превозващ стоки колар.

Усамотените разходки на Мариус го доведоха веднъж случайно до ливадката край вадата. Този ден по изключение на булеварда се мярна минувач. Поддал се смътно на едва ли не дивото обаяние на това място, Мариус го попита:

— Как се казва тази местност?

— Чучулигина поляна — отвърна минувачът и добави: — Тук Улбах уби овчарката от Иври.

Но Мариус не чу нищо след думите „Чучулигина поляна“. Когато човек мечтае, една дума е достатъчна, за да предизвика такова внезапно парализиране на сетивата. Цялата мисъл се съсредоточава тутакси около една представа и става неспособна за друго възприятие. Чучулигата! Та нали това име бе заменило името Юрсюл в печалните бленувания на Мариус?

„Виж ти — каза си той безпричинно изненадан, както често се случва по време на тайнствените разговори със самия себе си, — нейната поляна. Сигурно тук ще узная къде живее тя.“

Това хрумване беше съвсем безсмислено, но то се наложи властно на съзнанието му.

И Мариус започна да идва всеки ден на Чучулигина поляна.

II
Затворите — люпилня на престъпления

Бляскавият успех на Жавер в плевника Горбо изглеждаше пълен, но само привидно.

Преди всичко — и това беше главната грижа на Жавер — той не беше успял да задържи пленника. Избягалата жертва винаги е по-съмнителна от самия убиец. Възможно бе тази личност, ценна плячка за престъпниците, да се окажеше също така добра находка и за властта.

Освен това Жавер не беше успял да улови Мон-Парнас.

Трябваше да чака друг случай, за да сложи ръка върху това „дяволско конте“. Всъщност Монпарнас беше, срещнал Епонин, която стоеше на пост под дърветата край булеварда, и я беше отвел със себе си, предпочитайки да бъде Неморен с дъщерята, отколкото Шиндерханес с бащата. Много навременно хрумване. Така той остана на свобода. Колкото до Епонин, Жавер я улови допълнително. Слабо утешение, Епонин се присъедини към Азелма в Мадлонет.

И най-сетне, докато отвеждаха престъпниците от плевника Горбо в затвора Форс, един от главните задържани, Грошаря, пропадна в дън земя. Никой не разбра как стана това, полицаите и сержантите „не проумяваха нищо“, беше се просто изпарил, беше се изплъзнал от белезниците, беше се проврял през цепнатините на колата — цепнатини не липсваха — и беше избягал. Само едно можеше да се каже със сигурност: когато пристигнаха в затвора, нямаше и помен от Грошаря. Или вълшебство, или полицейски трик. Грошаря се беше стопил в тъмнината, както снежинка във вода. Може би с непризнатото съдействие на полицаите? Може би този човек спадаше към двойната загадъчна мрежа на смутители и пазители на реда? Може би беше проводник едновременно на нарушения и на наказателни мерки? Дали този сфинкс не беше опрял предните си лапи на престъплението, а задните — на властта? Жавер не приемаше подобни съчетания и би настръхнал, ако някой му подскажеше такъв компромис. Но в комисарството имаше и други инспектори, макар негови подведомствени, по-добре посветени в тайните на префектурата, а Грошаря спадаше към престъпниците, които могат да бъдат отлични агенти. Човек, който умее така фокуснически да се шмугва в мрака, е отличен разбойник и става незаменим полицай. Срещат се такива двулични нехранимайковци. Както и да е, пропадналият Грошар не се намери. Жавер като че ли беше по-скоро раздразнен, отколкото изненадан от това.

Колкото до Мариус, „това глуповато адвокатче, което по всяка вероятност се беше уплашило“ и чието име Жавер беше забравил, полицейският инспектор не държеше особено на него. Впрочем адвокат се открива винаги много лесно. Но дали Мариус беше само адвокат?

Следствието започна.

Съдия-следователят сметна за полезно да не затваря в единична килия един от членовете на бандата Котешки час, като се надяваше, че той ще се разбъбри и все ще издаде нещичко. Изборът му падна на Брюжон, брадатия от улица Пти-Банкие. Оставяха го да се разхожда из двора на затвора Шарльоман, но стражата не го изпущаше от очи.

Името Брюжон беше оставило дълбоки спомени в затвора Форс и по-специално в отвратителния двор на така наречената Нова сграда, кръстена от администрацията двор Сен-Бернар и прекръстена от затворниците Лъвов ров. Вляво до самата стряха, близо до стара ръждясала желязна врата, която водеше към някогашния параклис на двореца на херцог дьо ла Форс, превърнат сега в спалня на крадците, се издигаше олющен, обрасъл с лишеи зид. Преди дванадесет години все още можеше да се види една грубо издълбана с гвоздей бастилия в камъните на зида, под която стоеше следният подпис: „БРЮЖОН, 1811“

Този Брюжон от 1811 година беше баща на нашия Брюжон от 1832 година.

Синът Брюжон, когото читателят зърна съвсем бегло по време на устроената в плевника Горбо засада, беше страшно хитър и сръчен младеж, който си придаваше тъп и жалък вид. Именно благодарение на подплашеното му изражение съдия-следователят го беше оставил в двора Шарльоман, смятайки, че там той ще бъде по-полезен, отколкото в единична килия.

Крадците съвсем не прекъсват дейността си само защото са попаднали в ръцете на правосъдието. Те не се стесняват от такива дреболии. Ако са ги затворили за едно престъпление, това никак не им пречи да замислят ново. Те са също като тия художници, една от чиито картини е изложена в Художествената галерия, и те работят вече върху ново произведение в ателието си.

Брюжон като че ли съвсем беше затъпял в затвора. Виждаха го понякога да виси по цели часове пред прозорчето на лавкаджията, загледан малоумно в невзрачната табела с ценоразписа на лавката, който започваше с „Чесън — 62 сантима“ и свършваше с „Пура — 5 сантима“. Или пък зъзнеше непрекъснато, тракаше със зъби, твърдеше, че има треска и се осведомяваше дали някое от двадесет и осемте легла в залата за болните от треска не се е освободило.

Внезапно, към втората половина на февруари 1832 година, се разбра, че този мухльо Брюжон е направил не от свое име, а от името на трима свои другари три поръчки чрез доставчиците на затвора. Тези три поръчки му бяха коствали общо петдесет су, необикновено голям разход, който привлече вниманието на началника на охраната.

Проучиха случая и като се справиха с тарифата за поръчките, закачена в приемното помещение за затворниците, установиха, че петдесетте су се разпределяха по следния начин: три поръчения. Едното за Пантеона — десет су, второто за Вал-дьо-Грас — петнадесет су, и третото за градската врата Грьонел — двадесет и пет су. Съгласно тарифата последното беше най-скъпото. А точно при Пантеона, при Вал-дьо-Грас и при градската врата Грьонел живееха трима много опасни скитници от предградията: На процент или Особняка, Славния, освободен каторжник, и Прът в колата. Този инцидент привлече вниманието на полицията върху тях. Предполагаха, че и тримата са във връзка с Котешки час, двама от чиито водачи бяха пипнати: Бабе и Устатия. Полицията допусна, че в поръченията на Брюжон, предадени не на точно посочен адрес, а на лица, които са чакали на улицата, вероятно е имало указание за уговорено злодеяние. Тя имаше и други основания да се съмнява. Арестуваха тримата скитници и властта сметна, че е осуетила заговора на Брюжон.

Приблизително една седмица, след като бяха взели тези мерки, дежурният пазач, който проверяваше през нощта долната спалня в Новата сграда тъкмо когато се канеше да пусне своя жетон в кутията — по такъв начин контролираха дали надзирателите изпълняват добросъвестно задълженията си: всеки час във всички кутии за жетони, заковани по вратите на спалните, трябваше да бъде пуснат по един жетон, — видя през шпионката на спалнята, където беше Брюжон, че той седеше на леглото си и пишеше нещо на светлината на нощната лампичка. Надзирателят влезе, Брюжон пролежа цял месец в карцера, но не можаха да заловят бележката, която пишеше. Полицията не успя да узнае повече нито дума за нея.

Едно обаче е сигурно — на следващия ден бил хвърлен „пощальон“ над пететажната сграда, която делеше двата затвора, от двора Шарльоман в Лъвовия ров.

Затворниците наричат „пощальон“ умело смачкано топче от хляб, което се изпраща „в Ирландия“, тоест от двор на двор през покрива на затвора. Етимология на израза: над Англия, тоест от единия бряг на другия или, с други думи, в Ирландия. Топчето пада в двора. Намерилият го разтрошава и намира бележка до някой затворник от този двор. Ако находката попадне в ръцете на затворник, той я предава на получателя. А ако я намери някой надзирател или подкупен затворник — подобни предатели се наричат „овни“ в затворите и „лисици“ в каторгите, — бележката се предава на гишето при входа.

Този път „пощальонът“ стигна до предназначението си, макар че затворникът, до когото беше отправено това послание, се намираше в момента в единична килия. Получателят беше не друг, а Бабе, един от четиримата главатари на Котешки час.

„Пощальонът“ съдържаше навита на руло хартийка, на която бяха написани само следните два реда:

„Бабе. На улица Плюме може да се направи нещо. Градина с решетка.“

Това именно беше писал Брюжон през нощта.

Въпреки надзирателите и надзирателките, натоварени да претърсват затворниците, Бабе успя да предаде бележката от затвора Форс в Салпетриер на една „добра своя приятелка“, затворена там. Момичето предаде на свой ред листчето на друга своя позната, Маньон, която беше наблюдавана усилено от полицията, но не беше още задържана. Тази Маньон, чието име читателят е срещал вече, беше във връзка с двамата Тенардие — по-късно ще изясним по какъв повод. Посещавайки Епонин, тя имаше възможност да служи за свръзка между Салпетриер и Мадлонет.

Тъкмо по същото време, понеже в следствието, водено срещу Тенардие, нямаше никакви доказателства против дъщерите му, Епонин и Азелма бяха пуснати на свобода.

Когато Епонин излезе от Мадлонет, Маньон я чакаше пред вратата и й предаде бележката на Брюжон до Бабе, като я натовари да проучи работата.

Епонин отиде на улица Плюме, намери решетката и градината, огледа къщата, дебна и следи известно време и след няколко дни занесе на Маньон която живееше на улица Клошперс, един сухар. Маньон го даде на приятелката на Бабе в Салпетриер. В тъмната символика на затворите сухарът означава: „Нищо не може да се направи.“

Така че не беше минала и седмица, когато Бабе и Брюжон, разминавайки се по караулния път в затвора Форс — единият, отиващ на разпит, а другият, връщащ се от разпит, Брюжон попита:

— Какво става с улица П?

— Сухар — отговори Бабе.

Така се сложи край на престъплението, заченато от Брюжон във Форс.

Този неуспешен завършек обаче бе съпроводен от последици, които нямаха нищо общо с плановете на Брюжон. Читателят ще ги узнае.

Човек често си въобразява, че връзва една нишка, а всъщност връзва съвсем друга.

III
Видението на дядо Мабьоф

Мариус не ходеше вече у никого. Само понякога му се случваше да срещне дядо Мабьоф.

Докато Мариус слизаше бавно по злокобните, бихме могли да кажем, зимнични стъпала, които водят в непрогледни подземия, откъдето се чуват стъпките на щастливците горе, и господин Мабьоф от своя страна също се спущаше по тях.

„Флората на Котре“ не се търсеше вече никак. Опитите с индигото в малката градинка в Аустерлиц, която имаше лошо изложение, се бяха оказали неуспешни. Господин Мабьоф успя да отгледа там само някои редки растения, които обичат влага и сянка. Но той не се отчайваше. Бяха му дали парче земя с хубаво изложение в Ботаническата градина, за да продължи „на свои разноски“ опитите си върху индигото. За тази цел той заложи медните клишета на своята „Флора“. Започна да обядва с две яйца, като оставяше едното на старата си прислужница, на която не беше плащал от петнадесет месеца. Често ядеше само на обед. Не се смееше вече с момчешкия си смях, беше станал начумерен и не приемаше никого. Мариус правеше добре, че не го посещаваше. Понякога, на път за Ботаническата градина, господин Мабьоф срещаше младежа на булевард Опитал. Те не се спираха, а само си кимваха тъжно с глава. Жестоко е, че настъпва час, когато нищетата разделя хората. По-рано приятели, сега само случайни минувачи.

Книжарят Ройол беше умрял. Господин Мабьоф живееше само за книгите, градинката и индигото си. Щастието, удоволствието и надеждата бяха приели за него тия три форми. Това му беше достатъчно, за да съществува. Той си казваше:

„Когато най-сетне получа сините топки, ще забогатея, ще освободя медните клишета от заложната къща, ако трябва дори с мошеничество ще предизвикам отново интерес към моята «Флора» — малко повечко шум и реклами във вестниците, и готово, — ще купя, зная вече откъде, «Мореплавателско изкуство» от Пиер дьо Медин, издание от 1559 година с дървени гравюри.“

И в очакване на тия щастливи дни той работеше по цял ден над лехата с индиго, а вечер се прибираше, за да полее градинката си и да чете книгите си. По това време господин Мабьоф беше, кажи-речи, осемдесетгодишен.

Една вечер му се яви странно привидение.

Беше се прибрал рано следобед. Леля Плутарх, чието здраве западаше, не се чувствуваше добре и си беше легнала. Той вечеря, огризвайки един кокал, около който имаше още малко месо, с парче хляб, оставено на масата в кухнята, после седна на съборения крайпътен камък, който му служеше за пейка в градината.

До тази пейка се издигаше, както в старите овощни градини, доста разнебитен плевник от греди и дъски, чийто приземен етаж се използуваше за зайчарник, а първия — за складиране на плодове. В зайчарника нямаше ни следа от зайци, но на първия етаж можеше да се намери някоя и друга ябълка. Остатък от зимния запас.

Господин Мабьоф си сложи очилата и запрелиства две книги, които го вълнуваха и дори го тревожеха, нещо още по-опасно за напредналата му възраст. Благодарение на природната си стеснителност той беше податлив на разни суеверия. Първата книга беше знаменитият трактат на президента Дьоланкр върху „Променчивостта на демоните“, а другата in-quarto — „Воверските дяволи и биевърските вещици“ от Мютор дьо ла Рюбодиер. Второто произведение го интересуваше особено много, защото неговата градина беше място, където някога са се били събирали вещици. Вечерният здрач забулваше с бяла пелена небето и потапяше в сянка земята. Докато четеше, дядо Мабьоф вдигаше сегиз-тогиз очи от книгата и поглеждаше растенията си и най-вече великолепния рододендрон, утеха в несгодите му. Цели четири дни пек, вятър и слънце, без капчица дъжд. Стъблата бяха клюмнали, пъпките вехнеха, листата висяха, нуждаеха се от поливане. Рододендронът изглеждаше особено опечален. Дядо Мабьоф спадаше към хората, за които растенията имат душа. Старецът цял ден се беше бъхтил над лехата с индиго, беше капнал от умора, но все пак се надигна, остави книгите на пейката и се приближи с колебливи стъпки до кладенеца; когато обаче хвана веригата, силите не му стигнаха дори да я откачи. Той се обърна и погледна тревожно небето, по което започваха да блещукат звезди.

Вечерта лъхаше ведрина, която притъпява човешките скърби със своята злокобна, вечна радост. Нощта обещаваше да бъде също така безоблачна, както и денят.

„Навред звезди! — мислеше старецът. — Нито едно облаче! Нито капчица влага!“

И той пак отпусна глава.

После я повдигна отново към небето и пошепна:

— Поне капчица роса! Имай милост!

Опита се повторно да откачи веригата на кладенеца, но не успя.

В този миг чу нечий глас:

— Дядо Мабьоф, искате ли да полея градината ви?

Живият плет изпращя, като че през него се провря див звяр, и от храстите се измъкна високо, слабо момиче, което, се изправи пред него и го изгледа дръзко. То приличаше повече на видение, изникнало из здрача, отколкото на човешко същество.

Дядо Мабьоф, който се стряскаше лесно и както вече казахме, се плашеше от всичко, не смогна да отрони дори звук, когато чудното създание, чиито движения изглеждаха необикновено отсечени в мрака, беше вече откачило веригата, то потопи ведрото, изтегли го, напълни лейката и старецът видя как това видение с дрипава пола се затича босо между лехите, раздавайки живот около себе си. Шумът на леещата се вода очароваше душата на дядо Мабьоф. Струваше му се, че сега неговият рододендрон е щастлив.

Когато изпразни лейката, момичето извади второ, трето ведро. То поля цялата градина.

Докато сновеше по пътечките с раздърпаната си забрадка, размахало мършавите си дълги ръце, черната му фигура напомняше прилеп.

Когато девойката свърши, дядо Мабьоф се приближи до нея с насълзени очи и докосна с ръка челото й.

— Бог да ви благослови — каза той. — Вие сте ангел, защото се грижите за цветята.

— Не — отвърна тя. — Аз съм дявол, но все ми е едно.

Без да дочака и без да чуе отговора й, старецът възкликна:

— Колко жалко, че съм тъй нещастен и беден, та не мога да сторя нищо за вас!

— Напротив, можете да сторите нещо — възрази девойката.

— Какво?

— Да ми кажете къде живее господин Мариус.

Старецът не я разбра.

— Какъв господин Мариус?

Той вдигна мътните си очи и се опита да си припомни нещо отдавна забравено.

— Онзи младеж, дето ви посещаваше по-рано.

В това време господин Мабьоф беше поразровил паметта си.

— Ах, да! — възкликна той. — Разбирам какво искате да кажете. Почакайте! Господин Мариус… барон Мариус Понмерси, разбира се! Той живее… или по-право не живее вече там… Ах, разбирате ли, и аз не зная.

Докато говореше, той оправяше една клонка на рододендрона.

— Чакайте — добави той. — Сега си спомних. Той минава много често по булеварда и отива към Гласиер. Улица Крулбарб. Чучулигина поляна. Идете натам. Лесно ще го срещнете.

Когато господин Мабьоф се изправи, в градината нямаше вече никого, момичето беше изчезнало.

Това решително го поуплаши.

„Правичката да си кажа — помисли си старецът, — ако градината ми не беше полята, бих взел момичето за дух.“

Един час по-късно, когато си беше вече легнал, той се сети отново за момичето, заспивайки; в това унесено състояние мисълта, подобна на приказната птица, която се преобразява на риба, за да прекоси морето, се превръща постепенно в съновидение, за да прекоси съня. Старецът прошепна сънено:

— Всъщност тазвечерната случка напомня много разказите на Рюбодиер за вещиците. Дали пък не беше някоя магьосница?

IV
Видението на Мариус

Няколко дни след като този дух се яви на дядо Мабьоф, в понеделник сутринта, Мариус зае, както правеше всеки понеделник напоследък, сто су от Курфейрак за Тенардие, пъхна монетата в джоба си и преди да я занесе на гишето на затвора, „се поразходи малко“, надявайки се, че като се върне, ще може да поработи. Впрочем това му беше станало навик. Щом станеше сутрин, сядаше пред книгата и листа с намерение да скалъпи някой превод. По това време го бяха натоварили да преведе на френски един прословут немски диспут — раздора между Ганс и Савини. Мариус вземаше ту Савини, ту Ганс, прочиташе четири-пет реда, опитваше се да напише поне един, не му се удаваше, някаква светлина заиграваше пред очите му, той ставаше от стола и си казваше: „Ще поизляза. Това ще ме ободри.“

И отиваше на Чучулигина поляна.

Там светлината още по-силно играеше пред очите му и той още по-малко можеше да мисли за Ганс и Савини.

Прибираше се, опитваше се да се залови отново с работата си и отново не успяваше. Нямаше начин да свърже поне една от разкъсаните нишки на съзнанието си, тогава си казваше: „Утре няма да излизам. Това ме разсейва и ми пречи.“

Обаче излизаше всеки ден.

Той живееше по-скоро на Чучулигина поляна, отколкото при Курфейрак. Истинският му адрес беше: „Булевард Санте, седмото дърво след улица Крулбарб“.

Тази сутрин Мариус изостави седмото дърво и седна върху парапета на моста над реката при работилницата за гоблени. Слънцето провираше весело лъчите си през свежите, блестящи листа.

Мариус мечтаеше за Нея. Мислите му се превръщаха в упреци и падаха върху самия него. Той мислеше с болка за своята леност, за душевната парализа, която го бе обхванала, за мрака, който до такава степен се беше сгъстил пред взора му, че вече не виждаше дори слънцето.

Той се чувствуваше така омаломощен, че нямаше вече сили дори да се отчайва. И все пак усещанията от външния свят проникваха в мрачното му углъбение през мъчителната гмеж от неясни мисли, които не можеха вече да се нарекат дори монолог. Той чуваше под себе си тупалките на перачките по двата бряга на реката при градската врата на работилницата за гоблени, а в брястовете над главата си — трелите и чуруликането на птичките. От една страна, песента на свободата, на щастливото безгрижие, на крилатото безделие, от друга — шума на труда. Едно нещо го порази и го накара да се замисли дълбоко: тези звуци бяха еднакво жизнерадостни.

Изведнъж посред морния си унес той чу познат глас: — А-а, ето къде сте били!

Мариус вдигна очи и разпозна злочестото момиче, което беше дошло една сутрин при него — по-голямата дъщеря на Тенардие Епонин. Той знаеше сега името й. Чудно явление — тя изглеждаше по-дрипава, но и по-хубава. Двойна еволюция, която мъчно би могла да се предвиди по-рано. Налице беше двоен прогрес — и към светлината, и към оскъдицата. Беше боса и парцалива, както в деня, когато беше влязла така самоуверено в стаята му, само че дрипите й бяха остарели с два месеца. Дупките бяха станали по-големи, парцалите по-отблъскващи. Същият пресипнал глас, същото повехнало чело, набръчкано от вятъра, същият безочлив поглед, блуждаещ и неспокоен. Само че беше придобила жалко сплашено изражение, вследствие престоя в затвора.

В косите й имаше сламки и треви, но не защото бе заразена като Офелия от безумието на Хамлет, а защото беше спала в яслите на някоя конюшня.

Въпреки всичко това тя беше хубава. О, младост, ти си сияйна като звезда!

Девойката стоеше пред Мариус със сянка от радост и бегла усмивка върху бледото лице.

За няколко секунди тя като че ли загуби способност да говори.

— Значи, все пак ви срещнах! Дядо Мабьоф беше прав, на този булевард било! Колко ви търсих! Да знаете само! Представяте ли си? Бяха ме прибрали на топло. За две седмици. Но ме пуснаха. Понеже нямаше улики против мене и защото не съм била на възраст да различавам доброто от злото. Не ми достигаха два месеца. Ах, как ли не ви търсих! Цял месец и половина! Не живеете ли вече там?

— Не — отвърна Мариус.

— О, разбирам. Заради онази работа. Срещите с полицията хич не са приятни. Значи, сте се преместили. Я виж! Ами защо носите такава вехта шапка! Млад човек като вас трябва да има хубави дрехи. Знаете ли, господин Мариус? Дядо Мабьоф ви нарича барон Мариус не знам чий си. Нали не е вярно, че сте барон? Бароните са такива едни дърти, дето ходят из Люксембургската градина и стоят пред замъка, защото там е най-слънчево. Четат само „Котидиен“, дето струва едно су. Веднъж занесох писмо на такъв един барон. Беше най-малко на сто години. Кажете ми, къде живеете сега?

Мариус не й отговори.

— Ах! — възкликна девойката. — Ризата ви е скъсана. Трябва да я зашия.

После лицето й постепенно помръкна и тя добави:

— Не се ли радвате, че ме виждате?

Мариус продължаваше да мълчи. Тя също замълча за миг, а после се провикна:

— Но знаете ли, само да поискам, и ще ви накарам да се зарадвате!

— Как така! — учуди се Мариус. — Какво искате да кажете?

— О, по-рано ми говорехте на „ти“! — забеляза тя.

— Добре де, какво искаш да кажеш?

Епонин прехапа устна. Колебаеше се, като че ли изживяваше вътрешна борба. Най-сетне, изглежда, се реши.

— Какво пък! Все то! Изглеждате тъжен, а аз искам да сте доволен. Обещайте ми само, че ще се засмеете. Искам да ви видя засмян и да ми кажете: „Отлично! Така е добре.“ Бедни господин Мариус! Спомняте ли си, че ми бяхте обещали да ми дадете каквото поискам…

— Да, но говори де!

Девойката погледна Мариус право в очите и му каза:

— Аз зная адреса.

Мариус побледня. Цялата му кръв се оттегли към сърцето.

— Чий адрес?

— Адреса, който ми бяхте поръчали да открия! — И тя добави с известно усилие: — Адреса… нали знаете чий?

— Да — смотолеви Мариус.

— На госпожицата!

При тази дума тя въздъхна дълбоко.

Мариус скочи от парапета, на който седеше, и хвана като обезумял ръката й.

— О, отлично! Заведи ме там! Кажи ми го! Искай от мене всичко! Накъде е?

— Елате с мене — отвърна тя. — Не зная точно улицата и номера; то е съвсем в друга посока, но познавам добре къщата и ще ви заведа дотам.

Тя измъкна ръката си и добави с глас, който би покъртил всеки страничен наблюдател, но на който опияненият, извън себе си от радост Мариус изобщо не обърна внимание.

— О, колко се зарадвахте само!

По челото на Мариус мина облак. Той улови Епонин за ръка.

— Закълни ми се за едно нещо!

— Да се закълна ли? — учуди се тя. — Това пък какво е? Гледай го ти! Искате да ви се закълна? — И тя избухна в смях.

— Баща ти! Обещай ми, Епонин! Обещай ми, че няма да кажеш този адрес на баща си!

Тя се обърна смаяно към него.

— Епонин! Как сте узнали, че се казвам Епонин?

— Обещай ми това, за което те моля!

Но тя като че ли не го чуваше.

— Много мило! Нарекохте ме Епонин!

Мариус улови двете й ръце.

— Но бъди така добра и ми обещай, за бога! Обърни внимание на това, което ти казвам! Закълни ми се, че няма да кажеш на баща си адреса, който си узнала!

— На баща ми ли? — изненада се тя. — Ах, да, на баща ми. Бъдете спокоен. Той е в килията си. Пък и какво ме е грижа за баща ми!

— Но ти не ми обещаваш! — възкликна Мариус.

— Пуснете ме най-сетне! — извика тя със смях. — Какво сте ме затресли така! Добре! Добре! Обещавам ви! Кълна ви се! Нищо не ми струва! Няма да кажа адреса на баща ми. Е какво, дойде ли ви сега сърце на място?

— Нито на някой друг — продължи Мариус.

— На никой друг.

— А сега — каза Мариус — заведи ме там.

— Веднага ли?

— Веднага.

— Да вървим! Брей, колко се зарадва!

Тя повървя малко и се спря.

— Вие вървите по петите ми, господин Мариус. Оставете ме да се поотдалеча и ме следвайте, без да личи. Не бива да виждат порядъчен младеж като вас да върви с жена като мене.

Никой човешки език не би могъл да предаде неповторимия тон, с който това дете произнесе думата „жена“.

Тя измина десетина крачки и пак се спря. Мариус я настигна. Епонин го заговори, без да се обръща към него:

— Добре, че се сетих, нали ми бяхте обещали нещо?

Мариус бръкна в джоба си. Той не притежаваше нищо друго освен петте франка, предназначени за чичо Тенардие. Извади ги и ги пъхна в ръката на Епонин.

Девойката разпери пръсти и изпусна монетата на земята, като го погледна мрачно:

— Не ми трябват парите ви — каза тя.

[1] Холандски пейзажист. — Б.пр. ↑

Книга трета
Домът на улица Плюме

I
Тайнствената къща

Към средата на миналия век председателят на касационния съд в Париж имал любовница и грижливо криел връзката си с нея, защото по онова време благородниците се показваха навред с приятелките си, но буржоата ги криеха. Той си построил „къщичка“ в предградието Сен-Жермен, в безлюдната уличка Бломе, която сега носи името Плюме, недалеч от мястото, наричано някога „Бой на животни“.

Къщата представляваше едноетажна постройка с партер — две стаи в партера и две на първия етаж с кухня долу и будоар горе; отпред имаше градина, заградена с решетка откъм улицата. Градината заемаше около четири декара. Минувачите виждаха само нея. Но зад къщата имаше тесен двор с ниска постройка в дъното — две стаи и мазе със съвсем специално предназначение: да скрият, ако се наложи, едно дете и дойката му. Тайна вратичка със секретна брава извеждаше от задната страна в дълъг и тесен, непокрит коридор, застлан с плочи и ограден с две високи стени, който лъкатушеше незабележимо, прикрит умело сред градинските огради, описвайки най-различни зигзази и завои, и извеждаше към друга вратичка, също със секретна брава, която се намираше на четвърт левга, едва ли не в друг квартал, в най-затънтения край на улица Вавилон.

Господин председателят се вмъкваше оттам, така че дори ако някой го следеше и забележеше, че отива всеки ден неизвестно къде, не би могъл да се усъмни, че влиза от улица Вавилон, за да отиде на улица Бломе. Благодарение на ловко закупени парцели изобретателният магистрат беше съумял да построи този таен вход за жилището си на собствен терен и затова се чувствуваше напълно необезпокояван от когото и да било. По-късно той бе продал на малки парцели съседните на коридора площи за градини и ниви и собствениците на тази земя от двете страни на пътя смятаха, че пред тях се издига чисто и просто гранична стена, а съвсем не подозираха съществуването на дългата, застлана с плочи ивица, която лъкатушеше сред лехите и овощните им градини, оградена от двата зида. Само птичките можеха да видят това забележително изобретение. По всяка вероятност циганските славейчета и синигерите на миналото столетие доста са клюкарствували по адрес на господин председателя.

Каменната къща, изградена в стила на Мансар, мебелирана и облицована в стила на Вато, с раковини и камъчета отвътре и всевъзможни украшения отвън, беше заградена с три реда цветен плет и будеше потайни, кокетни и тържествени представи, както подобава на прищевките на любовта и на съдебната власт.

Къщата и коридорът са изчезнали днес. Но съществуваха още преди петнадесетина години. През деветдесет и трета година някакъв казанджия купил къщата с намерение да я събори, но понеже не могъл да я изплати, обявили го в несъстоятелност. Така че къщата беше разорила казанджията. Оттогава тя стоеше необитаема и бе започнала бавно да се руши, подобно на всяко жилище, на което човешкото присъствие не дава вече живот. Тя беше обзаведена със старите си мебели и постоянно я предлагаха за продан или под наем. Десетината души, които минават през годината по улица Плюме, прочитаха това на жълтата нечетлива табелка, която висеше на решетката още от 1810 година.

Към края на Реставрацията същите минувачи можаха да забележат, че някой свали надписа и отвори капаците на първия етаж. Къщата беше обитаема; На прозорците имаше „малки завески“ — знак, че там живее жена.

През месец октомври 1823 година мъж в напреднала възраст бе дошъл и бе наел къщата такава, каквато си беше, включително, разбира се, и задното помещение и коридора, извеждащ на улица Вавилон. Той бе сменил секретните брави на двата изхода на прохода. Къщата, както вече отбелязахме, все още беше почти изцяло мебелирана със старите вещи на председателя. Новият наемател поръча да направят известни поправки, набави това, което липсваше, поднови настилката на двора, тухлите по подовете, стъпалата на стълбата, дъсчиците на паркета, стъклата на прозорците и се настани най-сетне там с една девойка и една възрастна прислужница, но съвсем безшумно, не като човек, който се настанява в собствен дом, а който се промъква крадешком. Съседите не се разбъбриха по този повод по простата причина, че там нямаше съседи.

Този толкова скромен наемател беше Жан Валжан, а девойката — Козет. Прислужницата беше стара мома, на име Тусен, която Жан Валжан беше избавил от старопиталището и нищетата. Тя беше от провинцията, заекваше и беше съвсем стара — три качества, които накараха Жан Валжан да я прибере при себе си. Той нае къщата под името Фошльован, рентиер. Читателят без друго е разпознал в разказаното по-горе, много по-рано от Тенардие дори, Жан Валжан.

Защо Жан Валжан беше напуснал манастира Малкия Пикпюс? Какво се бе случило?

Нищо особено.

Както си спомняте, Жан Валжан се чувствуваше щастлив в манастира, толкова щастлив, че най-после започна да изпитва угризения. Той виждаше всеки ден Козет, бащинското му чувство се развиваше все повече и повече, той се привързваше от все сърце към нея, казваше си, че тя е негова, че нищо не може да му я отнеме, че това щастие ще продължи безкрайно дълго, че тя несъмнено ще стане монахиня, понеже всичко ежедневно я приканва към монашески обет, че манастирът ще стане занапред нейна и негова вселена, че той ще остарее в него, а тя ще порасне, че той ще умре, а тя ще остарее, с една дума, бе изпълнен с пленителна надежда, че нищо не може да ги раздели. Но когато си представяше бъдещия им живот, внезапно го обхванаха съмнения. Той се допита до съвестта си. Имаше ли право на това щастие, което бе изтъкано от щастието на друго създание? Дали той, старецът, не си присвояваше и не заграбваше щастието на детето? Не беше ли това кражба? Жан Валжан си казваше, че детето има право да опознае живота, преди да се откаже от него, че ако той го лиши предварително и, така да се каже, без да се допита до него, от всички радости, под предлог, че му спестява всички изпитания, че ако се възползува от невежеството и уединението на детето, за да допринесе за изкуственото покълване на призванието у него, ще изкълчи едно човешко същество и ще измами Бог. И кой знае дали някой ден, осъзнавайки всичко това и съжалявайки, че е станала монахиня, Козет нямаше да го намрази. Тази последна мисъл, едва ли не егоистична и далеч не така възвишена като другите, му беше непоносима. И той намисли да напусне манастира.

Жан Валжан взе това решение. Съкрушен разбра, че е длъжен да го вземе. Не можеше да намери никакви доводи против него. Петте години, прекарани в пълна неизвестност между четирите стени, съвсем естествено унищожиха и разпръснаха и най-малката сянка от страх. Той можеше да се върне спокойно между хората. Беше остарял, всичко се беше променило. Кой можеше да го познае сега? Освен това, дори да предположи най-лошото, сега само той се излагаше на опасност. Но нямаше право да обрече Козет на манастир само защото той някога е бил осъден на каторга. Пък и какво представлява опасността пред дълга? Естествено нищо не пречеше да прояви благоразумие и да вземе всички предохранителни мерки.

Колкото до възпитанието на Козет, то бе почти завършено и пълно.

Веднъж взел решението си, Жан Валжан зачака удобен случай. Такъв случай се представи скоро старият Фошльован умря.

Жан Валжан поиска от игуменката да го приеме и й каза, че понеже при смъртта на брат си е получил малко наследство, което му позволява занапред да живее, без да работи, той смята да напусне службата в манастира и да отведе със себе си дъщеря си. И понеже не било правилно Козет да бъде възпитавана безплатно, щом няма да положи монашески обет, той молел смирено преподобната игуменка да благоволи да приеме сумата от пет хиляди франка като обезщетение на общината за петте години, които Козет бе прекарала там.

Така Жан Валжан напусна манастира на постоянното поклонение.

На излизане от манастира той взе собственоръчно и не пожела да повери никому малкото куфарче, чийто ключ носеше винаги със себе си. Това куфарче будеше любопитството на Козет поради благовонията, които се разнасяха от него.

Нека кажем още тук, че Жан Валжан и занапред не се раздели с това куфарче. То стоеше винаги в стаята му. То беше първата и понякога единствена вещ, която вземаше със себе си, когато се местеше. Козет се шегуваше и наричаше куфарчето „неразделното“.

— Ревнувам те от него — добавяше тя.

Впрочем Жан Валжан излезе от манастира със свито сърце.

Той откри къщата на улица Плюме и се залости в нея. Занапред разполагаше с името Юлтим Фошльован.

Той нае същевременно два други апартамента в Париж, за да не привлича много вниманието, оставайки постоянно в един и същ квартал, и за да може да се махне оттам при най-малко опасение, ако се наложи, но главно, за да не го изненадат неподготвен, както през нощта, когато по чудо се беше изплъзнал на Жавер. Двата апартамента бяха скромни жилища със сиромашки външен вид, в два твърде отдалечени един от друг квартала — единият на улица Уест, другият на улица Ом-Арме.

Той ходеше от време на време ту на улица Ом-Арме, ту на улица Уест, за да прекара там месец или месец и половина заедно с Козет, без да взема със себе си Тусен. Ползуваше се от услугите на портиерите и се представяше за рентиер от околностите на Париж, който си има покрив и в града. Така този толкова добродетелен човек имаше три жилища в Париж, за да може да убегне от окото на полицията.

II
Жан Валжан — национален гвардеец

Всъщност той живееше повечето време на улица Плюме и беше подредил по следния начин съществуването си:

Козет и прислужницата заемаха предната сграда. Козет се беше настанила в голямата спалня с рисунки между прозорците, в будоара с позлатени пръчици по стените и в салона на председателя с тапицерии и широки кресла. Тя разполагаше и с градината. Жан Валжан беше сложил в спалнята й легло с балдахин от стара трицветна дамаска и стар много хубав персийски килим, купен от леля Гоше на улица Фигие-Сен-Пол, а за да смекчи строгостта на внушителните вехтории, беше прибавил към старинните мебели всевъзможни весели и изящни предмети, подходящи за младо момиче — етажерка, библиотечка, позлатени книги, папка за писма, попивателна, работна масичка със седефени инкрустации, несесер от позлатено сребро, тоалетни принадлежности от японски порцелан. Дълги трицветни завеси, предимно в червено, подобни на балдахина, закриваха прозорците на първия етаж. В партера имаше тежки везани пердета. През цялата зима къщичката на Козет се отопляваше от мазето до тавана. Що се отнася до Жан Валжан, той живееше в портиерското помещение в дъното на двора — прост дюшек върху сгъваем креват, бяла дървена маса, два сламени стола, фаянсова кана за вода, няколко книги върху една полица, скъпоценното куфарче в един ъгъл. При него никога не се палеше. Той вечеряше заедно с Козет и на масата имаше препечен хляб за него. Когато Тусен постъпи при него, той й каза:

— Стопанка е госпожицата.

— Ами вие, господине? — беше се учудила Тусен.

— Аз съм нещо повече от стопанин. Аз съм бащата.

В манастира Козет беше свикнала да домакинствува и правилно разпределяше разходите, които впрочем бяха доста скромни. Всеки ден Жан Валжан я улавяше под ръка и я водеше на разходка.

Той я отвеждаше в най-отстранената алея на Люксембургската градина, а всяка неделя — на църква, неизменно в „Сен-Жак-дю-О-Па“, защото тя беше доста отдалечена. Понеже кварталът беше твърде беден, той даваше милостиня и клетниците го заобикаляха в църквата. Така си беше спечелил посланието на Тенардие: „До господин благодетеля от църквата «Сен-Жак-дю-О-Па».“ Той водеше охотно Козет при нуждаещите се и болните. В къщата на улица Плюме не влизаше нито един външен посетител. Тусен купуваше продуктите, а Жан Валжан сам ходеше за вода на чешмата, която беше съвсем близо, на булеварда. Държаха дървата и виното в полусутеренно помещение, облицовано с камъни и раковини, в съседство с входа към улица Вавилон. Някога то беше служило за „пещера“ на господин председателя. Защо по времето на „любовните оргии“ и на „къщичките“ нямаше нежни чувства без пещера.

На входната вратичка откъм улица Вавилон беше закачена кутия за писма и вестници. Но понеже тримата обитатели от къщичката на улица Плюме не получаваха нито вестници, нито писма, цялата полза от кутията, само до неотдавна посредница и довереница на любовните похождения на съдията-фустопоклонник, се изчерпваше със съобщенията на бирника за данъците и повиквателните на гвардията. Защото господин Фошльован, като рентиер, се числеше към националната гвардия. Той не можа да се провре през гъстата мрежа на преброяването през 1831 година. Сведенията, които общинските власти събираха по онова време, не отминаха и манастира Малкия Пикпюс, но той беше обвит в непроницаем свещен облак, из който Жан Валжан излезе дълбоко тачен от кметството и следователно достоен да постъпи в редовете на националната гвардия.

Три-четири пъти годишно той навличаше униформата си и отиваше да караули. Много охотно между другото. За него това беше напълно прилично предрешване, което му позволяваше да си живее уединено, като същевременно не го откъсваше съвсем от другите хора. Жан Валжан неотдавна беше навършил шестдесет години и можеше да бъде освободен законно от това задължение. Но той не изглеждаше на повече от петдесет. От друга страна, нямаше никакво желание да се раздели със старши-сержантския си чин и да безпокои с молбата си граф дьо Лобо. Той нямаше обществено положение, криеше самоличността си, криеше годините си, криеше всичко. Пък и това задължение, както вече казахме, съвсем не му тежеше. Най-горещото му желание беше да прилича на всеки пръв срещнат гражданин, който изпълнява тегобата си. Идеалът му бе да постигне нравствена чистота на ангел и външност на най-обикновен буржоа.

Нека изтъкнем обаче една подробност. Когато Жан Валжан излизаше с Козет, той се обличаше, както вече видяхме, почти като офицер от запаса. Когато излизаше сам — най-често вечер, — носеше винаги работническа дреха, панталон и каскет, който скриваше лицето му. Предпазливост или смирение? И едното, и другото. Козет беше свикнала със загадъчните събития в живота си и едва ли забелязваше странностите на баща си. Колкото до Тусен, тя дълбоко почиташе Жан Валжан и одобряваше всяка негова постъпка. Веднъж месарят й каза, след като беше съгледал Жан Валжан:

— Чуден човек!

— Свет човек! — отвърна тя.

И Жан Валжан, и Козет, и Тусен влизаха и излизаха само през входа откъм улица Вавилон. Мъчно би могло да се отгатне, че живеят на улица Плюме, освен ако някой ги видеше през решетката на градината. Тази решетка беше вечно затворена. Жан Валжан остави градината все така занемарена, за да не привлича вниманието на минувачите.

Но той може би не постъпи правилно.

III
„Foliis as frondibus“[1]

Изоставена на воля повече от половин век, градината беше придобила необикновен и чаровен изглед. Преди четиридесет години минувачите се спираха на улицата, за да й се любуват, без да подозират тайните, които се криеха зад свежите зелени гъстаци. Очите и мислите на не един мечтател от онова време неведнъж се рееха нескромно през пречките на старинната решетка, заключена с катинар, изкривена, разклатена, взидана в два зеленясали и обрасли в мъх стълба и увенчана причудливо от фронтон, изпъстрен с неразгадаеми арабески.

Каменна пейка в ъгъла, една-две плесенясали статуи, няколко гниещи кръстосани летви за лозница, отковани от стената. Нито пътечки, нито морава, навсякъде ширнал се репей. Градинарят си беше отишъл и природата се беше върнала отново. Бурени колкото щете, небивало събитие за нещастното малко парче земя. На всяка крачка пищно разцъфнали шибои. Там нищо не спъваше свещения устрем на природата към живота. Пълна свобода и неприкосновеност на всеки растеж. Дърветата се бяха свели към трънките, трънките се бяха протегнали към дърветата, растението се беше увило, клонът се беше огънал, това, което пълзи по земята, се беше вплело в това, което цъфти във въздуха, това, което се развява на вятъра, се беше навело към това, което се влачи по мъха. Дънери, вейки листа, жилки, китки, лози, филизи, тръни се бяха премесили, объркали, споили един с друг, слели. Вкопчени в тясна и топла прегръдка, растенията изпълняваха в тази градина, голяма триста квадратни метра, под доволния взор на създателя, светото тайнство на братството, символ на братството между хората. Градината не беше вече градина, а огромен гъстак — непроходим като гора, населен като град, пърхащ като гнездо, мрачен като катедрала, уханен като китка цветя, самотен като гробница, оживен като човешко множество.

През флореал този огромен гъсталак, оставен на воля зад решетката между четирите си стени, се съживяваше под въздействието на глухия зов за всемирно зараждане. Повдигайки и разтърсвайки на вятъра прекрасната си зелена грива, гъстакът тръпнеше под слънцето, подобно звяр, който вдъхва изпаренията на космическата любов, докато във вените му кипват и преливат априлски сокове; той сипеше по влажната земя, по олющените статуи, по разкъртената тераска пред къщата и чак по паветата на затънтената уличка цветни звездички, бисери роса, плодовитост, красота, живот, радост, ухание, По пладне бели пеперуди намираха убежище в него и като жив летен сняг кръжаха в сянката, подобни на големи снежинки. Неземно красива гледка. Тук, във веселите зелени светлосенки, колко много невинни гласове шепнеха сладко на душата и ако птичето чуруликане забравеше да каже нещо, бръмченето на насекомите го допълваше. Вечер от градината се излъчваха мечти, подобно на изпарения, и я обгръщаха плътно. Над нея надвисваше саван от мъгла, неземна ведра тъга. Упоителната миризма на орлови нокти и поветица се носеше навред като тънка, сластна отрова. Долитаха последните призиви на заспиващите под клоните дърволази и стърчиопашки. Долавяше се свещената близост между птицата и дървото — денем птичите криле развеселяват листата, нощем листата закрилят крилата.

Зиме гъстакът се чернееше влажен, настръхнал, зъзнещ и през него прозираше къщата. Вместо цветове в клонките и роса в цветята по ледения дебел губер от жълти листа пълзяха дългите сребристи ленти на плужеците. Но независимо от сезона — пролет, зиме, лете, есен — малката градина винаги навяваше тъга, мечтателност, самота, волност. В нея се чувствуваше отсъствието на човека и присъствието на Бога. А старата ръждясала решетка като че ли казваше: „Тази градина е моя.“

Какво от това, че околовръст се разстилаха парижките улици, че на две крачки се издигаха великолепните класически домове по улица Варен, че съвсем наблизо стърчеше куполът от Дома на инвалидите, че камарата на депутатите не беше далеч. Какво от това, че разкошни карети трополяха в съседните улици Бургон и Сен-Доминик, че жълти, кафяви, бели и червени автобуси се разминаваха на съседния кръстопът? На улица Плюме беше пусто. Смъртта на някогашните собственици, прошумялата революция, разоряването на някогашните състояния, отсъствието, забравата, четиридесет години изоставеност и немара бяха достатъчни, за да се възцарят отново в това привилегировано кътче папрати, свещи, бучиниш, равнец, дядов зъб, високи бурени с пухкави, меки бледозелени листа, изкласили треви, гущери, бръмбари, неспокойни бързи насекоми, за да извикат на живот из недрата на земята между четирите стени някакво диво и сурово величие и за да може природата, която осуетява жалките човешки начинания и се разгръща винаги цялостно там, където успее да се разгърне, било под формата на мравка или на орел, да разцъфне пищно в неугледната парижка градина със същото сурово величие, както в някой девствен лес на Новия свят.

Няма нищо незначително в природата. Всеки, който умее да проникне в нея, знае тази истина. И макар че философът никога не може да изпита пълно удовлетворение, както не може да определи точно причината, нито да ограничи въздействието, все пак, когато съзерцава природата, той изпада в безпределен възторг пред гледката на толкова много разлагащи се сили, които в крайна сметка завършват с единство. Всичко работи за всичко.

Алгебрата служи за изучаване на облаците. Лъчите на небесното светило са ползотворни за позата. Ще посмее ли някой мислител да каже, че уханието на шипката е ненужно на звездите? Кой е в състояние да изчисли пътя, изминат от една молекула? Нима ние знаем дали създаването на нови светове не е обусловено от падането на пясъчните зърна? Кой познава взаимните приливи и отливи на безкрайно голямото и на безкрайно малкото, отгласите на първопричините в бездните на съществото и в лавините на вселената? И най-нищожното червейче има своето значение. Малкото е велико, великото е малко. Всичко е уравновесено от закономерността. Страшно зрелище за ума. Между одушевените същества и неодушевената материя съществуват удивителни връзки. В безпределното мироздание — от слънцето до бълхата — няма място за взаимно презрение. Всички се нуждаят едни от други. Светлината не отнася в лазурната шир земните ухания, без да знае какво ще стори с тях. Нощта раздава звездна есенция на заспалите цветя. Всяка летяща птица е свързана с нишката на вечността. Зараждането се усложнява от появата на метеор или от лястовичето, което счупва с човка яйцето си. За него е еднакво важно излизането на земен червей и появяването на бял свят на Сократ. Там, където свършва телескопът, започва микроскопът. Чие поле на зрение е по-величествено? Решете сами. Плесента е плеяда цветя. Мъглявината е мравуняк от звезди. Колко по-тясна и удивителна е връзката между духовните явления и състоянието на материята. Стихиите и човешките принципи се размесват, съчетават, съединяват, умножават се едни чрез други и довеждат в крайна сметка материалния и духовния мир до една и съща яснота. Явлението постоянно се повтаря. В необятните космически размени всемирният живот снове в непознати количества, смесва всичко в невидими загадъчни течения, използува всичко, не загубва дори един сън и посява тук животинче, там небесно светило; той се люшка и криволичи, пръснат навред и неделим, превръща светлината в сила и мисълта в стихия, разлага всичко освен геометричната точка, която казва „аз“. Той свежда всичко към душата-атом. Разгръща всичко в Бога. Смесва всички дейности — от най-висшата до най-нисшата — в мрака на някакъв шеметен механизъм, свързва полета на насекомото с движението на земята, подчинява — Знам ли сам? Може би само поради тъждеството на закона — придвижването на кометата по небесния свод на въртенето на инфузорията в капка вода. Механизъм, съставен от ум. Огромна система от зъбчати колела, чийто пръв двигател е мушичката и чието последно колело е зодиакът.

IV
Смяна на решетката

Изглежда, че тази градина, създадена някога, за да скрива тайни волности, се беше преобразила и беше вече в състояние да приюти тайните на непорочността. Нямаше вече нито люлки, нито морави, нито беседки, нито пещери. Само пищно разнищен мрак, който се спускаше като воал от всички страни. Пафос отново се беше превърнал в Едем. Разкаяние беше очистило това убежище. Цветарката предлагаше сега цветята си на душата. Приветливата градина, доста опетнена по-рано, беше станала отново девствена и свенлива. Председател на съд, подпомогнат от градинар — двама наивници, единият от които си въобразяваше, че се явява продължител на делото на Ламоаньон, а другият — че е продължител на делото на Льо Нотр, бяха пригладили, окастрили, накичили и натруфили градината, нагаждайки я за любовни похождения. Природата обаче я беше завладяла наново, изпълнила я бе със сянка и бе я приготвила за истинска любов.

Едно сърце сред това уединение беше съвсем назряло за нея. Любовта трябваше само да се мерне. Там се издигаше храм от зеленина, трева, мъхове, птичи въздишки, меки сенки, раздвижени клони за една душа, изтъкана от нежност, вяра, невинност, надежда, копнеж и илюзии.

Козет беше напуснала манастира още почти дете. Тя беше навършила наскоро четиринадесет години и се намираше в „неблагодарната възраст“ за жените. Както вече казахме, като се изключат очите, тя изглеждаше по-скоро грозна, отколкото хубава. Чертите й не бяха неприятни, но тя беше слаба, несръчна, плаха и дръзка едновременно, с една дума — преждевременно израсло момиче.

Възпитанието й беше завършено. Или, с други думи, бяха я учили на Закон Божи и на първо място на набожност. Бяха й преподавали също и малко „история“ или това, което наричат история в манастира, география, граматика, причастията, имената на френските крале, малко музика, малко рисуване и прочие, но всъщност тя не знаеше нищо и не можеше да разграничи очарованието от опасността. Душата на девойката не трябва да се оставя в тъмнина. Защото по-късно тя става жертва на груби и неочаквани миражи, както когато се стои продължително в тъмна стая. Но неведението на девойката трябва да се разпръсне внимателно и деликатно по-скоро посредством отблясъците на действителността, а не като се изложи направо на нейните ярки лъчи. Полезна, мека полусветлина, която разсейва детските страхове и възпрепятствува падението. Само майчиният усет, удивително вродено чувство, в което говорят спомените на девственицата и опитът на жената, знае как да създаде тази полусветлина. Нищо не може да замени майчиния усет. Всички монахини на света не струват колкото една само майка, когато става дума да се подготви душата на една девойка.

Козет не беше имала майка. Тя бе имала само много майки, майки в множествено число.

Колкото до Жан Валжан, макар и преизпълнен с най-нежни чувства и загриженост, той беше само един стар мъж, който нямаше понятие абсолютно от нищо.

А колко много умение е необходимо при възпитанието, при тази тежка задача — подготвяне на девойката за живота, — за да се бориш срещу великото неведение, наречено непорочност.

Нищо не предразполага повече девойките към любовни изживявания, както манастирът. Манастирът обръща мислите към неведомото. Сърцето, затворено в себе си, се терзае, не можейки да се довери, и става по-сантиментално, не можейки да се разтвори. Оттам видения, предположения, догадки, наченати романи, мечтани приключения, вълшебни замъци, изградени изцяло в тъмните дълбини на духа, мрачни и тайни жилища, където, веднъж прекрачена решетката, тутакси се закотвят нахълталите страсти. Манастирът упражнява насилие и ако иска да победи човешкото сърце, неговият натиск трябва да трае цял живот.

Козет не би могла да намери нищо по-сладостно и по-опасно от къщата на улица Плюме при излизането си от манастира. Това означаваше продължение на уединението, но съчетано със зараждаща се волност. Затворена градина, но изпълнена с дива, пищна, сладострастна и уханна природа. Същите блянове, както в манастира, но с прибавка на бегло зърнати младежи. Пак решетка, да, но обърната към улицата.

И все пак, още веднъж повтаряме, когато Козет пристигна в този дом, тя беше само дете. Жан Валжан й предаде необработената градина.

— Прави каквото искаш тук — й казваше той.

Това забавляваше Козет. Тя прерови всички гъстаци и обърна всички камъни, търсеше „животни“, играеше си, докато дойдеше часът, когато щеше да започне да мечтае. Тя обичаше градината заради насекомите, намерени под краката й в тревата, докато дойдеше часът, когато щеше да я обикне заради звездите, които щеше да вижда над главата си през клоните на дърветата.

Освен това тя обичаше баща си, тоест Жан Валжан, с цялата си душа, с чистосърдечната детска обич, която превръщаше стария мъж в желан и чаровен другар. Спомняте си, че господин Мадлен четеше много. Жан Валжан беше продължил да чете. Той се беше научил да говори хубаво. Притежаваше скритото богатство и красноречие на правдив и непридирчив ум, който се беше развивал непринудено. Останало му беше точно толкова суровост, колкото да придаде по-голямо очарование на благостта му. Неизхабен ум и добро сърце. Насаме в Люксембургската градина той й обясняваше нашироко всичко, черпейки от прочетеното, както и от изстраданото. Докато го слушаше, Козет мечтаеше със зареян поглед.

Този простосърдечен човек задоволяваше мисълта на Козет, както дивата градина задоволяваше очите й. Когато й омръзнеше да гони пеперуди, тя изтичваше запъхтяна към баща си и казваше:

— Ух, колко тичах!

А той я целуваше по челото.

Козет обожаваше стареца. Тя го следваше неотстъпно. Там, където беше той, й беше толкова хубаво! Понеже Жан Валжан не живееше нито в предната къща, нито в градината, тя се чувствуваше по-добре в застлания с камъни заден двор и в малката къщурка със сламените столове, отколкото сред своите лехи с цветя и в големия салон с тапицерии и наредени край стената меки кресла. Понякога Жан Валжан й казваше усмихнат, щастлив, че тя му досажда:

— Защо не си отидеш там! Остави ме малко сам!

Тя му се караше нежно и едва ли имаше нещо по-мило от тези пленителни упреци, отправени от дъщерята към бащата.

— Татко, много е студено у вас. Защо не си сложите килим и печка?

— Мило дете, има толкова хора, които струват много повече от мене, а нямат дори покрив над главата си.

— Ами защо тогава у мен е толкова топло и има всичко, което трябва?

— Защото ти си жена и дете.

— И таз добра! Нима мъжете трябва да стоят на студено, сред неудобства!

— Някои мъже.

— Добре, тогава аз ще идвам толкова често тук, че вие ще бъдете принуден да запалите огън.

Или му казваше:

— Татко, защо ядете такъв лош хляб?

— Ей тъй, дъще.

— Добре, щом вие го ядете, ще го ям и аз.

И тогава Жан Валжан ядеше бял хляб, защото не искаше Козет да яде черен.

Козет си спомняше съвсем смътно детството си. Тя се молеше сутрин и вечер за майка си, която не познаваше. Двамата Тенардие се мяркаха в съзнанието й като страшни призраци, които беше видяла насън. Спомняше си, че „веднъж, през нощта“, беше отишла за вода в някаква гора. Въобразяваше си, че това е било много далеч от Париж. Струваше й се, че животът й е почнал в някаква бездна и Жан Валжан я беше измъкнал оттам. Представяше си детството си като период, през който около нея е имало само стоножки, паяци и змии.

Когато се размисляше вечер, преди да заспи, понеже нямаше ясна представа дали е дъщеря на Жан Валжан и дали той е неин баща, тя си въобразяваше, че душата на майка й е преминала в този добър старец и е дошла, за да живее край нея.

Когато Жан Валжан седеше, тя допираше страна до белите му коси и отронваше безмълвно сълза, казвайки си: „Може би този човек е майка ми!“

Колкото и странно да звучи подобно твърдение, в дълбокото си невежество на възпитавано в манастир момиче, още повече, че майчинството е напълно непонятно за девственицата, Козет си беше въобразила в края на краищата, че изобщо не е имала майка. Та тя не знаеше дори името и! Всеки път, когато й се случеше да зададе този въпрос на Жан Валжан, той мълчеше. Ако повтореше въпроса си, той и отвръщаше с усмивка. Веднъж тя настоя. Сълза смени усмивката.

Мълчанието на Жан Валжан забулваше в мрак Фантин.

Благоразумие ли се таеше в него? Или почит? Страх да изложи това име на волята на случая, като го повери на чужда памет?

Докато Козет беше малка, Жан Валжан охотно й говореше за майка й. Когато порасна, това стана невъзможно. Като че ли той не смееше вече да подхване подобен разговор. Заради Козет ли? Или заради Фантин? Изпитваше благоговеен страх при мисълта да въведе тази сянка в душата на Козет, да намеси в тяхната съдба мъртвата. Колкото по-свещена беше за него тази сянка, толкова по-страшна му се струваше тя. Когато мислеше за Фантин, той се чувствуваше задължен да мълчи. Сякаш виждаше неясно в мрака поставен на устните пръст. Целият свян на Фантин, който по време на живота й я беше напуснал така грубо, като че ли й се беше възвърнал след смъртта, за да бди гневно над покоя на мъртвата и да я пази недостъпна в гроба. Дали Жан Валжан изпитваше неволно неговото въздействие? Ние, вярващите в смъртта, не спадаме към скептиците, които биха отхвърлили това тайнствено обяснение. За това именно Жан Валжан не можеше да произнесе дори пред Козет името на Фантин.

Веднъж Козет му каза:

— Татко, тази нощ видях майка си насън. Имаше две големи криле. Тя навярно в живота си е била същинска светица.

— Защото беше мъченица — отвърна Жан Валжан.

Но независимо от всичко това той беше щастлив.

Когато Козет излизаше с него, тя се облягаше на ръката му, а сърцето й туптеше, изпълнено с гордост и щастие. При всяка подобна проява на изключителна привързаност, виждайки, че девойката се задоволява само с него, сърцето му се топеше от блаженство. Бедният човек потръпваше, обзет от неземна радост. Той се опитваше възторжено да се увери, че това ще трае през целия му живот. Казваше си, че действително не е страдал достатъчно, за да заслужи такова сияйно щастие и благодареше на Бога дълбоко в душата си, че е допуснал той, клетникът, да бъде обичан от това невинно създание.

V
Розата забелязва, че е станала бойно оръжие

Веднъж Козет се погледна случайно в огледалото и си каза: „Чудно нещо!“ Стори й се, че едва ли не е станала хубава. Тя изпита необикновено вълнение. До този миг не се беше замисляла за лицето си. Виждаше се в огледалото, но не се оглеждаше. Освен това твърде често й бяха повтаряли, че е грозна. Само Жан Валжан казваше кротко:

— Нищо подобно!

Както и да е, Козет открай време се мислеше за грозна. Тя беше израсла с тази мисъл и се беше примирила лесно, по детски, с нея. А ето че изведнъж огледалото й казваше също както Жан Валжан: „Нищо подобно!“

Козет не мигна цялата нощ.

„Ами ако наистина съм хубава? — мислеше си тя. — Колко смешно ще бъде, ако наистина съм хубава!“

Тя си спомни приятелките си, които се отличаваха с хубостта си в манастира, и си каза:

„Гледай ти! Значи, и аз ще стана като госпожица еди-коя си?“

На другия ден пак се огледа, неслучайно и душата й беше обзета от съмнение.

„Къде ми е бил умът? — каза си тя. — Грозна съм си, и толкова.“

Всъщност тя не се беше наспала, очите й бяха хлътнали, бузите — бледи. Козет не изпита кой знае колко голяма радост предната вечер, когато откри красотата си, но истински се натъжи, когато трябваше да се откаже от това откритие. Не се погледна повече в огледалото и цели две седмици се мъчеше да се сресва, обърнала гръб към него.

След вечеря тя бродираше гоблен или някое друго ръкоделие, каквото бе работила в манастира, а Жан Валжан четеше край нея. Веднъж тя вдигна очи от везбата и се изненада силно от неспокойния поглед на баща си, устремен към нея.

Друг път минаваше по улицата и й се стори, че някой, когото не видя, каза зад гърба й:

— Хубава девойка, но лошо облечена.

„Ами! — помисли си тя. — Сигурно не се отнася за мене. Аз съм добре облечена, но съм грозна.“

По това време тя носеше плюшената си шапка и вълнената рокля.

Най-сетне един ден тя правеше нещо в градината и чу горката стара Тусен да казва:

— Забелязвате ли, господине, колко се е разхубавила госпожицата?

Козет не чу какво отговори баща й. Думите на Тусен преминаха през нея като електрически ток. Тя напусна тичешком градината, качи се в спалнята си, спусна се към огледалото — цели три месеца не се беше оглеждала в него — и нададе вик. Остана заслепена от себе си.

Беше не просто хубава, но красива. Не можеше да не се съгласи с Тусен и с огледалото си. Снагата й се беше оформила, кожата й беше станала снежнобяла, косите лъскави, някакъв непознат блясък пламтеше в сините й очи. Тя се убеди напълно в красотата си, като че пред нея внезапно просветна. Впрочем ето че и другите вече забелязваха хубостта й. Тусен го беше казала; нямаше никакво съмнение, че и минувачът също бе говорил за нея. Козет слезе в градината, чувствувайки се царица. Обзета от неизразимо опиянение, смутена и ликуваща, тя чуваше птичи песни в дърветата, макар че беше още зима, небето й се струваше позлатено, виждаше слънчеви лъчи в клоните и цветя в храстите.

Жан Валжан от своя страна изпитваше дълбоко, неподдаващо се на обяснение безпокойство.

Защото от известно време той със страх наблюдаваше красотата, която всеки ден все по-ярко разцъфваше върху нежното лице на Козет. Сияйна зора за всички други, тревожна за него.

Козет от доста време вече беше хубава, без да го забележи. Но още от първия ден неочакваната светлина, която изгряваше бавно и заливаше постепенно цялата девойка, причини болка на мрачния взор на Жан Валжан. Той почувствува, че това ще внесе промяна в щастливия му живот, толкова щастлив досега, затова не смееше да се помръдне, за да не би да размести нещо. Този човек, който беше минал през толкова страдания, с още незаздравели рани, нанесени му от съдбата, който беше на времето едва ли не зъл и беше станал напоследък едва ли не праведник, който, след като беше влачил веригата на каторгата, влачеше сега невидимата, но тежка верига на прикритото безчестие, този човек, когото законът не беше пуснал от лапите си и който можеше всеки миг да бъде уловен отново в мрака на своята добродетел, за да бъде изведен в ярката светлина на публичния позор, приемаше всичко, извиняваше всичко, прощаваше всичко, благославяше всичко, готов бе на всичко и искаше в замяна от провидението, от хората, от закона, от обществото, от света и от природата едно-единствено нещо: Козет да го обича!

Козет да продължава да го обича! Бог да не пречи на сърцето на това дете да се приближи към него и да му принадлежи. Обичан от Козет, той се чувствуваше изцелен, отпочинал, умиротворен, задоволен напълно, възнаграден за всичко, възвеличен. Ако му кажеха: „Искаш ли да бъдеш по-щастлив?“ Той би отговорил: „Не.“ Ако Бог го запиташе: „Искаш ли рая?“ Той би отговорил: „Бих се излъгал, ако приема.“

Всичко, което можеше макар и най-леко да накърни техния начин на живот, го изпълваше с тревога като начало на нещо ново. Той никога не беше имал много ясна представа за женската хубост, но разбираше инстинктивно, че тя е опасна.

Гледаше уплашен от дълбините на своето униние, на своята отритнатост, на своята старост, неприветливост и грохналост тази красота, която се разцъфваше все по-горда и по-победоносна до него, пред очите му, върху невинното и вече опасно лице на детето.

Той си казваше: „Колко е хубава! Какво ще стане с мене?“

В това именно неговата обич се различаваше от обичта на майката. Майката би наблюдавала с радост това, което той гледаше с трепет.

Първите признаци не закъсняха да се появят.

Още на следващия ден, в който си бе казала: „Разбира се, че съм хубава!“, Козет започна да обръща внимание на дрехите си. Тя си припомни думите на случайния минувач: „Хубава, но зле облечена“ — пророчески повей, който я лъхна и отмина, след като хвърли в сърцето й едно от двете семена, изпълващи по-късно целия живот на всяка жена — семето на кокетството. Другото семе е любовта.

Ведно с увереността в красотата й у Козет се разгърна и цялата й женственост. Тя изпита отвращение към вълнената рокля и се срамуваше от плюшената си шапка. Баща й никога не й бе отказвал нищо. У нея тутакси се разви вкус към хубави шапки, рокли, наметки, обувки, маншон; тя придоби незабавно умението да различи кой плат ще й отива, кой цвят ще й стои добре, това умение, което прави парижанката така пленителна, така неотразима и така опасна. Изразът „чаровна жена“ е бил измислен за парижанката.

За по-малко от месец малката Козет от пустинната улица Вавилон стана не само една от най-хубавите — а това не е малко — жени на Париж, но и една от „най-добре облечените“, което е още по-ценно. Тя би желала да срещне оня „минувач“, за да види какво ще каже сега и „да му даде да разбере“! Истината е, че Козет беше възхитителна във всяко отношение и умееше от пръв поглед да различи шапка на Жерар от шапка на Ербо.

Жан Валжан наблюдаваше тревожно опустошителното въздействие на кокетството. Обречен самият той винаги да пълзи или най-многото да ходи изправен, клетникът виждаше, че Козет бе създадена да лети.

Впрочем при най-бегло оглеждане тоалета на Козет всяка жена би разбрала, че тя няма майка. Някои съвсем дребни изисквания на благоприличието, някои общоприети условности не бяха спазени. Всяка майка например би й казала, че девойките не се обличат в дамаска.

Първия ден, когато Козет излезе с копринена рокля, наметка и бяла шапка от креп, тя хвана весело Жан Валжан под ръка, поруменяла, сияеща, горда и блестяща.

— Харесвам ли ви така, татко? — попита го тя.

В отговора на Жан Валжан прозвуча едва ли не горчива завист:

— Прекрасна си!

По време на разходката той се държа както всеки друг път. А когато се прибраха, попита Козет:

— Няма ли вече да носиш предишната си рокля и шапка?

Това ставаше в спалнята на Козет. Тя се обърна към закачалката в гардероба, където висеше пансионерската й одежда, и отвърна:

— Тия дрехи за плашило! За какво ми са, татко? О, дума да не става, никога вече няма да туря тия грозотии. С това чудо на главата съм същинско чучело!

Жан Валжан въздъхна дълбоко.

От този ден той забеляза, че Козет, която по-рано искаше винаги да си останат в къщи, като казваше: „Татко, много по-забавно ми е тук, с вас“, сега постоянно искаше да излизат. И наистина, за какво ви са хубаво лице и изящен тоалет, ако не ги показвате?

Той забеляза също, че Козет не проявяваше вече предишното предпочитание към задния двор. Сега тя охотно, оставаше в градината и не без удоволствие се разхождаше пред решетката. А Жан Валжан, все по-саможив, не стъпваше в градината и стоеше в задния двор като домашен пес.

Откакто разбра, че е хубава, Козет загуби очарованието на неосъзнатата красота. Изтънчено очарование, защото хубостта, съчетана с чистосърдечието, има неизказана привлекателност и няма нищо по-запленяващо от ослепително красивата невинност, която върви, като държи в ръката си — без сама да знае — ключа от рая. Но ако Козет загуби донякъде невинната си прелест, тя придоби за сметка на това по-задълбочено, сериозно очарование. Цяла проникната от радостното съзнание за младост, невинност и красота, от нея се излъчваше някаква вълнуваща печал.

Точно по това време, след като не я бе виждал шест месеца, Мариус я зърна отново в Люксембургската градина.

VI
Сражението започва

Подобно на Мариус, Козет тлееше в своето уединение, готова да пламне. Съдбата, с присъщото й невнятно и съдбоносно търпение, приближаваше бавно едно към друго тези две наелектризирани същества, изнурени от бурно накипялата страст, тези две натежали от любов души, напомнящи натежали от гръмотевици облаци, които трябваше да се сблъскат и да се слеят с поглед, както облаците се сливат със светкавица.

В любовните романи толкова често се е злоупотребявало със силата на погледа, че хората вече престанаха да вярват в нея. Едва ли някой може сега да се осмели да твърди, че две същества са се обикнали, щом погледите им са се срещнали. И все пак точно така, само така хората се влюбват един в друг. Останалото е нещо съвсем друго и идва много по-късно. Нищо по-реално от тези силни сътресения, които се пораждат в едната и в другата душа при размяната на подобна искра.

В часа, когато Козет, без да съзнава, хвърли на Мариус погледа, който така дълбоко го смути, Мариус не подозираше, че и той бе хвърлил на Козет същия смущаващ поглед.

И тя изпита същата болка и същата наслада.

Отдавна вече Козет беше забелязала и разгледала Мариус, така както момичетата умеят да разглеждат, без да поглеждат направо. Мариус продължаваше да вижда Козет грозна, но тя вече бе започнала да го намира хубав. Но понеже не й обръщаше никакво внимание, младежът й беше напълно безразличен.

И все пак тя не можеше да не си мисли, че той има хубави коси, хубави очи, прекрасни зъби, приятен тембър — беше го чула да разговаря с един свой приятел, че се движеше малко несръчно може би, но особено изящно, че съвсем не изглеждаше глупав, че от цялата му външност лъхаше благородство, благост, простота и гордост и че най-сетне, макар и беден, той, общо взето, изглеждаше както трябва.

В деня, когато очите им се срещнаха и си казаха неочаквано първите непонятни и неизразими слова, които нашепва погледът, Козет не разбра веднага смисъла им. Тя се върна замислена в къщата на улица Уест, където Жан Валжан по навик беше дошъл да прекара месец и половина. Когато се събуди на следващия ден, пак се сети за непознатия младеж, който толкова дълго се беше държал ледено равнодушно и който сега като че ли бе започнал да й обръща внимание, но неговото внимание сякаш не й достави никакво удоволствие. Доядя я дори по-скоро на този красив горделивец. У нея се пробуди някаква войнствена наклонност. Стори й се, че най-сетне може да му отмъсти и изпита детинска радост от това.

Съзнавайки хубостта си, тя чувствуваше, макар и не съвсем определено, че притежава силно оръжие. Жените си играят с красотата си, както децата си играят с ножа. И понякога се нараняват.

Спомняте си колебанията, трепета, вълненията на Мариус. Той стоеше на пейката си, не смеейки да се приближи. Държането му дразнеше Козет. Изведнъж тя каза на Жан Валжан:

— Да се поразходим натам, татко.

Понеже Мариус не се приближи до нея, тя се приближи до него. В подобен случай всяка жена постъпва като Мохамед. И после, странно явление, обикновено първият признак за истинско чувство у младежа е стеснителността, а у девойката — дързостта. Това е изненадващо, но всъщност е съвсем естествено. В стремежа си да се приближат, двата пола разменят качествата си.

Този ден погледът на Козет подлуди Мариус, а погледът на Мариус извика трепет у Козет. Мариус си отиде изпълнен с увереност, а Козет — с тревога. От този миг те лудо се влюбиха един в друг.

Първото нещо, което изпита Козет, беше неопределена, дълбока печал. Стори й се, че душата й внезапно помръкна. Тя не я разпознаваше вече. Непокътнатата моминска душа, студена и безгрижна, напомня снега. Тя се стопява, когато любовта — нейното слънце, я огрее.

Козет не знаеше какво е любов. Тя никога не беше чувала тази дума, произнесена със земното й значение. В свитъците със светска музика, които проникваха в манастира, думата „любов“ беше заменена навсякъде с друга римуваща се дума — „ров“, „покров“. Това образуваше загадъчни словосъчетания от рода на: „Ах, какъв сладък ров!“ или: „Състраданието не е покров!“, които възбуждаха въображението на по-възрастните пансионерки. Но Козет беше напуснала манастира твърде малка, за да се занимава с този „ров“. Затова тя мъчно би могла да даде някакво име на чувствата, който я вълнуваха. Но нима болестта ви е по-лека, когато не знаете името й?

Козет се влюби още по-страстно именно защото беше в пълно неведение. Тя не знаеше дали това е добро или лошо, дали е полезно или вредно, необходимо или смъртоносно, вечно или мимолетно, позволено или забранено. Просто беше влюбена. Много биха я учудили, ако й кажеха:

— Нима не спите? Но това е забранено! Нима не ядете? Та това е много лошо! Чувствувате се потисната? Имате сърцебиене? Не бива така. Изчервявате се и побледнявате, когато в дъното на дадена кичеста алея се зададе даден индивид, облечен в черно? Но това е ужасно!

Тя не би разбрала и би отговорила:

— Как мога да бъда виновна за нещо, което не зависи от мене и което ми е непонятно?

Оказа се, че любовта, която озари сърцето й, беше точно такава, каквато най-добре подхождаше на нейното душевно състояние. Тя се изразяваше в обожание отдалеч, безмълвно съзерцание, боготворене на непознат. Пред девойката се беше явил юноша, нощните блянове се бяха превърнали в роман, оставайки си пак блянове, жадуваният призрак беше станал действителност и беше добил плът, но нямаше още име, не беше се провинил в нищо, нямаше никакво петно, не беше изявил изисквания, нямаше никакви недостатъци. С една дума, далечен любим, засега още съвсем платоничен, добила човешки образ химера. Всяка по-осезаема и по-близка среща би подплашила в този период Козет, все още полупотънала в манастирското невежество, което преувеличава всичко. У нея бяха смесени всички детски и всички монахински страхове. Манастирският Дух, от който тя се пропиваше цели пет години, се изпаряваше бавно и все още замрежваше погледа й. В това състояние тя имаше нужда не от възлюблен, не дори и от обожател, а само от блян. И тя започна да обожава Мариус като пленително, лъчезарно и непостижимо видение.

Понеже крайната наивност граничи с крайно кокетство, тя му се усмихваше съвсем открито.

Очакваше всеки ден с нетърпение часа за разходка, намираше Мариус в градината, чувствуваше се неизказано щастлива и си въобразяваше, че най-искрено изразява мисълта си, казвайки на Жан Валжан:

— Колко привлекателна е Люксембургската градина!

Мариус и Козет не знаеха абсолютно нищо един за друг. Те не си говореха, не се поздравяваха, не се познаваха. Само се виждаха. И подобно на звездите в небето, които са разделени от милиони левги, те живееха във взаимно съзерцание.

Така малко по малко Козет ставаше жена, красива, влюбена жена, съзнаваща красотата си и в пълно неведение за любовта си. При това кокетна, но съвсем простодушно.

VII
Неопределена печал и дълбока скръб

Всяка опасност се долавя инстинктивно. Старата, вечна майка-природа предупреждаваше глухо Жан Валжан за присъствието на Мариус. Жан Валжан беше изтръпнал в съкровените дебри на душата си. Той не забелязваше нищо, не знаеше нищо и псе пак се вглеждаше с упорита настойчивост в пълното си неведение, като че ли чувствуваше, че, от една страна, нещо се изгражда, а от друга, нещо се руши. Мариус, и той предупреден от същата майка-природа — по силата на дълбоко осмисления закон на Всеблагия Бог, — правеше всичко възможно да се изплъзне от погледа на „бащата“. И все пак понякога Жан Валжан случайно го съзираше. Държането на младежа съвсем не бе естествено. Той проявяваше съмнително благоразумие и неумело безразсъдство. Не се приближаваше вече до тях както по-рано. Сядаше далеч и се застояваше на пейката унесен. Държеше книга и си даваше вид, че чете. Защо се преструваше, че чете? По-рано идваше в градината със старите си дрехи, а сега слагаше всеки ден новия си костюм. Кой знае, може би дори къдреше косата си! Очите му бяха много особени, носеше ръкавици. С една дума, Жан Валжан от все сърце ненавиждаше младежа.

Козет с нищо не се издаваше. Без да разбира добре какво точно изживява, тя инстинктивно долавяше, че това е сериозно и че трябва да го затаи в себе си.

Жан Валжан с досада виждаше някаква връзка между появилия се у Козет вкус към тоалети и навика на младежа да носи новите си дрехи. Това сигурно беше случайно, но опасно съвпадение.

Той никога не отваряше дума за непознатия младеж пред Козет. Веднъж обаче не можа да се въздържи и обзет от смътно отчаяние, което понякога кара човека сам да изследва дълбините на нещастието си, възкликна:

— Колко важност си придава този младеж!

Една година по-рано Козет би отговорила с безразличието на малко момиче:

— Нищо подобно! Много е привлекателен дори!

Десет години по-късно, с любовта към Мариус в сърцето си, би отговорила:

— Имате пълно право. Не само че си придава важности, ами направо е непоносим!

В този период на живота и любовта си тя се ограничи да отговори с неподражаемо спокойствие:

— Кой? Оня младеж ли? — сякаш го забелязваше за пръв път в живота си.

„Ех, че съм изкуфял! — помисли си Жан Валжан. — Та тя изобщо не го е забелязала? Аз й го наврях в очите.“

О, старческо простодушие! О, детска мъдрост!

Още един закон на тези ранни години на любовна мъка и грижа, на тези ожесточени борби на първата любов срещу първите пречки е, че девойката не се улавя в никаква клопка, а младежът попада във всяка. Жан Валжан започна подмолна борба срещу Мариус, която младежът, във върховното безразсъдство, породено от страстта и възрастта му, изобщо не отгатна. Жан Валжан му устрои многократни засади. Сменяше часовете, смени пейката, забрави кърпичката си, дойде сам в градината. Мариус се навря стремглаво във всички капани и на всички въпросителни знаци, поставени като жалони по пътя му от Жан Валжан, отговори наивно: „Да.“ Козет обаче си оставаше зазидана в привидното си безразличие и невъзмутимото си спокойствие. Така че Жан Валжан стигна до следното заключение — този хапльо е влюбен в Козет, но Козет дори не подозира съществуването му.

Независимо от това сърцето му болезнено се свиваше. Часът, в който Козет щеше да се влюби, можеше да удари всеки миг. Та нали всичко започва най-напред с безразличие?

Само веднъж Козет допусна грешка и го подплаши. Той стана от пейката, след като бяха стояли цели три часа в градината, а тя възкликна:

— Толкова скоро!

Жан Валжан не прекъсваше разходките из Люксембургската градина, защото не искаше да измени на навиците си и главно, защото се страхуваше да не възбуди подозрение у Козет. Но през тези толкова сладки часове за влюбените, докато Козет се усмихваше на опиянения Мариус, който не виждаше нищо друго освен нейната усмивка и за когото в целия свят не съществуваше нищо друго освен лъчезарното любимо лице, Жан Валжан мяташе на Мариус унищожителни, мълниеносни погледи. Той, който напоследък се смяташе неспособен за недоброжелателство, изпитваше понякога чувството, в присъствие на Мариус, че отново става свиреп и жесток, че отново се разтварят и надигат против този младеж старите тъмни бездни в душата му, където някога клокочеше толкова мъст. Струваше му се, че у него отново се канят да изригнат нови кратери.

Как? Пак ли беше тук този омразен човек? Защо е дошъл? За да се върти около тях, да души, да проучва, да опитва почвата? Сигурно си казваше: „Хм! Защо пък не?“ Той беше дошъл да броди около живота му, около живота на Жан Валжан! Да броди около щастието му, за да го докопа и да го отмъкне!

И Жан Валжан добавяше мислено: „Точно така. Какво търси той? Приключение! Какво желае? Любовно похождение! Любовчица! А аз? Как? След като с години съм бил най-презреният, най-злочестият човек, след като живях шестдесет години на колене, след като изстрадах всичко, което може да изстрада едно човешко същество, след като остарях, без изобщо някога да съм бил млад, след като живях без семейство, без родители, без приятели, без жена, без деца, след като съм оросил с кръвта си всички камъни, всички трънаци, всички канавки, всички стени, след като съм благ, макар че са били сурови е мене, и добър, макар че са били зли с мене, след като отново станах честен човек въпреки всичко и простих всичкото зло, което ми бе сторено, точно в момента, когато съм възнаграден за изстраданото, в момента, когато всичко това е свършено, когато съм достигнал целта си, в момента, когато притежавам онова, което желая — и то съвсем справедливо, съвсем заслужено, защото съм го заплатил и извоювал, — всичко да си отиде, да се пръсне като дим, да загубя Козет, да загубя живота си, радостта, душата си, понеже на някакъв хапльо му било хрумнало да се шляе из Люксембургската градина!“

Тогава в зениците му пламваше мрачен и необикновен блясък. И това не беше вече поглед на човек към друг човек. Поглед на враг към враг. А поглед на куче към крадец.

Знаем останалото. Мариус продължи да се държи безразсъдно. Веднъж той проследи Козет до улица Уест. Друг път заговори портиера. А портиерът от своя страна не премълча и каза на Жан Валжан:

— Какъв е този любопитен младеж, господине, който се интересуваше за вас?

На другия ден Жан Валжан погледна Мариус така, че той най-сетне забеляза погледа му. Една седмица по-късно смени квартирата си. Закле се никога вече да не стъпи нито в Люксембургската градина, нито на улица Уест. Завърна се на улица Плюме.

Козет не се оплака. Тя не каза нищо, не зададе нито един въпрос, не потърси да узнае причината. Беше стигнала до този стадий, когато девойката се страхува да не би да отгатнат тайната й, да не би с нещо да я издаде. Жан Валжан нямаше никакъв опит в тия терзания. Между другото това е единственото мъчение, което е сладко и което той никога не беше изпитал. Затова не проумя какво означаваше мълчанието на Козет. Забеляза само, че тя стана печална, а той стана мрачен. Неопитността на единия и неопитността на другия се бяха сблъскали.

Веднъж той пожела да я изпита. Запита я:

— Искаш ли да отидем в Люксембургската градина?

Бледото лице на Козет тутакси се озари.

— Да — отговори тя.

Отидоха в парка. Изминали бяха три месеца. Мариус бе престанал да ходи там.

На другия ден Жан Валжан пак я попита:

— Искаш ли да отидем в градината?

— Не — отвърна Козет тъжно и кротко.

Жан Валжан беше поразен от тъжния й тон и съкрушен от кротостта й. Какво ставаше в тази толкова крехка и така затворена вече в себе си душа? Какво решение беше взела тя? Какво назряваше в мисълта й? Понякога, вместо да си легне, Жан Валжан сядаше край леглото си, скрил лице в ръце, и се питаше по цели нощи: „За какво може да мисли Козет?“ И се мъчеше да отгатне мислите й.

О, с какво скръбно съжаление си спомняше той в подобни мигове манастира, този непорочен връх, ангелска обител, недостъпен ледник на добродетелта! Той си представяше с безнадежден копнеж манастирската градина, пълна с непознати цветя и затворени девици, където всички ухания и всички души възлизат право към небето! С какво обожание си опомняше сега за затворилия се завинаги зад него рай, откъдето той беше излязъл доброволно и беше слязъл безразсъдно на земята. Колко съжаляваше за благородството и безумието, които беше проявил, като беше върнал Козет в света. Жалък герой на себеотрицанието, който беше станал жертва на предаността си. Колко често си повтаряше: „Какво направих?“

Той обаче с нищо не издаваше мислите си пред Козет. Нито се сърдеше, нито беше груб. Все същото спокойно, добродушно лице. Обноските му към нея бяха станали дори по-нежни и по-бащински от когато и да било. Единствено по-голямата му загриженост можеше да издаде тягостното му настроение.

Козет от своя страна линееше. Тя страдаше от отсъствието на Мариус точно така, както се беше радвала на присъствието му, без да си дава сметка за това. Когато Жан Валжан престана да я води на обичайната им разходка, вроденият женски усет й пошепна смътно да не дава вид, че държи на Люксембургската градина, защото баща й отново ще я заведе там само ако види, че това й е безразлично.

Но минаваха дни, седмици, месеци. Жан Валжан прие безмълвно безмълвното съгласие на Козет. Тя съжали за въздържаността си. Но много късно. В деня, когато отидоха отново в градината, Мариус не беше вече там. Бе изчезнал. Всичко бе свършено. Какво можеше да стори тя? Дали щеше някога да го срещне отново? Тя почувствува, че сърцето й се свива и това усещане не само не намаляваше, но нарастваше с всеки изминат ден. Козет не знаеше вече дали е лято или зима, дали грее слънце, или вали дъжд, дали птичките пеят, дали е сезонът на гергините или на великденчетата, дали Люксембургската градина е по-приятна от Тюйлери, дали бельото, което донасяше перачката, е прекалено много или недостатъчно колосано, дали Тусен се е справила добре или зле с „покупките“ и стоеше потисната, углъбена в себе си, заета с една-единствена мисъл, втренчила безизразно поглед, както човек гледа нощем черната бездънна тъмнина, в която се е разсяло някакво видение.

Впрочем само бледността й издаваше мислите й пред Жан Валжан. Понякога той я питаше:

— Какво ти е?

— Нищо ми няма — отвръщаше тя. И понеже отгатваше, че и той е печален, тя го запитваше на свой ред след кратко мълчание: — А вие, татко, да не би да не сте добре?

— Аз ли? — отговаряше той. — Нищо ми няма.

Тези две същества, които се бяха обичали така много и така трогателно, които бяха живели толкова дълго едно за друго, страдаха сега едно до друго, едно заради друго, без да си го кажат, без да се упрекват, разменяйки си усмивки.

VIII
Веригата

По-нещастният от двамата беше Жан Валжан. Дори сред скърбите младостта винаги запазва известна ведрина.

В някои мигове Жан Валжан страдаше така жестоко, че се вдетиняваше. Присъщо е на страданието да събужда детето във възрастния мъж. Той чувствуваше властно, че Козет му се изплъзва. Би желал да се бори, да я задържи, да предизвика възхищението й с някакъв външен блясък. Тези толкова детински, както вече казахме, и същевременно старчески мисли му дадоха, точно поради наивността си, доста правилна представа за въздействието на разните дрънкулки върху въображението на девойките. Веднъж му се случи да срещне на улицата някакъв генерал на кон, в парадна униформа, граф Кутар, комендант на Париж. Той завидя на този позлатен мъж. Помисли си: какво щастие би било да може да облече тази униформа, която така бие на очи. Ако Козет го видеше с нея, тя щеше да остане заслепена. Тогава той щеше да я хване под ръка, щяха да минат заедно пред входа на Тюйлери, стражата щеше да му отдаде почит и Козет щеше да се задоволи с това и нямаше да поглежда вече младите мъже.

Неочаквано събитие го потресе сред мрачните му мисли.

Откакто се бяха настанили на улица Плюме, една нова привичка разнообразяваше уединения им живот. Понякога си доставяха удоволствието да отидат да наблюдават изгрев-слънце — безметежна радост, която подхожда на тия, които встъпват в живота, и на тия, които го напущат.

Ранната утринна разходка е за хората, които обичат самотата, равнозначна на нощна разходка, с една прибавка — по-веселата природа. Улиците са безлюдни, но птичките пеят. Козет, самата тя птичка, се будеше охотно рано. Тези сутрешни излети се подготвяха още от вечерта. Той предлагаше, тя приемаше. Уговаряха разходката като заговор, излизаха, преди да се съмне — това забавляваше Козет. Подобни безобидни чудатости се нравят на младите.

Жан Валжан, както знаем, беше склонен да ходи в малко посещавани места, в самотни кътчета, изоставени местности. По онова време в парижките предградия имаше бедняшки ниви, които почти се сливаха с града. Там лете растеше рядко жито, а наесен, като се прибереше реколтата, те изглеждаха по-скоро проскубани, отколкото ожънати. Жан Валжан изпитваше особено предпочитание към тях. Козет не скучаеше там. За него — самота, за нея — волност. Там тя отново се превръщаше в малко девойче, можеше да тича и дори да си играе, сваляше шапката си, слагаше я на коленете на Жан Валжан и береше букети цветя. Тя се любуваше на пеперудите, кацнали на цветята, но не ги ловеше. Нежността и милозливостта се пораждат ведно с любовта и девойка, която лелее в гърдите си трепетен и крехък блян, жали пеперудините крила. Тя плетеше венци от макове, слагаше ги на главата си и наситените със слънце, пламтящо червени цветя стояха като огнена корона над свежото й румено лице.

Дори след като животът им се помрачи, двамата запазиха навика да правят тези сутрешни разходки.

И така, една октомврийска утрин, примамени от приятната есен през 1831 година, те излязоха и призори бяха вече близо до градската врата Мен. Не беше се зазорило още, само вече леко се развиделяваше. Тръпен, чаровен миг. В бледото, дълбоко небе блещукаха тук-таме съзвездия, земята беше съвсем черна, небето — съвсем бяло, стръкчетата трева потръпваха, навред тайнствен полумрак. В небето, на неимоверна височина, едва ли не до самите звезди, пееше чучулига и този химн на мъничката птичка, отправен към безконечното, умиротворяваше простора. На изток върху стоманенобледия кръгозор се очертаваше тъмният силует на Вал-дьо-Грас. Ослепителната Венера възлизаше над купола подобно на душа, която се изплъзва от тъмна сграда.

Всичко дишаше мир и тишина. На пътя не се мяркаше жива душа. Долу се виждаха от време на време някой и друг работник, които отиваха на работа.

Жан Валжан седеше върху гредите, струпани в страничната алея на пътя, пред вратата на един дървен склад. Той се беше загледал в пътя, обърнал гръб на зората. Забравил беше изгряващото слънце. Беше потънал в едно от тия дълбоки съзерцания, когато всички мисли се съсредоточават и когато дори и погледът е като че ли затворен между четири стени. Наблюдава се подобна углъбеност, която би могла да се нарече вертикална. Човек потъва толкова дълбоко, че е нужно време, за да се изкачи отново на земята. Жан Валжан се беше углъбил така. Той мислеше за Козет, мислеше си колко щастливи биха могли да бъдат, ако нищо не се изпречеше между него и нея, защото тя изпълваше живота му със светлина, която беше необходима като въздух за неговата душа. Той се чувствуваше едва ли не щастлив, унесен в мечтите си. Права до него, Козет гледаше как облаците розовеят.

— Татко — извика внезапно тя. — Слушай, като че ли оттам идва някой!

Жан Валжан вдигна очи.

Козет не се лъжеше.

Шосето, което води към някогашната градска врата Мен, е продължение, както знаете, на улица Севр и пресича под прав ъгъл вътрешния булевард. На пресечката на шосето и булеварда, точно на завоя, се чуваше необясним за този толкова ранен час шум и се забелязваше някаква неясна тъмна маса. Нещо безформено идваше от булеварда и завиваше по шосето.

Тъмната маса нарастваше и се придвижваше равномерно, настръхнала, тръпнеща. Наподобяваше каруца, но не можеше да се различи товарът. Мяркаха се коне, колела, долитаха викове, плющене на камшици. Постепенно очертанията се избистриха, макар и още обвити в сумрачна мъгла. Действително беше каруца, завила преди малко по шосето и идваща към градската врата, близо до която седеше Жан Валжан. Зададе се втора подобна каруца, след нея трета, четвърта; появиха се последователно седем коли, движещи се плътно една зад друга. Някакви сенки мърдаха върху тях, в здрача просветваха искри, като че ли се размахваха голи саби, чуваше се дрънчене на разместени вериги. Гласовете станаха по-ясни, керванът коли приближаваше — страшно видение, подобно на тия, които излизат от пещерата на кошмарите.

С приближаването си керванът доби по-определена форма и се показа иззад дърветата като призрак. Грамадата коли побеляха: бавно изгряващата зора заля с бледа светлина този гробовен и същевременно жив мравуняк, главите на сенките се превърнаха в мъртвешки лица. Ето какво представляваше този керван.

По шосето се движеха една след друга седем коли. Първите шест бяха по-особени. Те приличаха на дългите коли без ритли за пренасяне на бъчви: все едно подвижни стълби, закрепени върху две колела, като предната част образуваше нещо като носило. Четири коня, впрегнати един до друг, теглеха отделните каруци или по-право стълби. Върху стълбите висяха странни гроздове от хора. В бледата утринна светлина те не се виждаха, но се отгатваха очертанията им. По двадесет и четири души във всяка кола, дванадесет от едната и дванадесет от другата страна, облегнали гърбове един на друг и обърнали лица към минувачите, с провесени надолу крака. Те пътуваха така. Зад гърба им дрънчеше верига, а на шията им блестеше нашийник. Всеки имаше отделен нашийник, а всички заедно бяха оковани в една обща верига. Така че, ако се наложеше тия двадесет и четирима души да слязат от колата и да ходят пеш, те бяха свързани в някакво неумолимо цяло и трябваше да лъкатушат по земята като стоножка с верига вместо гръбначни прешлени. В предната и задната част на всяка кола стояха прави по двама мъже, въоръжени с пушки, и застъпваха с крака двата края на веригата. Нашийниците бяха квадратни. Седмата каруца, огромен фургон с ритли, но без чергило, имаше четири колела и в нея бяха впрегнати шест коня. На нея дрънкаха купчина железни котли, чугунени тенджери, котлони, вериги, сред които лежаха неколцина овързани мъже, по всяка вероятност болни. Този фургон, прозиращ от всички страни, беше снабден с разнебитени решетки, които като че ли някога са били използувани при изтезания.

Колите се движеха по средата на шосето. От двете страни вървяха в двоен шпалир пазачи с ужасно изражение, с триъгълни кепета, каквито се носеха по времето на Директорията, мазни, раздърпани и издънени. Навлекли бяха гълъбовосиви дрипави униформи на инвалиди и панталони на гробари, с червени еполети и жълти ремъци, и бяха въоръжени с къси саби, пушки или тояги. Истински обозни войници. Тези жандарми бяха съчетание от презрени просяци и самовластни палачи.

Човекът, който изглеждаше техен началник, държеше в ръка камшик на пощальон. Всички тези подробности, мъчно доловими в дрезгавината, изпъкваха все по-ясно с нарастващата виделина. Най-отпред, както и на опашката на конвоя, пристъпваха важно конни жандарми с извадени саби.

Шествието беше толкова дълго, че когато първата кола стигна градската врата, последната едва се зададе откъм булеварда.

Множество любопитни, изникнали кой знае откъде и струпали се за миг, както това често се случва в Париж, се тълпяха от двете страни на шосето и гледаха. От съседните улички долитаха гласове на хора, които се викаха едни други. Дървените обувки на градинарите, бързащи да не изпуснат зрелището, трополяха по шосето.

Струпаните в колите хора се люшкаха безмълвно, тръскани на всяка крачка. Те бяха посинели от утринния хлад. Всички носеха памучни панталони и бяха обули на бос крак дървени обувки. Останалата част от облеклото им следваше прищевките на нищетата. Одеждите им бяха безобразно пъстри. Нищо по-неприветливо от дрипав палячо. Издънени филцови шапки, изцапани с катран каскети, грозни вълнени кепета и наред с късата рубашка скъсан на лактите черен сюртук. Неколцина бяха нахлупили женски шапки. Други просто бяха покрили главата си с кошници. Мяркаха се космати гърди и през разкъсаните дрехи личаха татуировки — любовни храмове, пламнали сърца, купидони. Виждаха се също струпеи и болезнени червени петна. Двама-трима бяха завързали за напречните греди на колата въжета от лико, които придържаха краката им като стремена. Един от тях държеше в ръка и поднасяше към устата си нещо черно, наподобяващо камък, от което той като че ли отхапваше. Човекът ядеше каторжнически хляб. Зрителите срещаха само сухи, угаснали очи или погледи, в които светеше зъл блясък. Охраната псуваше. Окованите не проронваха нито звук. От време на време изплющяваше удар с тояга по плещите или по главите им. Някои от тях се прозяваха. Дрипите им бяха покъртителни. Краката им висяха, раменете се друсаха, главите се блъскаха една о друга, железата дрънчаха, зениците блестяха жестоко, юмруците се сгърчваха и се отпущаха безпомощно като ръце на мъртъвци. Група деца сподиряха с присмех конвоя.

Каквато и да беше тази върволица коли, тя правеше тягостно впечатление. По всяка вероятност на следващия ден, а може би и само след час щеше да завали проливен дъжд, а после пак много пъти щеше да вали, жалките дрехи щяха да прогизнат, веднъж измокрени, тези мъже нямаше да могат да се изсушат, веднъж вледенени, нямаше да могат да се стоплят, дъждът щеше да долепи до тялото им платнените панталони, щеше да напълни обувките им, ударите на камшика нямаше да могат да спрат тракането на зъбите, веригата пак щеше да опъва шията им, краката им пак щяха да висят. Невъзможно беше да се гледат без трепет тези човешки същества, оковани и безучастни, под студените есенни облаци, изложени на дъжд, вятър, на всички въздушни стихии подобно на дърветата и камъните.

Тоягите не щадяха дори болните, които лежаха неподвижно, омотани във въжета върху седмата каруца, и които изглеждаха захвърлени върху нея като чували, пълни със злочестина.

Внезапно се показа слънцето. От изток избликна поток лъчи и сякаш възпламени всичките тия свирепи глави. Езиците се развързаха. Избухнаха гръмки закачки, псувни и песни. Широкият сноп от лъчи пресече върволицата коли, като освети главите и гърбовете и остави в сянка краката и колелата. Мислите се изписаха по лицата. Ужасен миг! Живи демони, смъкнали маските си, свирепи, разголени души. Дори заляно от светлина, това сборище си оставаше невзрачно. Някои шегобийци държаха до устите си тръбички от пера и духаха през тях сред навалицата въшки, избирайки предимно жените. Техните жалки профили се откроиха по-релефно, огрени отчасти от луната. Нямаше нито едно от тия същества, което да не е изродено от многото страдания. Гледката беше така чудовищна, че и слънчевата светлина сякаш помръкна и заприлича на отблясък от светкавица. Каруцата, предвождаща кортежа, запя просташки с все гърло модните по това време потпури от „Весталката“ на Дезожие. Дърветата се поклащаха мрачно. В страничните алеи буржоата слушаха с тъпо блаженство непристойните песни, изпълнявани от призраците.

Всички човешки неволи се бяха примесили хаотично в тази върволица. Там можеха да се видят всевъзможни животински физиономии, старци, юноши, плешиви черепи, сиви бради, цинични уродливости, начумерено примирени изражения, диви гримаси, неприлични стойки, свински зурли с каскети, едва ли не момински лица с навити букли над ушите, детски глави, още по-ужасни поради младостта си, костеливи лица на скелети, забравени от смъртта. В първата кола се виждаше един негър, който може би някога е бил роб и сега имаше възможност да сравни двете вериги. Страшният уравнител на низините — позорът, беше белязал всички чела. При тази степен на падение на самото дъно на обществото всички претърпяваха последното си превращение: невежеството, стигнало до тъпота, се беше изравнило с ума, стигнал до отчаяние. Нямаше място за никакъв подбор сред тия хора, които изглеждаха елита на калта. Явно беше, че организаторите на отвратителната процесия не се бяха постарали да ги класират. Бяха ги навързали и поставили вкупом наслуки, вероятно според азбучния ред, и ги бяха натоварили безразборно на колите. Но събраните наедно ужаси винаги дават един общ резултат. Всеки сбор от клетници дава една сума. Затова всяка верига имаше като че ли обща душа и всяка кола имаше свой облик. До колата, от която се разнасяше песен, скрибуцаше друга, от която се чуваше вой. От третата долитаха просяшки жалби. Върху следващата кола хората скърцаха със зъби, от петата се чуваха закани, от предпоследната — проклятия. Последната кола мълчеше като гроб. Данте би помислил, че вижда седемте кръга на ада, потеглили на път.

Поход на осъдени към мястото на наказанието, злокобен поход, извършен не върху ужасната огнена колесница на апокалипсиса, но още по-трагично — върху колата, отвеждаща към позорния стълб.

Един от надзирателите, който имаше тояга с кука на края, от време на време като че ли разбъркваше тези купчини от човешки нечистотии. Стара жена от тълпата ги сочеше с пръст на петгодишно момченце с думите:

— Гледай и си опичай ума, негоднико!

Понеже песните и проклятията ставаха все по-гръмки, надзирателят, който изглеждаше началник на охраната, плесна с камшик и при този сигнал по клетниците в седемте коли се посипаха ужасни удари, глухи и слепи като градушка. Мнозина зареваха с пяна на уста. Този инцидент удвои задоволството на насъбралите се гаменчета — рояк мухи, кръжащи около тия гнойни язви.

Очите на Жан Валжан бяха станали страшни. Не зеници, а бездънно стъкло, което замества погледа у някои нещастници. Очи, които като че ли не улавят действителността и в които гори отражението на изживени ужаси и бедствия. Той сякаш не виждаше зрелището. Беше жертва на халюцинация. Опита се да стане, да побегне, да се махне. Не можа да помръдне дори крака си. Понякога сцените, на които сме свидетели, ни завладяват и ни държат здраво. Жан Валжан остана прикован на мястото си, вкаменен, вцепенен, питайки се, обзет от неизразима, неясна тревога, какво означава това гробовно преследване, откъде се беше взело това сборище на демони, настървени против него. Изведнъж докосна челото си с ръка — неволно движение на човек, чиято памет внезапно се възвръща. Спомни си, че всъщност точно оттук беше пътят им, че те обикновено заобикаляха, за да избягнат евентуалните срещи с краля по пътя за Фонтенебло, и че преди тридесет и пет години самият той беше минал през тази градска врата.

Козет се беше изплашила не по-малко, макар че ужасът й беше от по-друго естество. Тя не можеше да разбере нищо. Задушаваше се. Това, което виждаше, й се струваше невъзможно. Най-сетне възкликна:

— Татко! Какво има в тези коли?

— Каторжници — отвърна Жан Валжан.

— Къде отиват те?

— В каторгата.

В този момент ударите заваляха още по-ожесточено, охраната започна да удря и с тъпата страна на сабите, камшиците и тоягите изпаднаха в изстъпление. Каторжниците се приведоха, грубостта ги принуди към робско покорство, те млъкнаха, мятайки погледи на оковани вълци. Козет трепереше с цялото си тяло.

— Татко — поде тя, — дали те все още са хора?

— Понякога — отвърна злочестникът.

Това действително беше конвоят, който, тръгнал рано призори от Бисетр, отиваше към Мен, за да избегне Фонтенебло, където по това време се намираше кралят.

Този завой удължаваше ужасното пътуване с още три-четири дена, но защо да не се продължи мъчението, щом това ще спести на кралската особа подобно зрелище?

Жан Валжан се прибра смазан. Подобни срещи причиняват истински удари и споменът, който оставят след себе си, прилича на изживяно сътресение.

Но докато вървеше по улица Вавилон с Козет, Жан Валжан съвсем не забеляза, че тя му зададе и други въпроси по повод видяното. Може би беше прекалено много погълнат от собственото си униние, за да схване думите й и да й отговори. Само вечерта, когато Козет се разделяше с него, преди да отиде да си легне, той я чу да мълви полугласно и като че ли само за себе си:

— Господи, струва ми се, че ако срещна на пътя си някой от тия мъже, бих умряла от страх само като го видя отблизо!

За щастие на другия ден след тази трагична случка в Париж бяха устроени тържества по случай не си спомням вече кой официален празник, парад на Марсово поле, състезания на лодкари по Сена, представления по Шан-з-Елизе, фойерверки на площад Етоал и навред илюминации. Изменяйки на привичките си, Жан Валжан заведе Козет на тия забавления, за да разсее спомена от предния ден и да заличи сред веселата парижка глъчка ужасното зрелище, което беше видяла. Военният парад, който придаваше тържествен характер на празника, осигуряваше свободно движение на униформените лица. Жан Валжан облече мундира на националната гвардия със смътното чувство, че той му служи за прикритие. Впрочем той като че ли постигна целта на излизането си. За Козет беше закон да угоди на баща си. Освен това всяко зрелище беше за нея малко разнообразие, така че тя прие развлечението с готовност, свойствена на невзискателната младост, и не се нацупи презрително пред общия казан на веселието, който носи името народно увеселение. И Жан Валжан си въобрази, че е успял да я разсее и че в душата й не е останала нито следа от чудовищното видение.

Няколко дни по-късно през една хубава слънчева утрин те стояха и двамата на площадката към градината — още едно нарушение на правилата, които Жан Валжан като че ли си беше наложил, и на навика на Козет да стои в стаята си, откакто бе в лошо настроение. Козет беше застанала права по пеньоар, с огряна от слънцето глава, румена след укрепителния сън, и загърната пленително в кокетното си сутрешно облекло, което стои толкова добре на младите момичета и напомня облак около звезда, тя късаше листата на едно великденче под благия, умилен поглед на стареца. Козет не знаеше очарователното гадаене: „Обича ме, малко, много“ и т.н. Кой я беше научил на него? Тя инстинктивно ронеше цветчето, без да подозира, че когато рони великденче, разголва собственото си сърце. Ако съществуваше четвърта усмихната грация, носеща името Печал, тя щеше да прилича на Козет. Жан Валжан гледаше запленен нежните пръстчета върху цветето, забравил всичко пред лъчезарността на това дете. В съседния храст писукаше червеношийка. Бели облачета прекосяваха толкова весело небето, като че току-що ги бяха пуснали на свобода. Козет продължаваше да къса внимателно листцата на цветето. Тя сякаш мислеше за нещо. Навярно много приятно. Изведнъж извърна главичка над рамото си, плавно като лебед, и попита Жан Валжан:

— Какво значи каторга, татко?

[1] „Листи и клонки“ (лат.). — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Паднала от небето помощ

I
Външна рана, вътрешно изцеление

Така техният живот постепенно се помрачаваше.

Останало им бе едно-единствено развлечение, което по-рано им доставяше истинско щастие: да занесат хляб на гладните и дрехи на студуващите. По време на тия посещения при сиромасите Жан Валжан и Козет, която често го придружаваше, чувствуваха да се възражда помежду им предишната близост. От време на време, когато денят преминеше плодотворно и им се удадеше да облекчат не един нещастник, да сгреят и да развеселят не едно дете, Козет биваше в по-добро настроение вечерта. Тъкмо в този период от живота им те посетиха бърлогата на Жондрет.

Сутринта след това паметно посещение Жан Валжан се появи пред домашните си спокоен както обикновено, но с голяма, силно възпалена рана на лявата ръка. Тя приличаше на опасно изгаряне. Той обясни не особено убедително произхода й. Цял месец го тресе от нея и той не можа да излезе от къщи. А не пожела да се посъветва с лекар. Когато Козет го молеше настойчиво, той отвръщаше шеговито:

— Повикай ветеринарния лекар.

Козет го превързваше сутрин и вечер с такава неземна доброта и изглеждаше така чистосърдечно щастлива, че може да направи нещо за него, че Жан Валжан се чувствуваше обзет от предишната си радост. Опасенията и безпокойството му се разпръсваха, той се любуваше на Козет и си повтаряше: „О, благословена рана! Благословено боледуване!“

Докато баща й боледуваше, Козет напусна големия дом и отново обикна малката пристройка в задния двор. Тя прекарваше почти всичкото си време край Жан Валжан и му четеше книгите, които той й посочваше. Най-често пътеписи. Жан Валжан се възраждаше. Той наново изживяваше неизказано щастие. Люксембургската градина, младият непознат скитник, охлаждането на Козет, всички тия облаци не тегнеха вече над душата му. Стигаше дотам, че понякога си казваше: „Всичко това беше плод на въображението ми. Почвам да оглупявам.“

Той се чувствуваше така безметежно щастлив, че дори страшната и така неочаквана среща със съпрузите Тенардие в бърлогата на Жондрет се беше плъзнала като че ли край него, без да остави дълбоки следи в сърцето му. Той бе съумял да се измъкне, да заличи следите си, какво значение имаше всичко останало? Споменът за тия клетници извикваше у него само състрадание. Мислеше си: „Ето ги вече в затвора, безсилни да ми навредят, но колко злочесто е това изпаднало семейство!“

Колкото до потресаващото видение от градската врата Мен, Козет не отваряше вече дума за него.

В манастира сестра Мехтилд даваше уроци по музика на Козет. Девойката пееше като славей, но славей с човешка душа, и сегиз-тогиз тя пееше в скромната стая на болния си баща тъжни песни, които радваха Жан Валжан.

Дойде пролетта. Градината беше така привлекателна през този сезон, че Жан Валжан каза на Козет:

— Ти престана да ходиш в градината. Иди се поразходи!

— Добре, татко, щом казвате.

И за да изпълни желанието на баща си, тя пак започна да се разхожда из градината, най-често сама, защото, както вече казахме, Жан Валжан, вероятно за да не го видят през решетката, почти не стъпваше там.

Раната на Жан Валжан отвлече и двамата от предишните им мисли.

Когато Козет се увери, че баща й е вече по-добре, че се съвзема и изглеждаше едва ли не щастлив, нейното настроение постепенно се разведри й това стана така естествено, че тя дори не го забеляза. Освен това беше вече месец март, дните се удължаваха, зимата си отиваше, а зимата отнася винаги със себе си известна част от тъгата ни. После дойде април, ранната зора на летния ден, свеж като всяка зора, весел като всяко детство, плачлив сегиз-тогиз като всяко пеленаче. През този месец природата излъчва пленителна светлина, която струи от небето, облаците, дърветата, ливадите и цветята и нахлува в човешкото сърце.

Козет беше премного млада, за да не се проникне цяла от радостния април, на който и тя самата приличаше. Неусетно, без сама да разбере как, черните мисли отлетяха. Печалните души се разведряват напролет, както в подземията просветва по пладне. Козет не беше вече така тъжна. Впрочем това личеше, макар че тя не го съзнаваше сама. Сутрин към десет часа, след закуска, когато успееше да замъкне баща си за четвърт час в градината, за да се разходят на слънце пред площадката, придържайки болната му ръка, тя не забелязваше, че час по час избухва в смях и че се чувствува щастлива.

А Жан Валжан, блажен, не можеше да се нарадва на отново порозовялото й свежо лице.

— Благословена рана! — повтаряше си тихичко той.

И благодареше мислено на Тенардие.

Когато раната му оздравя, той поднови самотните си разходки по здрач.

Заблуждава се този, който мисли, че може да се разхожда сам из безлюдните предградия на Париж, без да налети на някое приключение.

II
Леля Плутарх обяснява без затруднение всяко явление

Свечеряваше се, а малкият Гаврош не беше хапвал нищо. Той си спомни, че и предния ден не беше турял нито залък в уста. Наистина досадна работа. Реши да направи нещо поне за вечеря. Запъти се отвъд Салпетриер, из пустите покрайнини. Само там можеше да падне неочаквано нещо. Където няма никого, все ще намериш нещо. Той се дотътри до някакво селце, което му се стори Аустерлиц.

През една от по-раншните си разходки насам беше зърнал стара градина, в която се мяркаха само дядо и баба, а в градината — ябълка, не съвсем за изхвърляне. До дръвчето имаше разнебитена барака за плодове, откъдето можеше да отмъкне някой плод. А ябълката е готова вечеря. Ябълката е живот. Плодът, който погуби Адам, можеше да се окаже спасителен за Гаврош. Градината граничеше със самотна непавирана уличка, обградена с храсти по липса на къщи. Само обикновен плет делеше градината от уличката.

Гаврош се отправи натам. Той откри уличката, разпозна ябълковото дърво, бараката за плодове, огледа плета. С един скок щеше да се озове отвъд. Смрачаваше се, ни жива душа по уличката, напълно подходящ час. Гаврош се канеше да се прехвърли през плета, но изведнъж се сепна. Някой говореше в градината. Гаврош надзърна през една пролука на плета.

На две крачки от него, от другата страна, точно там, където възнамеряваше да извърши своя пробив, беше търкулнат камък, своего рода скамейка, на която седеше дядото от градината. Бабата се беше изправила пред него. Тя мърмореше недоволно. Не особено деликатен, Гаврош се ослуша.

— Господин Мабьоф! — казваше старицата.

„Мабьоф! — помисли си Гаврош. — Ама че смешно име!“

Старецът, към когото се обръщаше бабичката, не помръдваше. Тя повтори:

— Господин Мабьоф!

Без да вдигне поглед от земята, дядото благоволи да отговори:

— Какво има, лельо Плутарх?

„Леля Плутарх! — учуди се Гаврош. — И това именце си го бива!“

Леля Плутарх заговори и старецът, ще не ще, трябваше да слуша и да отговаря.

— Собственикът никак не е доволен.

— Защо?

— Дължим му за три тримесечия.

— След още едно ще му дължим за четири.

— Казва, че щял да ни изхвърли.

— Като ни изхвърли, ще си идем.

— Зарзаватчийката си иска парите. Не дава вече подпалки. С какво ще се греете тази зима? Няма да имаме никакви дърва.

— Затова пък има слънце.

— И месарят не дава вече на вересия. Отде да вземем месо?

— Още по-хубаво. И без това мъчно смилам месото. Става ми тежко от него.

— А какво ще вечеряме?

— Хляб.

— Да, ама и хлебарят иска да му се плати част от сметката и вика, че ако няма пари, няма и хляб.

— Точно тъй.

— Но какво ще ядете?

— Нали имаме ябълки.

— Но, господине, не може все пак да се живее така, съвсем без пари.

— Отде да ги взема?

Бабичката си отиде и старецът остана сам. Той се замисли. И Гаврош се замисли от своя страна. Беше вече почти нощ.

Като първа последица от размишленията си, вместо да прескочи плета, Гаврош клекна до него. Долу клоните се раздалечаваха.

„Я виж! — възкликна мислено Гаврош. — Същинска колибка!“

Той се сгуши в нея. Почти се опираше до пейката на дядо Мабьоф. Чуваше дишането на осемдесетгодишния старец.

Вместо вечеря се опита да си дремне.

Котешка дрямка, с притворени очи. Дори унесен в сън, Гаврош стоеше нащрек.

Бледото, здрачно небе хвърляше сребристи отблясъци по земята и уличката се открояваше като бяла лента между двата реда тъмни храсти.

Внезапно върху белезникавата ивица се появиха две тъмни сенки.

Едната вървеше напред, другата я следваше на известно разстояние зад нея.

— Ето ти още двамина — измърмори Гаврош.

Първата сянка напомняше стар буржоа, прегърбен и замислен, облечен съвсем непридирчиво; той крачеше бавно, вероятно поради възрастта си; излязъл бе да се поразтъпче под звездите.

Втората беше стройна, изправена, енергична. Тя нагаждаше вървежа си по първата сянка. Но в съзнателно забавените движения се чувствуваше гъвкавост и ловкост. Независимо от свирепия си обезпокоителен вид силуетът извикваше представата за „конте“ според изискванията на тогавашната мода: скъпа шапка, черен, елегантно скроен сюртук, по всяка вероятност от скъп плат, пристегнат в талията. Наперено вирнатата глава издаваше изящество и сила. Под шапката се очертаваше в мрака блед юношески профил. Вторият силует беше добре познат на Гаврош. Това беше Монпарнас.

Що се отнасяше до другия, момчето можеше да каже за него само едно: че навярно беше някое добродушно старче.

Гаврош ги заследи начаса е очи.

Явно беше, че единият от тези минувачи замисляше нещо против другия. Мястото на Гаврош беше много удобно, за да може да види развоя на тази сцена. Колибката му се превърна съвсем навреме в скривалище.

Монпарнас на лов в подобен час и на подобно място наистина вещаеше заплаха. Момчешката душа на Гаврош се изпълни с жалост към стареца.

Какво да стори? Да се намеси? Един слабак да се притече в помощ на друг слабак? Монпарнас ще се пукне от смях. Гаврош си даваше сметка, че опасният осемнадесетгодишен злодей щеше да се справи с един замах и със стареца, и с детето.

Докато той умуваше, нападението беше извършено внезапно и подло. Както тигърът се метва върху елена, както паякът се спуска към мухата. Монпарнас хвърли розата, която държеше в ръка, скочи ненадейно върху стареца, сграбчи го за шията, вкопчи се в него и го стисна. Гаврош сдържа с мъка вика си. Миг след това единият от мъжете лежеше под другия; притиснат от каменно коляно, той хъркаше задавено и се бъхтеше безпомощно. Само че бе станало не точно така, както очакваше Гаврош. Поваленият на земята беше Монпарнас, а безобидният старец бе стъпил върху него.

Цялата тази драма се разигра само на няколко крачки от Гаврош.

Старецът беше устоял на удара и го беше върнал, при това така мълниеносно, че само за миг нападател и нападнат си бяха разменили ролите.

„Бива си го дъртака!“ — помисли си Гаврош.

Той не можа да се въздържи и изръкопляска. Но никой не го чу. Аплодисментите му не стигнаха до двамата противници, които, задъхани и погълнати от борбата, не чуваха нищо.

Настана тишина. Монпарнас престана да се съпротивлява. Гаврош си рече мислено: „Дали пък не го пречука?“

Старецът не беше казал нито дума, не беше надал ни най-малък вик. Той се изправи и Гаврош чу следните негови думи, отправени към Монпарнас:

— Стани!

Монпарнас се изправи, но старецът продължаваше да го държи. Монпарнас стоеше засрамен и озлобен като вълк, уловен от овца.

Гаврош гледаше и слушаше, цял очи и уши. Той се забавляваше от все сърце.

Добросъвестното му безпокойство на зрител беше възнаградено. Успя да чуе следния диалог, който придобиваше особено трагични нотки в мрака. Старецът разпитваше, а Монпарнас отговаряше:

— На колко години си?

— Деветнадесет.

— Ти си здрав и силен. Защо не работиш?

— Защото не ми се ще.

— С какво се занимаваш?

— Безделнича.

— Говори сериозно. Мога ли да направя нещо за тебе? Какъв искаш да станеш?

— Крадец.

Настана тишина. Старецът като че ли се замисли дълбоко. Той стоеше неподвижно, без да изпуща Монпарнас.

От време на време младият разбойник, силен и ловък, се мяташе като уловено в клопка животно. Той разтърсваше стареца, опитваше се да му постави крак, гърчеше се отчаяно, мъчейки се да се изплъзне. Старецът сякаш не забелязваше усилията му. Той държеше двете му ръце само с една ръка с властното спокойствие на безгранично силния.

Старецът постоя известно време замислен, после погледна втренчено Монпарнас, повиши кротко глас и произнесе в мрака тържествена реч, от която Гаврош не пропусна нито една сричка.

— Мое дете, ти избираш благодарение на мързела си най-трудното съществуване. Твърдиш, че си безделник? В такъв случай готви се за работа! Виждал ли си страшната машина, която се нарича прокатен стан? Пази се. Тя е подмолна и безпощадна. Закачи ли края на дрехата ти, повлича те цял-целеничък. Тази машина е леността. Спри се, докато е още време, и се спаси. Иначе с тебе е свършено. Няма да мине много време и ще попаднеш върху зъбчатите й колела. А повлекат ли те веднъж те, няма вече никаква надежда. Тогава ще видиш какво значи работа, ленивецо! Край на почивката! Желязната ръка на неумолимия труд ще те сграбчи. Не искаш да печелиш честно хляба си, да имаш определена задача, да изпълняваш своя дълг? Скучно ти е да бъдеш като другите? Добре тогава! Ти наистина ще живееш другояче. Знай, трудът е закон. Който се отказва от него, под предлог, че му бил скучен, ще го получи под форма на наказание. Не желаеш да бъдеш работник, в такъв случай ще станеш роб. Трудът те пуска от едната страна, за да те улови от другата. Ако не искаш да му бъдеш другар, ще му станеш слуга. А! Щом си се отказал от почтената умора на хората, ще споделиш потта на прокълнатите. Докато другите пеят, ти ще стенеш. Ще наблюдаваш отдалеч, от преизподнята, как другите работят и техният труд ще ти се струва сладка почивка. Орачът, жетварят, морякът, ковачът ще бъдат за тебе обградени от сияние, подобно блаженопочившите в рая. Какво сияние излъчва наковалнята! Каква радост да тикаш ралото, да свързваш снопа. Какъв празник е гонената от вятъра волна лодка! А ти, ленивецо, копай, тегли, тикай, пълзи! Влачи своя ярем, ти ще бъдеш товарен добитък в пъкления впряг. Аха, да не правиш нищо, това ли е твоята цел? Е добре. Ти няма да преживееш нито една седмица, нито един ден, нито един час без смъртна умора. Не ще можеш да повдигнеш нищо без непосилна мъка. Всяка минута мускулите ти ще пращят. Това, което за другите е леко като перце, на теб ще ти се струва тежко като канара. Най-простите неща ще станат недостъпни като стръмни урви. Животът ти ще стане чудовищен. Дори ходенето насам-натам, дори дишането ще се превърне за тебе в тежка работа. Ще имаш чувството, че дробовете ти тежат сто ливри. Една крачка вляво или вдясно ще ти се струва мъчна за изпълнение задача. Всеки обикновен човек, ако иска да излезе, бутва вратата си и е вече навън. А ти, ако речеш да излезеш, ще трябва да пробиеш стената си. Какво правят другите, за да излязат на улицата? Слизат по стълбите. А ти ще трябва да разкъсаш чаршафите си, да изплетеш въже, да минеш през прозореца и да увиснеш над бездната на тази слаба нишка. А навън ще бъде нощ, ще вилнее буря, ще плющи дъжд, ще беснее ураган и ако въжето ти се окаже късо, ще се наложи да се спуснеш долу само по един начин — като скочиш. Като се пуснеш наслуки в бездната, от неизвестно каква височина. И къде? Долу, в неизвестността. Или ще трябва да се покатериш по тръбата на комина с риск да се изгориш. Или да пропълзиш по канала за нечистотии с риск да се удавиш. Да не говоря за дупките, които ще трябва да прикриеш, за камъните, които ще трябва да изваждаш и да пъхаш обратно по двадесет пъти на ден, за хоросана, който ще трябва да криеш под сламеника си. Да допуснем, че пред теб се изпречи ключалка. Обикновеният гражданин има в джоба си ключ, направен от ключаря. А ти, ако искаш да минеш отвъд, си обречен да измайсториш някакъв страшен шедьовър. Да вземеш голяма монета, да я срежеш на две пластинки. С какво сечиво? Ще трябва да изнамериш сам и сечивото. Това си е твоя работа. После ще издълбаеш вътрешността на тези две пластинки, като пазиш грижливо да не повредиш лицевата страна, и ще направиш по ръба нарез, за да можеш да ги навиваш една в друга като дъно и капак. Когато са навити, няма да личи нищо. За надзирателите — защото ти ще бъдеш под надзор — това ще бъде обикновена голяма монета. За тебе — кутия. Какво ще сложиш в нея? Малко парче стомана. Пружина от часовник, на която си направил зъбци и която ще ти служи за трион. С този трион, дълъг колкото карфица и скрит в една монета, ти ще трябва да прережеш езичето на бравата или на мандалото, халката на катинара, желязната пречка на прозореца, гривната на крака си. След като си изработиш този удивителен инструмент, след като извършиш това чудо, по-право тази поредица от чудеса на сръчност, ловкост, умение, търпение, знаеш ли каква ще бъде наградата ти, ако някой случайно узнае, че ти си техният създател? Карцерът. Ето твоето бъдеще. Леност, наслаждение, какви коварни пропасти! Даваш ли си сметка колко е гибелно да избереш безделието! Да живееш, без да работиш нищо, за сметка на обществото. Да бъдеш излишен, с други думи, вреден. Това води право в дъното на мизерията. Горко томува, който е решил да бъде паразит! Той се превръща в гад. Какво? Не ти ли се ще да работиш? Имаш само едно желание: да ядеш, да пиеш, да се излежаваш. В такъв случай те чака да пиеш само вода, да ядеш черен хляб, да спиш на дъски с верига, занитена на краката ти, която цяла нощ ще студенее върху плътта ти. Ще счупиш веригата, ще побегнеш. Така да бъде. Тогава ще се влачиш по корем из храстите и ще ядеш трева като дивите животни. И пак ще те уловят. Тогава ще прекараш дълги години в дълбоко подземие, прикован към стената; ще търсиш пипнешком стомната си, за да пийнеш вода, ще отхапваш в тъмнината отвратителния хляб, от който и пес би се отвърнал, и ще преглъщаш лещата, изядена преди тебе от червеите. Ще чезнеш като мокрица в някое подземие. Ах! Съжали се над себе си, клето дете! Ти си толкова млад, та ти само преди двадесетина години си бил пеленаче и майка ти може би е още жива! Чуй ме, заклевам те! Искаш да носиш фино черно сукно, лачени обувки, да имаш къдрави коси, да се парфюмираш с уханни масла, да се харесваш на жените, да бъдеш хубав? А ще дойде ден, когато ще бъдеш остриган до кожата и ще носиш червена рубашка и дървени обувки. Искаш да носиш пръстен на ръката си, а ще носиш нашийник на врата си. И речеш ли да погледнеш някоя жена, тоягата ще се стовари върху гърба ти. Ще влезеш там на двадесет години, а ще излезеш на петдесет. Ще влезеш млад, румен, свеж, с блестящи очи и непокътнати бели зъби, с буйна младежка коса, а ще излезеш смазан, прегърбен, набръчкан, щърбав, страшен, цял побелял! Ах, бедно дете! Ти си тръгнал по неверен път. Леността ти дава лоши съвети. Кражбата е най-тежката работа. Повярвай ми, не избирай трудния занаят да бъдеш лентяй. Не е много изгодно да станеш мошеник. Върви си сега и помисли над думите ми. Какво всъщност искаше от мене? Кесията ми ли? На ти я!

И старецът пусна Монпарнас, като пъхна в ръцете му кесията си. Монпарнас я задържа за миг в ръката си, за да провери тежестта й. После все така машинално, както ако я беше откраднал, той я плъзна незабележимо в задния джоб на сюртука си.

След всичко казано и сторено старият мъж се обърна и продължи спокойно разходката си.

— Празен дърдорко! — измърмори Монпарнас.

Кой беше този мъж? Читателят навярно се е досетил.

Монпарнас се загледа смаян в сянката му, която потъна в мрака. Този миг на разсеяност се оказа гибелен за него.

Докато старецът се отдалечаваше, Гаврош се приближаваше.

Гаврош хвърли поглед встрани и се увери, че дядо Мабьоф, навярно задрямал, все още седи на пейката. Момченцето излезе от храста и запълзя в сянката зад неподвижния Монпарнас. Той стигна до него, без да го чуят или забележат, пъхна лекичко ръка в задния джоб на сюртука от фино сукно, напипа кесията, измъкна я и като запълзя, повторно се шмугна като гущер в тъмнината. Монпарнас, който нямаше никакви причини да бъде нащрек и който за първи път в живота си се беше отдал на размисъл, не забеляза нищо. Връщайки се до мястото, където стоеше дядо Мабьоф, Гаврош метна кесията през плета и си плю на петите.

Кесията падна в краката на дядо Мабьоф. Шумът го събуди. Той се наведе и я вдигна. Изпадна в недоумение и я отвори. Кесията имаше две подразделения. В едното няколко дребни монети. В другото шест наполеона.

Господин Мабьоф отнесе изумен кесията на своята прислужница.

— От небето ще да е паднала — заключи леля Плутарх.

Книга пета
Чийто край не прилича на началото й

I
Самота и казарма

Скръбта на Козет, толкова остра и болезнена само до преди четири-пет месеца, беше започнала да затихва неусетно за нея самата. Природата, пролетта, младостта, обичта към баща й, веселите птички, цветята ден след ден капка по капка вливаха забрава в младата й девствена душа. Напълно ли беше угаснал огънят? Или върху него се беше наслоила само пепел? Тъй или иначе, Козет почти не изпитваше вече парещата, мъчителна болка.

Един ден внезапно се сети за Мариус. „Колко чудно! — каза си тя. — Вече не мисля за него!“

Същата седмица зърна пред решетката на градината красив улан с тънка талия и пленителна униформа, румен като девойка, със сабя на кръста, със засукани мустаци и лъскава фуражка. При това рус, със сини, изпъкнали очи и кръгло, суетно, безочливо и красиво лице. Пълна противоположност на Мариус. В устата — пура. Козет предположи, че този офицер е от казармата на улица Вавилон.

На другия ден го видя отново. Запомни часа. И от този момент — дали случайно? — тя го виждаше почти всеки ден, когато той минаваше край тях.

Другарите на офицера забелязаха, че в „занемарената“ градина, зад грозната решетка в стил рококо, винаги се навърта едно доста хубаво създание точно когато минава красивият лейтенант, който впрочем е добре познат на читателя и се казва Теодюл Жилнорман.

— Хей! — закачаха го те. — Една девойка ти е хвърлила око, погледни натам де.

— Ако река да се занимавам с всички момичета, които ме гледат! — отговаряше уланът.

А точно в този миг Мариус беше пред прага на смъртта и мълвеше печално: „Да можех поне да я зърна, преди да умра!“ Ако неговото желание се беше изпълнило, ако беше видял как Козет се заглежда в улана, той не би могъл да произнесе нито дума и би издъхнал от мъка.

Кой щеше да бъде виновен? Никой.

Мариус беше така устроен, че потъваше в скръбта и заживяваше с ней, а Козет само се потапяше и пак изплуваше.

Освен това Козет се намираше в опасна възраст, в съдбоносно състояние, когато женската мечтателност е изоставена сама на себе си и сърцето на уединеното младо момиче напомня филизи на лоза, които — по прищявка на случайността — могат да се увият около капител на мраморна колона или около кръчмарски стълб.

Краткотраен и решаващ период, критичен за всяка сиротница, била тя бедна или богата; богатството не е гаранция за добър избор. И високопоставените встъпват понякога в неравен брак, защото истинското неравенство е неравенството на душите; и както не един неизвестен младеж, без име, без знатен произход, без състояние, може да се окаже мраморна колона, която поддържа храм от възвишени чувства и благородни идеи, така и някой мъж от доброто общество, задоволен и охолен, с лъскави ботуши и лакирани приказки, ако бъде преценен не по външния си вид, а по душевната си същност, която е най-важна за лесната, се оказва бездарен негодник, безсъвестен роб на бурни, долни и пиянски страсти — прост кръчмарски стълб.

Какво се криеше в сърцето на Козет? Затихнала или задрямала страст; жажда за любов, витаеща в ефира; душата й, бистра и блестяща на повърхността, постепенно се размътваше и ставаше съвсем тъмна на известна дълбочина. Образът на красивия офицер се отразяваше на повърхността. Таеше ли се някакъв спомен на дъното? Съвсем на дъното? Може би. Козет не знаеше.

Неочаквано се случи нещо странно.

II
Страховете на Козет

През първата половина на април Жан Валжан замина. Това му се случваше, както знаем, от време на време, макар и много рядко. Отсъствуваше ден, два, най-много три. Къде отиваше? Никой не знаеше, дори и Козет. Веднъж само, при едно от тия заминавания, тя го беше придружила с файтон до малка задънена уличка, на чийто ъгъл беше прочела: „Улица Планшет“. Там той слезе, а файтонът върна Козет на улица Вавилон. Жан Валжан предприемаше обикновено тези кратки пътувания, когато парите в къщи се привършеха.

И тъй, Жан Валжан отсъствуваше. Беше казал на заминаване:

— Ще се върна след три дни.

Вечерта Козет остана сама в салона. За да се разсее, тя отвори своя салонен орган и почна да пее, акомпанирайки си сама, „Ловци, заблудени в гората“ — хора от Евриант, който е може би едно от най-хубавите музикални произведения. Когато свърши, тя остана замислена.

Внезапно й се стори, че някой ходи в градината. Не можеше да бъде баща й, той отсъствуваше. Не можеше да бъде и Тусен, тя си беше легнала. Беше десет часът вечерта.

Козет се приближи до прозореца на салона и долепи ухо до затворените капаци. Стори й се, че долавя мъжки стъпки, и то много предпазливи.

Тя се качи бързо в стаята си на първия етаж, отвори шпионката, изрязана в капака, и надзърна в градината. Имаше пълнолуние. Виждаше се като посред ден. Наоколо нямаше никого.

Тя отвори прозореца. Градината беше съвсем спокойна, улицата — докъдето се виждаше — безлюдна както винаги.

Козет си помисли, че се е излъгала. Причуло й се беше. Навярно халюцинация, предизвикана от прекрасния мрачен хор на Вебер. Той разкрива пред смаяния дух неподозиращи дълбини, той тръпне пред погледа като приказен лес, в който пращят сухи клони под тревожните стъпки на мяркащи се в здрача ловци.

Девойката престана да мисли за случилото се.

Впрочем по природа тя не беше страхлива. В жилите й течеше циганска кръв, кръв на босонога скитница. Нека не забравяме, че тя беше по-скоро чучулига, отколкото гълъбица. Необщителна, но дръзка по природа.

На другия ден, не толкова късно, по сумрак, тя се разхождаше из градината. Унесена в неопределени мисли и цяла погълната от тях, тя като че ли пак долавяше сегиз-тогиз шумолене, подобно на вчерашното, струваше й се, че някой пристъпва в тъмнината под дърветата, не много далеч от нея, но не обръщаше внимание на това, казвайки си, че шумоленето на леко разклатените клони страшно много прилича на човешки стъпки в тревата. Освен това нищо не се виждаше.

Тя излезе от „храсталака“; оставаше й само да прекоси зелената моравка, за да стигне до площадката пред входа. Точно когато излезе из дърветата, луната изгря зад нея и открои сянката й върху моравката.

Козет се стъписа.

Редом с нейната сянка луната беше очертала ясно върху тревата друга сянка, необикновено страшна и зловеща, с кръгла шапка на главата. Също като сянка на мъж, застанал досам храсталака, на няколко крачки зад нея.

Известно време Козет не беше в състояние нито да проговори, нито да извика, нито да позове някого, нито да помръдне, нито да обърне глава. Най-сетне събра цялата си смелост и се обърна решително.

Нямаше никого. Погледна към земята. Сянката беше изчезнала.

Тя влезе отново в храстите, претърси безстрашно всички кътчета, отиде чак до решетката, но не откри нищо.

Този път действително се вледени. Пак ли халюцинация? Възможно ли беше? Два дни поред? Една халюцинация беше все още приемлива, ами две? Обезпокоителното в случая беше, че сянката безспорно не беше призрак. Призраците едва ли носят кръгли шапки.

На следващия ден Жан Валжан се върна. Козет му разказа какво й се беше при чуло и привидяло. Тя се надяваше, че баща й ще я успокои, ще повдигне рамене и ще й каже: „Ех, че си ми глупавичка!“ Но Жан Валжан се угрижи.

— Има нещо в цялата тази работа — каза той.

Раздели се с нея под някакъв предлог и отиде в градината; тя забеляза, че баща й разглежда особено внимателно решетката на оградата.

През нощта Козет се събуди. Този път нямаше съмнение. Тя чуваше ясно стъпки под прозореца си, близо до входната площадка. Изтича до шпионката и я отвори. В градината действително стоеше мъж с дебела тояга в ръка. Тъкмо когато се канеше да извика, луната освети профила му. Беше баща й. Тя си легна отново и си каза: „Колко се е разтревожил!“

Жан Валжан прекара в градината цялата нощ, както и следващите две нощи. Козет го наблюдаваше през дупката на капака.

На третата нощ луната, вече нащърбена, изгря по-късно. Трябва да беше един часът след полунощ, Козет чу силен смях. Баща й я извика:

— Козет!

Тя скочи от леглото, навлече домашната си дреха и отвори прозореца.

Жан Валжан стоеше долу върху моравата.

— Събуждам те, за да те успокоя — й каза той. — Погледни. Ето твоята сянка с кръгла шапка.

И той й посочи върху моравата ясно очертана сянка с кръгла капа, която действително напомняше мъж с кръгла шапка. Беше очертанието на един кюнец с кръгъл похлупак, който стърчеше над съседния покрив.

Козет също се разсмя, всичките й мрачни предположения се пръснаха и на другия ден, докато обядваше с баща си, тя се шегуваше със злокобната градина, в която бродят сенки на кюнци.

Жан Валжан се успокои напълно, а Козет дори не обърна внимание дали кюнецът действително се намираше в посоката на сянката, която беше видяла, или й се беше сторило, че вижда, нито дали луната се намираше на същото място на небето. Не се замисли също така и за странното поведение на кюнеца, който се отдръпваше, щом съзрат сянката му, за да не би да го уловят на местопрестъплението, защото сянката безспорно се беше заличила, щом Козет се бе обърнала. В това поне й се струваше, че е съвсем сигурна.

Козет се успокои напълно. Нагледното доказателство й се стори убедително и тя въобще отстрани от главата си мисълта, че някой ходи вечер или нощем из градината.

Но няколко дни по-късно се случи нещо ново.

III
Страховете на Козет, раздухани от коментариите на Тусен

В градината, до решетката към улицата, имаше каменна пейка, скрита от погледите на любопитните зад беседка от жив плет, но ако някой минувач пожелаеше, можеше да я стигне с ръка през решетката и габровите клонки.

Една вечер през същия този месец април Жан Валжан беше излязъл, а Козет беше седнала след залез-слънце на пейката. Прохладен вятър подухна в листата на дърветата. Козет се беше замислила. В душата й постепенно нахлу безпричинна печал, непреодолимата печал, която ни наляга привечер и която лъха може би — кой знае? — от тайната на смъртта, полуразбулена в този час на деня.

Може би Фантин витаеше в мрака.

Козет стана и се заразхожда бавно из градината по мократа росна трева, мълвейки сама на себе си в някакъв меланхоличен унес:

— Наистина трябва да обувам дървени обувки за градината по това време. Иначе ще настина.

Тя се върна при пейката. Когато се наклони към нея, забеляза на мястото, където бе седяла до преди малко, един доста голям камък, който не беше там по-рано.

Козет разгледа камъка, питайки се какво ли означава това. Изведнъж й мина през ум, че камъкът не може да е дошъл от само себе си върху пейката, а сигурно някой го е сложил там, нечия ръка се е провряла през решетката. Тя се уплаши. Този път не на шега. Нямаше място за съмнение, камъкът беше налице. Тя не го докосна, побягна, без да се осмели да погледне назад, скри се в къщата и затвори тутакси с капаците, лоста и резето вратата-прозорец към входната площадка. Попита Тусен:

— Прибра ли се баща ми?

— Не още, госпожице.

(Обяснихме, че Тусен заеква. Нека ни бъде позволено да не наблягаме вече на това. Неприятно ни е звуковото предаване на един физически недъг.)

Склонен към размисъл и нощни разходки, Жан Валжан често се прибираше късно през нощта.

— Тусен — поде Козет, — нали добре залоствате вечер капаците откъм градината и не забравяте да пъхнете малките железца в халките?

— О, не се безпокойте, госпожице.

Тусен не пропускаше да затваря добре и Козет го знаеше отлично, но въпреки това добави:

— Толкова е безлюдно насам!

— Колкото до това, имате право — отвърна Тусен. — Могат да те убият, преди да си имал време да извикаш: „Ох!“ Отгоре на всичко и господарят не спи в къщи. Но не се бойте, госпожице, аз затварям прозорците като в крепост. Сами жени! Как да не трепериш от страх! Представяте ли си? Да ви се вмъкнат нощем мъже в спалнята, да ви кажат: „Млък!“ и да почнат да ви режат гръкляна. Не ми е толкова до умирането, чудо голямо, кой не умира, все някой ден ще умрем, но отвратително е да усетиш пръстите на тия типове. А освен това и ножовете им навярно са тъпи! Ах, божичко!

— Млъкнете! — каза Козет. — И затворете хубаво навсякъде.

Ужасена от мелодрамата, измислена от Тусен, а може би и от спомена за привиденията от миналата седмица, тя дори не посмя да й каже: „Идете да видите какъв е тоя камък на пейката!“, защото се боеше да отвори отново вратата към градината, да не би да влязат „мъжете“. Тя накара Тусен да залости грижливо всички врати и прозорци, да провери цялата къща от мазето до тавана, после се затвори в стаята си, дръпна резетата, погледна под леглото, легна си и спа лошо. Цяла нощ й се присънваше камъкът, голям колкото планина и пълен е пещери.

Когато слънцето изгря — изгряващото слънце има свойството да ни кара да се присмиваме на всичките си нощни страхове и колкото по-голям е бил страхът, толкова по-безгрижен е смехът, — когато слънцето изгря, Козет се събуди, стори й се, че уплахата й е била кошмар и тя си каза: „Какво ме бе прихванало! Също както миналата седмица си бях въобразила, че чувам нощем стъпки из градината! Или като сянката на кюнеца! Дали пък няма да стана някоя бъзла!“ Слънцето, което блестеше през пролуките на капаците и багреше в пурпур дамаската на завесите, я успокои до такава степен, че тя забрави всичко, дори и камъка. „Толкова е имало камък върху пейката, колкото и мъж с кръгла шапка в градината. И камъка съм бълнувала, както и всичко останало.“

Тя се облече, слезе в градината, изтича до пейката и усети, че я облива студена пот. Камъкът не беше мръднал от мястото си. Уплахата й обаче трая само миг. Това, което нощем буди ужас, денем буди любопитства.

„Чудо голямо! — каза си тя. — Чакай да видя какво има тук.“

Повдигна доста големия камък. Под него имаше нещо, което наподобяваше писмо. Бял плик. Козет го взе. Нито адрес от едната страна, нито печат от другата. Обаче пликът, макар и незапечатан, съвсем не беше празен. Вътре се виждаха листове.

Козет го отвори. Тя вече не изпитваше нито уплаха, нито любопитство, а само тревога.

Извади от плика съдържанието му, малка тетрадка с номерирани страници, на всяка от които бяха изписани по няколко реда с красив почерк, доста изтънчен, както й се стори.

Тя подири име — нямаше; подпис — липсваше. За кого беше предназначено това писмо? Вероятно за нея, защото нечия ръка го беше оставила върху нейната пейка. От кого идваше? Изпадна в плен на непреодолимо обаяние; опита се да откъсне очи от листовете, които стискаше с трепереща ръка, погледна небето, улицата, залените от светлина акации, гълъбите, които летяха над един съседен покрив, после изведнъж наведе живо очи към ръкописа и реши, че трябва да узнае какво се крие в него.

Ето какво прочете.

IV
Сърцето под камъка

„Любов — да сведеш вселената до едно-едничко същество, да възвеличиш едно-едничко същество до божество.

Любов — ангелски химн към звездите.

Колко печална е душата, терзана от любов!

Каква пустота, когато липсва съществото, което само изпълва целия свят! О, колко е вярно, че любимото същество се превръща в бог. Създателят би могъл да ревнува — и не би имало нищо чудно в това, — ако самият той не беше сътворил света за душата, а душата — за любовта.

Достатъчно е да зърнеш една усмивка под бяла шапка с лилава панделка и душата ти влиза в чертога на бляновете.

Бог е зад всичко, но всичко го скрива от нашия взор. Предметите са черни, съществата са непроницаеми. Обичаш ли едно създание, твоята любов надниква в душата му.

Някои мисли са като молитви. Има мигове, когато, както и да е застанало тялото ти, душата ти е на колене.

Разделените влюбени се опитват да се залъжат с хиляди въображаеми неща, нелишени все пак от известна реалност. Пречат им да се виждат, не могат да си пишат; тогава те изнамират какви ли не тайнствени начини на общение. Изпращат си песента на птичките, уханието на цветята, детския смях, слънчевия зрак, въздишките на вятъра, звездните лъчи, цялото мироздание. И защо не? Всичко, сътворено от Бога, е предназначено да служи на любовта. Любовта е достатъчно всесилна, за да натовари цялата природа със своите послания.

О, пролет, и ти си писмо до любимата.

Бъдещето принадлежи много повече на сърцето, отколкото на ума. Любовта е единственото нещо, което може да завладее и да изпълни вечността. Безкрайното се нуждае от неизчерпаемото.

Любовта е част от самата душа; тя е еднаква с нея по същност. И тя като нея е божествена искра, и тя като нея е неуязвима, неделима, нетленна. Огън, запален у нас, безсмъртен й безкраен огън, който нищо не може да спре, който нищо не може да угаси. Той гори дори в мозъка на костите ни, той сияе дори в небесните дълбини.

О, любов! Обожание! Наслада на две души, които се разбират, на две сърца, които се отдават, на два погледа, които проникват един в друг! Ти ще ме осениш, щастие, нали? Уединени разходки насаме! Благословени, лъчезарни дни! Присънвало ми се е понякога, че от живота на ангелите се откъсва сегиз-тогиз по някой час и слиза на земята, за да прекоси човешката съдба.

Бог не може да прибави нищо към блаженството на влюбените, освен да го продължи безконечно. След живот, прекаран в любов, вечност, прекарана в любов, е безспорно нещо повече. Но дори и Бог не може да увеличи силата на неизразимото щастие, което любовта дарява приживе на душата. Бог е пълнотата на небето; любовта е пълнотата на земното ни съществуване.

Гледате звездата по две причини, защото е сияйна и защото е непроницаема. Близо до вас обаче има по-нежно сияние и по-велика загадка — жената.

Всички, които и да сме ние, дишаме чрез някои същества. Лишат ли ни от тях, лишават ни от въздух. И ние умираме. Ужасно е да умреш от липса на любов. От недостиг на въздух за душата!

Когато любовта е разтопила и сляла две човешки същества в неземно и свято единство, те са открили тайната на живота; те са вече само двете въплъщения на една и съща съдба, двете крила на един и същ дух. Обичайте се, летете!

В деня, когато край вас мине жена, от която струи светлина, вие сте загубен. Вие обичате. Остава ви само едно: Да мислите така настойчиво за нея, че и тя да бъде принудена да мисли за вас.

Само Бог може да завърши това, което е започнала любовта.

Истинският влюбен изпада в отчаяние или възторг за една загубена ръкавица, за една намерена кърпичка, а от друга страна неговата преданост и надежди се домогват до вечността. Любовта съчетава едновременно в себе си и безкрайно голямото, и безкрайно малкото.

Ако сте камък, бъдете магнит; ако сте растение, бъдете мимоза; ако сте човек, бъдете любов.

Любовта е ненаситна. Постигнеш ли щастието, копнееш за рая; постигнеш ли рая, копнееш за небето.

О вие, които обичате, любовта ви дава всичко това. Съумейте само да го откриете. Любовта предлага това, което предлага и небето, съзерцанието, и нещо повече от това, което предлага небето — блаженството.

— Дали тя идва още в Люксембургската градина?

— Не, господине.

— В тази черква се моли, нали?

— Не идва вече тук.

— В тази къща ли живее?

— Премести се.

— Къде отиде?

— Не каза адреса.

Колко е тежко да не знаеш къде живее душата ти!

На любовта са присъщи детинщини, на другите страсти — дребнавости. Позор на страстите, които правят човека дребнав! Хвала на страстта, която го превръща в дете!

Колко странно! Около мене е нощ. Едно създание си отиде, отнасяйки със себе си небето.

О! Да лежим един до друг в същия гроб, ръка в ръка, докосвайки леко от време на време пръстите си в мрака; това би ми стигнало за вечността.

Вие, които страдате, защото обичате, обичайте още по-силно. Да умреш от любов, все едно да живееш от нея.

Обичайте. Мрачно и лъчезарно преображение е свързано с това терзание. Агония, примесена с възторжен унес.

О, радост на птиците! Те пеят, защото имат гнездо.

Любов — божествено вдъхване на райски въздух.

Проникновени сърца, мъдри умове, вземете живота такъв, какъвто Бог го е създал. Той е дълго, невнятно изпитание, подготовка за непозната участ. Тази участ, истинската, започва за човека при първото стъпало на гроба. Тогава пред него се разкрива нещо. Той почва да вижда ясно преходното. Преходното, вникнете в тази дума. Живите виждат вечното. Преходното се показва само на мъртвите. Затова, докато сте живи, обичайте и страдайте, надявайте се и съзерцавайте. Злочест, уви, е този, който е обичал само тела, форми, видими неща! Смъртта ще му отнеме всичко. Старайте се да обичате души и вие ще ги срещнете отново.

Срещнах на улицата един много беден влюбен младеж. Шапката му беше вехта, дрехата — износена; лактите му бяха продънени, обувките му — пълни с вода, а душата му — със звездни лъчи.

Да бъдеш обичан — възвишен дар! Да обичаш — още по-възвишен дар! Сърцето става героично благодарение на любовта. То запазва само това, което е чисто. Опира се само на това, което е възвишено и благородно. В него не може да покълне ни една недостойна мисъл, както върху ледник не може да поникне коприва. Душата, пречистена и ведра, недостъпна за долни страсти и вълнения, издигнала се над облаците и сенките на този свят, над безумията, над лъжата, омразата, суетата и неволите, обитава небесната синева и усеща само дълбоките подземни сътресения на съдбата, както планинските върхове усещат само земните трусове.

Слънцето би угаснало, ако на света нямаше поне един влюбен.“

V
Козет след писмото

Докато четеше писмото, Козет постепенно се унесе в мечти. Когато вдигна очи от последния ред на тетрадката — беше часът, в който хубавият офицер минаваше край тях, — той се появи тържествуващ пред градинската решетка. Стори й се отвратителен.

Тя пак се загледа в тетрадката. Почеркът й се стори пленителен. Всичко беше написано от една и съща ръка, но с различно мастило, ту много черно, ту белезникаво, както когато налеем вода в мастилницата — следователно в различни дни. Една човешка мисъл се беше изляла в тази тетрадка, въздишка след въздишка, безредно и неравномерно, без подбор, без цел, наслуки. Козет никога не беше чела подобно нещо. Този ръкопис, в който тя виждаше повече сияние, отколкото загадка, й въздействуваше като открехнато светилище. Всеки от тия тайнствени редове блестеше пред взора й и заливаше сърцето й със странна светлина. Възпитанието, което беше получила, беше пренебрегнало любовта за сметка на душата, все едно някой да ви говори за главнята, без да спомене за пламъка. Този ръкопис от петнадесет страници й разкри нежно и неочаквано какво значи любов, скръб, съдба, живот, вечност, начало, край. Сякаш нечия ръка се беше отворила и й бе хвърлила внезапно шепа зари. Тя предугаждаше в тия няколко реда пламенна, страстна, великодушна и честна натура, неотклонна воля, безпределна горест и безпределна надежда, изтерзано сърце и отприщен възторг. Какво представляваше този ръкопис? Писмо. Писмо без адрес, без име, без дата, без подпис, настойчиво и нищо неискащо, нежно послание, предназначено да бъде донесено от ангел и прочетено от девица, среща извън битието, любовно писмо от привидение до сянка. Благопристоен и изтерзан отсъствуващ, който сякаш беше готов да потърси убежище в смъртта и който изпращаше на отсъствуващата тайната на своята орис, ключа на живота, любовта. Писмо, писано пред прага на гроба, с обърнат към небето поглед. Една душа се беше сякаш изляла капка по капка в тези редове, отронени един след друг върху листа.

От кого ли бяха изпратени листовете? Кой ли ги беше писал? Козет не се поколеба нито за миг. Можеше да бъде само един човек.

Той!

В душата й отново просветна. Всичко изплува отново на повърхността. Тя изпитваше нечувана радост и дълбока тревога. Това беше той! Той й пишеше! Той беше тук! Неговата ръка се беше провряла през решетката! Докато тя го бе забравила, той я бе намерил отново! Но дали действително го беше забравила? Не! Никога! Трябва да е била безумна, ако е повярвала макар и за миг подобно нещо. Винаги го беше обичала, винаги го беше обожавала. Огънят беше покрит с пепел и беше тлял известно време, но — тя ясно съзнаваше това сега — той беше проникнал само по-надълбоко и отново избликваше и я изгаряше цяла. Тази тетрадка беше все едно пламък, прехвърлен от другата душа в нейната, и пожарът се разгаряше с нова сила. Всяка дума на ръкописа проникваше дълбоко в нея. „О, да! — казваше си тя. — Колко ми е познато всичко това! Прочела го бях вече в очите му.“

Когато препрочиташе за трети път тетрадката, лейтенант Теодюл мина повторно пред решетката и звънна с шпорите си по паважа. Козет неволно вдигна очи. Той й се стори безцветен, глупав, наивен, самонадеян, противен, нахален и много грозен. Офицерът сметна, че трябва да й се усмихне. Тя се извърна засрамена и възмутена. Идеше й да му запрати нещо по главата.

Избяга, прибра се в къщи и се затвори в стаята си, за да прочете още веднъж ръкописа, да го научи наизуст, да мисли на воля. Като се насити да го чете, тя го целуна и го скри в пазвата си.

Свършено беше, Козет отново изпадна в плен на дълбоката си неземна любов. Пред нея отново се раззина райската бездна.

Цял ден тя беше като замаяна. Почти не можеше да разсъждава, мислите й приличаха на заплетено валмо, тя се губеше в догадки, обзета от трепетна надежда. За какво? За нещо неопределено. Не смееше да си обещае нищо и не искаше да се откаже от нищо. Лицето й бледнееше, тръпки пробягваха по тялото й. В известни мигове й се струваше, че бълнува. Питаше се: „Истина ли е всичко това?“ Тогава опипваше скъпите листи под роклята си, притискаше ги до сърцето си, усещаше ръбовете им до тялото си и, ако Жан Валжан я беше зърнал отнякъде в този миг, би изтръпнал пред сияйната и непозната радост, която бликаше изпод клепачите й.

„О, да! — мислеше си тя. — Наистина е той! Писмото е действително за мене, от него!“

И беше уверена, че някаква ангелска намеса, някаква неземна случайност й беше върнала Мариус.

О, преображения на любовта! О, блянове! Неземната случайност, ангелската намеса беше всъщност топчицата хляб, хвърлена от един крадец на друг от кулата на Шарльоман до Лъвовия ров над покривите на затвора Форс.

VI
Старите са за това — да излизат навреме

Когато се свечери, Жан Валжан излезе. Козет се облече. Тя вчеса косите си, както й стоеше най-добре, и облече рокля, чиято горна част беше изрязана малко по-дълбоко от ножиците и откриваше шията й „не особено благоприлично“, както казват девойките. Всъщност нямаше нищо неприлично, а чисто и просто беше по-красиво. Тя се нагласи, без сама да знае защо.

Мислеше да излезе от къщи ли? Не.

Може би очакваше нечие посещение? Не.

Здрачът се сгъсти и Козет слезе в градината. Тусен беше заета в кухнята, чиито прозорци гледаха към задния двор.

Козет тръгна под клоните на дърветата, отстранявайки ги сегиз-тогиз с ръка, защото някои от тях се бяха навели твърде много.

Тя стигна до пейката.

Камъкът стоеше все още там.

Тя седна и сложи нежната си бяла ръка върху него, сякаш искаше да го помилва и да му благодари.

Изведнъж изпита неясното чувство, че някой стои зад нея, усещане, което човек добива, преди да е видял още когото и да било до себе си.

Тя обърна глава и се изправи.

Беше той. Гологлав, блед и отслабнал. Черните му дрехи едва се открояваха в мрака. Здрачът хвърляше синкава светлина върху хубавото му чело и скриваше очите му. От него лъхаше смъртен хлад и нощ, прибулени е неповторима кротост. Лицето му беше озарено от светлината на угасващия ден и от мисълта на отлитаща душа.

Той сякаш не беше още призрак, но не беше вече живо същество.

Беше захвърлил шапката си на няколко крачки в храсталака.

Цяла примряла, Козет сдържа вика си. Тя отстъпваше бавно назад, понеже чувствуваше, че нещо я привлича към него. Той не помръдваше. По неизразимата печал, която я обгръщаше, девойката чувствуваше очите му, опрени върху нея, макар че не ги виждаше.

Отстъпвайки назад, Козет се блъсна в някакво дърво и се облегна на него. Иначе щеше да падне.

Тогава чу гласа му. Глас, който никога още не беше чувала и чийто шепот едва-едва се различаваше сред трепета на листата.

— Простете, аз дойдох. Сърцето ми щеше да се пръсне, не можех да живея повече така, затова дойдох. Прочетохте ли писмото, което оставих под този камък? Сещахте ли се за мен? Не се бойте. Много време изтече, но спомняте ли си деня, когато ме погледнахте? Това беше в Люксембургската градина, до статуята на гладиатора. Ами деня, когато минахте край мен? Първия път беше шестнадесети юни, а втория — втори юли. Скоро ще стане година оттогава. Дълго време не бях ви виждал. Питах жената, която събира такса за столовете, тя ми каза, че също не ви виждала вече. Живеехте на улица Уест на третия етаж откъм улицата в една нова сграда. Виждате ли как зная? Следях ви. Какво друго можех да сторя? И после внезапно вие изчезнахте. Стори ми се, че веднъж минахте край мене, докато четях вестниците под колонадата на „Одеон“. Затичах се след вас. Бях се излъгал. Беше непозната жена, която имаше също като вашата шапка. Нощем идвам тук. Не се бойте, никой не ме вижда. Идвам да погледам отблизо прозорците ви. Вървя съвсем тихичко, за да не чуете, за да не се уплашите. Преди няколко вечери бях застанал зад вас, вие се обърнахте и аз побягнах. Веднъж ви чух, като пеехте. Колко щастлив се почувствувах! Нали не ви пречи, че слушам гласа ви през капаците, когато пеете? Това не може да ви навреди. Кажете, нали не може? Виждате ли, за мене вие сте неземно създание. Оставете ме да идвам от време на време при вас. Мисля, че иначе ще умра. Ако знаехте само! Аз ви обожавам! Простете ми! Говоря ви, сам не зная какво ви говоря, а това може би ви дразни. Сърдите ли ми се?

— О, майко! — промълви Козет.

И се отпусна примряла.

Той я улови, когато тя залитна, взе я в прегръдките си и я притисна плътно, без да съзнава какво прави. Държеше я, олюлявайки се сам той. Съзнанието му се замъгли; светкавици проблясваха пред притворените му очи, загуби способност да мисли. Струваше му се, че изпълнява религиозно тайнство и че извършва светотатство. Впрочем той не изпитваше ни най-малко желание към тази пленителна девойка, която притискаше до гърдите си. Беше обезумял от любов.

Тя улови ръката му и я допря до сърцето си. Той усети сгънатите листове и промълви задавено:

— Нима ме обичате?

Тя отвърна така тихо, че думите й се отрониха като едва чута въздишка:

— Мълчи! Нима не знаеш!

И скри пламналото си лице върху гърдите на възгорделия се опиянен младеж.

Той се отпусна на пейката и тя седна до него. Не намираха думи от вълнение. Звездите заблещукаха. Как се срещнаха устните им? Какво кара птичето да пее, снега да се топи, розата да разцъфва, май да се разискря, разсвета да побелява зад тъмните дървета над тръпнещия гребен на хълмовете?

Една целувка и това беше всичко.

И двамата потръпнаха, впили блеснал взор един в друг в тъмнината.

Не усещаха хладната нощ, нито ледения камък, нито влажната земя, нито мократа трева. Те се гледаха и сърцата им преливаха от любов. Уловили се бяха несъзнателно за ръце.

На нея и през ум не й минаваше да го попита през къде беше минал, как се беше вмъкнал в градината. Толкова естествено й се струваше, че той е до нея!

Понякога коляното на Мариус докосваше нейното и двамата изтръпваха от този допир.

От време на време Козет отронваше по някоя дума. Душата й тръпнеше на устните й като капка роса върху цвете.

Малко по малко те се отпуснаха. След мълчанието, което е израз на пълнотата на чувствата, дойде излиянието. Около тях се възвисяваше ясният звезден свод. Двамата млади, чисти като духове, си разказваха всичко. И мечтите, и опияненията си, и възторзите, и бляновете, и отчаянието, как се бяха обичали един друг отдалеч, как бяха жадували един за друг, как бяха тъгували, когато не можеха вече да се виждат. Повериха си, чувствувайки се съвършено близки — едва ли биха могли да изпитат занапред по-голяма задушевност, — най-съкровените си мисли, най-затаените си чувства. Вярващи чистосърдечно в илюзиите си, те споделяха помежду си всичко, което любовта, младостта и неотшумялото още детство им нашепваха. Двете им сърца се изляха едно в друго, така че само след час младежът притежаваше душата на девойката, а девойката — душата на младежа. Те се опознаха взаимно, очароваха се, заплениха се.

Когато свършиха, когато си казаха всичко, тя облегна глава на рамото му и го попита:

— Как се казвате?

— Мариус, а вие?

— Козет.

Книга шеста
Малкият Гаврош

I
Лошата шега на вятъра

След 1823 година, когато ханчето в Монфермей започна постепенно да запада и да затъва не в бездната на разорението, а в помийната яма на дребните дългове, съпрузите Тенардие се бяха сдобили е още две деца, и двете момчета. Така им станаха всичко пет: две дъщери и трима сина. Прекалено много.

Тенардиерица се беше отървала от последните две, докато бяха още съвсем невръстни, и то с рядко удоволствие.

Думата „отървавам се“ е напълно подходяща за случая. Тази жена беше запазила само частица от човешката си природа. Има не един пример за подобни явления. Също както съпругата на маршал дьо ла Мот-Уданкур Тенардиерица беше майка само за дъщерите си. Майчинските й чувства не се разпростираха отвъд тях. Ненавистта й към човешкия род започваше от собствените й момчета. Настръхналата й омраза ограждаше със зловещи урви сърцето й от синовете й. Както видяхме, тя не можеше да понася най-големия от тях. Мразеше и другите двама. Защо? Просто така. Най-страшният довод и най-неоспоримият отговор: „Просто така.“

— Притрябвали ми са тия пискуни! — казваше тази майка.

Нека поясним по какъв начин на съпрузите Тенардие се беше удало да се освободят от двете си последни деца, и при това съвсем не без облага.

Преди малко споменахме за Маньон. Тя бе същата, която успя да измъкне от стария Жилнорман издръжка за двете си деца. Тя живееше на кея на Селестините, до пресечката със старата улица Пти-Мюск, Тази улица направи всичко възможно, за да смени лошата си слава с уханно име. Спомняте си за страшната епидемия от дифтерит, която опустоши преди тридесет и пет години крайбрежните квартали в Париж. Тогава науката се възползува от нея, за да изпробва масовото впръскване на стипца, което днес е заменено така ефикасно с намазване на гърлото с йодова тинктура. По време на тази епидемия Маньон загуби в един и същи ден още съвсем мънички двете си момченца — едното сутринта, другото вечерта. Това беше тежък удар. Децата бяха особено ценни за майката. Те представляваха осемдесет франка месечен доход. Господин Барж, пенсиониран съдебен пристав, живеещ на улица Роа-дьо-Сисил, изплащаше редовно от името на господин Жилнорман като негов пълномощник тези осемдесет франка. Ведно с децата щеше да бъде погребана и рентата. Маньон потърси някакъв изход. В подмолното дружество на злото, към което се числеше тя, нищо не оставаше скрито, но членовете му пазеха взаимните си тайни и се подпомагаха. Маньон имаше нужда от две деца. Те се намериха у Тенардиерица. Същият пол, същата възраст. Добро разрешение за едната страна, изгодно пласиране за другата. Малките Тенардие станаха деца на Маньон. Маньон напусна кея на Селестините и се установи на улица Клошперс. В Париж е достатъчно да смениш улицата, за да промениш и самоличността си.

Понеже гражданските власти не бяха в течение на случая, те не направиха никакви възражения и замяната се извърши от просто по-просто. Само че Тенардиерица поиска десет франка месечно срещу заетите деца и Маньон не само й ги обеща, но й ги плащаше най-добросъвестно. От само себе си се разбира, че господин Жилнорман продължаваше да внася дължимата сума. Два пъти годишно той идваше да види децата. Изобщо не забеляза подменяването.

— Колко много ви приличат, господине! — казваше Маньон.

Тенардие, комуто превъплъщенията се удаваха лесно, се възползува от този случай, за да стане Жондрет.

Двете му дъщери и Гаврош едва ли бяха имали време да забележат, че имат братчета. Стигне ли се до известно стъпало в нищетата, човек става равнодушен като призрак и другите хора му се струват привидения. Тогава дори най-близките ви изглеждат неясни сенки, които едва се открояват на мъглявия фон на живота и лесно се сливат отново с невидимото.

Вечерта, когато предаде двете си деца на Маньон с нескритото желание да се откаже завинаги от тях, Тенардиерица изпита или се престори, че изпитва известни угризения. Тя каза на мъжа си:

— Ами че това значи да захвърлим собствените си деца!

Надменен и безстрастен, Тенардие успокои угризенията й е думите:

— Жан-Жак Русо е изоставил всичките си деца.

Майката мина от угризението към безпокойството:

— Ами ако полицията се залови с нас? Я ми кажи, господин Тенардие, разрешено ли е това, което направихме?

— Всичко е разрешено — отвърна Тенардие. — Никой нищо няма да разбере. Пък и да ти кажа ли, никой няма да седне да се занимава с деца, които нямат пукнат грош!

Маньон беше, така да се каже, изтънчена престъпница. Тя се докарваше много. Споделяше грозното си, превзето мебелирано жилище с пофранцузена англичанка, ловка крадла. Тази англичанка, станала парижанка, която се радваше на известно доверие благодарение на широките си връзки, беше пряко замесена в кражбата на старинните монети от библиотеката и брилянтите на госпожица Марс и по-късно стана известна личност в съдебните преписки. Наричаха я мамзел Мис.

Попадналите при Маньон дечица не можеха да се оплачат. Понеже имаха зад гърба си осемдесет франка, те бяха обградени с грижи, както всеки източник на облаги. Не лошо облечени, не лошо хранени, гледани едва ли не като „малки господа“, те бяха много по-добре при неистинската си майка, отколкото при истинската. Маньон се преструваше на дама и не говореше на апашки жаргон пред тях.

Така те преживяха няколко години. Тенардие им предричаше добро бъдеше. Веднъж, когато Маньон му даваше обещаните десет франка на месец, той й подхвърли:

— Не ще е зле „баща им“ да се погрижи за образованието им.

Но ето че внезапно тези клети дечица, които дотогава бяха галеници на лошата си орис, бяха неочаквано изхвърлени в живота и принудени да се сблъскат с него.

Масовите арести на злосторници, както например задържането на злодеите от бърлогата Жондрет, придружени от неизбежни обиски и изпращане в затвора, са истинско бедствие за тези гнусни противообществени подмолни слоеве, които виреят под законното общество. Подобно произшествие предизвиква най-неочаквани срутвания в техния подземен свят. Провалът на Тенардие повлече провала на Маньон.

Един прекрасен ден, не много след като Маньон бе връчила на Епонин записката, отнасяща се до улица Плюме, полицията внезапно довтаса на улица Клошперс. Арестуваха Маньон, арестуваха и мамзел Мис, а и всички съмнителни съквартиранти бяха пъхнати в коша. През това време двете момченца играеха в нечий заден двор и съвсем не подозираха за полицейското нашествие. Когато поискаха да се приберат, намериха вратата затворена, а къщата — празна. Кърпачът от дюкянчето насреща ги извика и им даде едно листче, което „майка им“ беше оставила за тях. На листчето беше написан адресът: „Господин Барж, пълномощник, улица Роа-дьо-Сисил №8.“ Кърпачът им каза:

— Вече не живеете тук. Идете на този адрес. Съвсем близо е. Първата улица вляво. Покажете това листче и там ще ви упътят.

Двете деца тръгнаха. По-голямото водеше за ръка по-малкото и държеше в ръчичка листчето, което трябваше да им служи за пътеводител. Студено му беше. Премръзналите пръстчета на детето бяха изтръпнали и не държаха здраво листчето. При ъгъла на улица Клошперс внезапно духна вятър и го изтръгна от ръката му. Смрачаваше се и момченцето не можа да го намери.

Тогава двете деца заскитаха наслуки по улиците.

II
Малкият Гаврош извлича полза от Наполеон Велики

Напролет остър, студен вятър често пронизва Париж и макар и да не вледенява в истинския смисъл на думата, кара ви здравата да зъзнете. Този северен вятър, който помрачава най-хубавите пролетни дни, е подобен на ледената въздушна струя, промъкваща се в затоплената стая през пролуките на прозорците или през не добре затворената врата. Като че ли някой е забравил полуотворена тъмната врата на зимата и сега духа от нея. През пролетта на 1832 година, когато избухна първата голяма епидемия в Европа през този век, севернякът беше по-остър и по-пронизващ от когато и да било. Беше се открехнала врата, по-вледеняваща от вратата на зимата — вратата на гроба. Севернякът разнасяше диханието на холерата.

От гледна точка на метеорологията тези студени ветрове се отличаваха с една особеност — те съвсем не изключваха силното натрупване на електричество в атмосферата. По това време избухваха често бури, придружени със светкавици и гръмотевици.

Една вечер севернякът духаше така безмилостно, сякаш се беше завърнал януари. Гражданите бяха навлекли отново зимните си палта. Малкият Гаврош, винаги весел и зъзнещ под дрипите си, се беше прехласнал пред дюкянчето на един бръснаро-фризьор в околностите на Орм-Сен-Жерве. Той се беше пременил с женски вълнен шал, докопан кой знае откъде, и го беше омотал около врата си. Гаврош, изглежда, се любуваше на една младоженка от восък с дълбоко деколте и с портокалови цветчета в косите. Тя се въртеше между две големи лампи зад стъклото на витрината и показваше усмивката си на минувачите. Но момчето всъщност разглеждаше дюкянчето, за да види дали не може да „задигне“ от витрината някой калъп сапун, който после щеше да препродаде за едно су на „бръснарите“ от предградията. Често си изкарваше обеда с такива сапуни. Той наричаше този вид работа, за която беше специално надарен, „бръснене на бръснарите“.

Докато се любуваше на младоженката и поглеждаше крадешком калъпа сапун, той си мърмореше:

— Вторник. Не е вторник. Дали е вторник? Може би. Да, вторник е.

Никога не можа да се разбере за какво се отнасяше този монолог.

Ако случайно ставаше дума за последния път, когато беше вечерял, то това се беше случило преди три дни, защото сега беше петък.

В затопленото от разпалената печка дюкянче бръснарят се въртеше около клиента си и поглеждаше от време на време изпод вежди врага — замръзналото безочливо гаменче, което бе пъхнало двете си ръце в джобовете, но умът му явно не стоеше мирно.

Гаврош все още съзерцаваше младоженката, витрината и уиндзорските сапуни, когато две по-малки от него деца, неравни на ръст, облечени доста спретнато, едното като че ли седемгодишно, другото пет, завъртяха плахо ръчката и влязоха в дюкянчето, искайки нещо, може би милостиня, с плачлив глас, който приличаше по-скоро на хленч, отколкото на молба. Те говореха едно през друго, неразбираемо, защото хълцанията прекъсваха гласа на по-малкото, а зъбите на по-голямото тракаха от студ. Бръснарят се извърна разярен и без да оставя бръснача, бутайки голямото с лявата си ръка, а малкото с коляното си, ги изтласка и двете на улицата, като затвори вратата след тях.

— Да изстудяват хората за тоя, дето духа!

Двете деца пак тръгнаха плачешком. Надвисна облак, заваля.

Гаврош изтича след децата и ги заговори:

— Какво има, сополанковци?

— Не знаем къде да нощуваме — отвърна по-голямото.

— Само това ли? Чудо голямо — каза Гаврош. — Плаче ли се за такова нещо? Ех, че сте ми глупавички!

И насмешлив, съзнаващ превъзходството си, той каза покровителствено с властен и разнежен глас:

— Елате с мене, малчуганчета!

— Добре, господине — каза по-голямото.

И двете деца тръгнаха след него, както биха тръгнали след самия архиепископ. Те не плачеха вече.

Гаврош пое с тях по улица Сент-Антоан към Бастилията.

Докато крачеше, той се обърна и хвърли възмутен поглед към бръснарницата.

— Безсърдечен рибок! — измърмори той. — Сигурно е англичан!

Като видя децата, наредени едно зад друго, начело с Гаврош, една девойка се изкикоти високо. В смеха й нямаше нищо почтително към компанията.

— Здравейте, мамзел За всички — подхвърли й Гаврош.

Малко по-късно той пак се сети за бръснаря и добави:

— Сбърках животното. Не рибок, а смок. Ей, бръснарю, ще потърся някой железар и ще ти окача хлопатарка на опашката!

Бръснарят го настрои нападателно. Прескачайки канавката, той подметна закачка на една брадата портиерка, с метла в ръка, достойна да срещне Фауст на Брокен[1].

— С коня си ли излизате, госпожо?

В същото време опръска с кал лачените ботуши на един минувач.

— Ах, обеснико! — извика ядосан минувачът.

Гаврош подаде носа си от шала.

— Оплаквате ли се от някого?

— От тебе — изсумтя минувачът.

— Гишето е затворено. Не приемам вече оплаквания — заяви Гаврош.

Междувременно, докато се изкачваха по улицата, Гаврош съгледа под един вход тринадесет-четиринадесет годишно просякинче, с толкова къса рокличка, че се виждаха коленете му. Момичето беше много израсло за нея. Бързото растене в известна възраст играе подобни номера. Полата става къса, щом голотата стане неприлична.

— Горкото момиче! То няма даже гащи! Дръж, вземи поне това!

И като отви топлия вълнен шал от шията си, той наметна мършавите посинели рамене на момичето; така шалът си възвърна своето първоначално предназначение.

Момиченцето погледна Гаврош изненадано и прие мълком подаръка. Когато бедният достигне известна степен на нищета, той затъпява и вече нито се оплаква от лошото, нито благодари за доброто.

След като стори това, Гаврош се разтресе от студ.

— Б-р-р-р!

Той трепереше по-силно от свети Мартин, който поне беше задържал половината си наметка.

При неговото „Б-р-р-р!“ дъждът сякаш се ожесточи и почна да се лее като из ведро. Лошото небе наказва така добрите постъпки.

— А, какво значи това? Вали, та се къса! Бога ми, ако продължава така, ще престана да плащам за водата!

И той закрачи отново.

— Все едно! — додаде Гаврош, поглеждайки просякинчето, което се беше свило на кълбо под шала. — Тая поне си има сега знаменито кожено палто!

После погледна облака и извика:

— Сбара ви!

Децата вървяха по петите му.

Когато минаха край една гъста желязна мрежа, отличителен белег на хлебарниците — хлябът се крие като злато зад железни решетки, — Гаврош се обърна към децата:

— Ей, хлапета, вечеряли ли сте?

— От сутринта не сме хапвали нищо, господине — отвърна по-голямото.

— Че нямате ли си баща и майка? — попита наставнически той.

— Извинете, господине, имаме си мама и татко, но не знаем къде са.

— Понякога е по-добре да не знаеш къде са, отколкото да знаеш — заяви Гаврош, който беше философ.

— Два часа вече ходим — продължи по-голямото, — ровихме край камъните покрай пътя, но не намерихме нищо.

— Много добре ми е известно — забеляза Гаврош. — Кучетата изяждат всичко.

После помълча и продължи:

— Ах, загубихме си създателите! Не знаем къде са се дянали. Не бива така, момченца. Глупаво е да се губят възрастни хора. Тъй или иначе трябва да се гризка.

Впрочем той не разпитваше децата. Да нямаш дом, какво по-обикновено от това?

По-голямото момченце, възвърнало си бързо и леело детското безгрижие, възкликна:

— Колко чудно все пак! Мама беше казала, че ще ни води да вземем светена върба на Цветница!

— Бабината ти трънкина! — забеляза Гаврош.

— Мама е истинска госпожа и живее с мамзел Мис.

— Тинтири-минтири! — отвърна Гаврош.

Той обаче се беше спрял и от няколко минути опипваше и пребъркваше всички скривалища на дрипите си.

Най-сетне вдигна глава с изражение, което трябваше да бъде само доволно, но се оказа победоносно.

— Спокойствие, малчугани. Ще има вечеря и за трима ни.

И той измъкна едно су от джоба си.

Без да даде на малчуганите време да се учудят, той ги бутна и двете в хлебарницата и сложи монетата върху тезгяха.

— Момче, хляб за пет сантима!

Хлебарят, самият собственик, взе хляб и нож.

— На три парчета, момче! — поръча Гаврош и прибави гордо: — Нали сме трима.

И като видя, че хлебарят, след като изгледа тримата си клиенти, посегна към един черен хляб, той пъхна пръст в носа си и вдъхна така властно, като че ли бе Фридрих Велики и имаше на върха на палеца си щипка тютюн. После кресна възмутено право в лицето на хлебаря:

— Квойтуй?

Предупреждаваме читателите, изкушени да разпознаят в този възклик на Гаврош някоя руска или полска дума или някой от дивашките викове, които червенокожите си подхвърлят в степта от единия към другия бряг на реката, че това е дума, произнасяна от тях, нашите читатели, всеки ден вместо изречението: „Какво е това.“ Хлебарят разбра прекрасно Гаврош и отговори:

— Хляб, какво! Много хубав второкачествен хляб.

— Искаш да кажеш просеник — отвърна спокойно Гаврош със студен и презрителен тон. — Бял хляб, момче! Чисто бял! Черпя!

Хлебарят неволно се усмихна и докато режеше белия хляб, ги изгледа състрадателно. Гаврош се засегна.

— Ей, фурно, на метър ли ще ни купуваш?

Наставени един до друг, тричките правеха горе-долу два метра.

Когато отряза хляба, хлебарят прибра парите, а Гаврош каза на децата:

— Гризкайте.

Те го погледнаха озадачени.

Той се разсмя.

— Ох, забравих! Те не разбират още. Толкова са малки! Яжте — повтори той, подавайки им същевременно по едно парче хляб.

И като си помисли, че големият, който му изглеждаше по-достоен да разговаря с него, заслужаваше малко поощрение, за да се освободи от всякакво колебание и да задоволи глада си, той добави, подавайки му по-голямото парче:

— Напъхай това в човката си.

Едното парче беше по-малко от другите две. Той го задържа за себе си.

Клетите дечица бяха много изгладнели, а и Гаврош не по-малко от тях. Те отхапваха лакомо големи залъци и продължаваха да стърчат в дюкянчето. След като си получи парите, хлебарят ги гледаше недоволно.

— Да си идем пак на улицата — предложи Гаврош.

И те поеха към Бастилията.

От време на време, когато минаваха край някоя осветена витрина, малкото момченце се спираше, за да погледне колко е часът на оловното часовниче, закачено с връв на врата му.

— Ама че буначе! — казваше Гаврош. А след това промърморваше през зъби: — Все пак, ако бяха мои, бих ги пазил по-хубаво.

Тъкмо когато довършваха хляба и стигнаха до ъгъла на мрачната улица Бале, в дъното на която личи ниската неприветлива врата на затвора Форс, някой се приближи до Гаврош.

— Я виж, ти ли си, Гаврош?

— Охо! Ти ли си, Монпарнас? — каза в отговор Гаврош.

Един мъж беше заговорил момчето и този мъж беше не друг, а Монпарнас, със сини очила и необичайно облекло, недостатъчно обаче променен, за да не го познае Гаврош.

— И таз си я бива! — възкликна Гаврош. — Наметка с цвят на лапа от ленено семе и сини очила като доктор. Не ти липсва вкус, честна апашка дума!

— Шт! Не кряскай толкова! — предупреди го Монпарнас.

И той го дръпна живо извън осветеното от магазините пространство.

Двете момченца вървяха машинално след тях, уловени за ръчичка. Те се мушнаха под черната стряха на една пътна врата, за да се скрият от погледите и дъжда.

— Знаеш ли закъде съм се запътил? — попита Монпарнас.

— За манастира Неволно възнесение[2] — отвърна Гаврош.

— Шегобиец! — И Монпарнас додаде: — Отивам да търся Бабе.

— Аха! Значи, тя се казва Бабет?

Монпарнас сниши глас:

— Не тя, а той.

— Нашият Бабе ли?

— Той, същият.

— Аз мислех, че е в пандиза.

— Отпандизи се.

И Монпарнас разказа набързо на момчето, че същата сутрин, преместен в затвора Консиержри, Бабе успял да се изплъзне, като завил наляво вместо надясно по „коридора за разследване“.

Гаврош се възхити от досетливостта му.

— Майстор и половина!

Монпарнас прибави няколко подробности около бягството на Бабе и заключи:

— О, това далеч не е всичко!

Докато го слушаше, Гаврош хвана бастунчето, което Монпарнас държеше в ръка. Той измъкна несъзнателно дръжката и откри лъскавото острие на кама.

— Охо! — възкликна Гаврош, отдръпвайки се живо от камата. — Ти си си взел и жандара, само че облечен в цивилни дрехи.

Монпарнас намигна.

— Тю да му се не види! — не млъкваше Гаврош. — С фантета ли имаш намерение да се биеш?

— Нищо не се знае — отвърна невъзмутимо Монпарнас. — Никога не е зле да имаш карфица у себе си.

Гаврош настоя:

— Но какво ще правиш тази нощ?

Монпарнас отново придоби сериозен тон и изсъска:

— Все нещичко. — После внезапно смени темата: — Чакай, добре, че се сетих!

— Какво има?

— Да ти кажа какво ми се случи оня ден. Представи си, срещам някакъв буржоа. Тръсва ми едно конско евангелие и портфейл. Слагам и двете в джоба си. Само миг след това бъркам в джоба, а там — нищо.

— Освен конското — подхвърли Гаврош.

— Ами ти накъде си се запътил? — запита Монпарнас.

Гаврош посочи двете си протежета.

— Да ги сложа да нанкат.

— И къде ще спят?

— У мене!

— У тебе ли?

— У мене.

— Нима имаш квартира?

— Да, имам.

— Къде ти е квартирата?

— В слона — отвърна Гаврош.

Макар че по природа не беше склонен към удивление, Монпарнас не можа да не възкликне:

— В слона ли!

— Ами че да, в слона! — отвърна Гаврош. — Квоотуй?

Това е пак говорим израз, който никой не пише, но всеки произнася и означава: „Какво от това?“

Дълбокомислената забележка на момченцето възвърна на Монпарнас спокойствието и здравия смисъл. Той като че ли изпита по-голямо уважение към квартирата на Гаврош.

— Всъщност защо не, в слона… Е какво, добре ли си там?

— Отлично! — отвърна Гаврош. — Истина ти казвам, превъзходно. Няма такива мръсни ветрове както под мостовете.

— Как се вмъкваш?

— Така, вмъквам се.

Дупка ли има?

— Разбира се! Само че да не казваш никому! Точно между предните крака. Фантоците не я знаят.

— И ти се покатерваш? Аха, разбирам.

— Подигам се на ръце. Раз-два и ме няма никакъв. — Гаврош помълча и добави: — А за малките имам стълба.

— Къде, дявол взел те, си набарал тия мъничета? — засмя се Монпарнас.

— Един бръснар ми ги подари — отвърна Гаврош без много обяснения.

Междувременно Монпарнас се сети за нещо.

— Ти ме позна много лесно — каза той.

После извади от джоба си два малки предмета, които бяха чисто и просто цеви от пера, обвити в памук, и пъхна по едно от тях във всяка ноздра. Това преобрази носа му.

— Виж, това те променя — забеляза Гаврош. — Така не си толкова грозен. Би трябвало винаги да ги носиш.

Монпарнас беше красив момък, но Гаврош се шегуваше.

— Не се занасяй — каза Монпарнас. — Как ме намираш сега?

Той беше изменил и гласа си. Само за миг стана неузнаваем.

— О, покажи ни Порришинел! — помоли го Гаврош.

Двете малчуганчета, които до този миг не слушаха разговора и усилено човъркаха с пръстчета носовете си, се доближиха, като чуха това име, и се загледаха в Монпарнас с радостно възхищение.

За съжаление Монпарнас беше угрижен.

Той сложи ръка върху рамото на Гаврош и му каза натъртено:

— Слушай какво ще ти кажа, моето момче. Ако се разхождах по площада с моите дог, даг и диг и ако ми бяхте хвърлили десет су, не бих се отказал да побачкам малко, но сега не сме Сирни заговезни.

Това непонятно изречение произведе странно въздействие върху момчето. То се извърна чевръсто, блестящите му черни очи се плъзнаха внимателно наоколо и то забеляза на няколко крачки от тях извърнат гърбом полицейски сержант. Гаврош възкликна неволно:

— Аха! Добре! — После сподави възклицанието си и разтърси ръката на Монпарнас. — Е хайде, лека нощ. Аз си отивам в слона с моите дечурлига. В случай, че ти дотрябвам някоя нощ, ще ме намериш там. Живея в мецанина. Няма портиер. Търси господин Гаврош.

— Добре — отговори Монпарнас.

И те се разделиха, като Монпарнас се запъти към Гревския площад, а Гаврош към Бастилията. Петгодишното момченце, влачено от братчето си, което на свой ред се влачеше след Гаврош, извърна няколко пъти глава, за да види отдалечаващия се „Порришинел“.

Загадъчната фраза, с която Монпарнас предупреди Гаврош за присъствието на градския сержант, съдържаше само един ключ — пет-шест пъти повтореното буквосъчетание „диг“. Това буквосъчетание, произнесено не отделно, а изкусно вмъкнато сред думите на изречението, означаваше: „Внимание, не можем да говорим свободно.“ Освен това изречението на Монпарнас включваше един литературен израз, който убягна на Гаврош; „моите дог, даг и диг“, думи от жаргона на затвора Тампл, които означаваха: „кучето, ножа и жена ми“, често използуван израз в средите на шутовете и палячовците на великия век, когато Молиер пишеше, а Кало рисуваше.

Преди двадесетина години в югоизточния ъгъл на площад Бастилия до пристанището на канала, прокопан там, където се намираше някогашният ров около крепостта-затвор, се виждаше все още странният паметник, който навярно вече се е заличил от паметта на парижаните, макар че заслужаваше да остави известни следи, тъй като въплъщаваше мисълта на „члена на Института, главнокомандуващ египетската армия“.

Нарекохме го паметник, макар че това по-скоро беше макет. Но този макет, чудна наброска, грандиозен труп на Наполеоновата идея, отвеяна и отнесена далеч от нас от две-три последователни вихрушки, беше станал исторически и беше придобил завършен вид, който противоречеше на временното му предназначение. Макетът представляваше слон, висок четиридесет стъпки, изграден от зидария и дърво, с куличка на гърба, която приличаше на къщичка, на времето боядисана в зелено от един бояджия, а сега в черно от небето.

Дъждовете и времето. В този пуст и открит ъгъл на площада широкото чело на колоса, хоботът му, зъбите, куличката, огромното му туловище, четирите крака, подобни на колони, очертаваха на звездното небе необикновен и страшен силует. Човек се чудеше какво ли може да бъде това. Този слон беше донякъде символ на народната сила. Мрачна, загадъчна и необхватна. Могъщ, осезаем призрак, изправен до невидимия призрак на Бастилията.

Малцина чужденци идваха да го разгледат и никой минувач не хвърляше поглед към него. Той се рушеше. С всеки сезон мазилката по хълбоците на слона се къртеше и зинваха грозни рани. „Едилите“[3], както се казва сред изящното общество на салоните, го бяха забравили веднага след 1814 година. Той стърчеше, в своя ъгъл безрадостен, недъгав, изложен на разрушение, ограден с прогнил стобор, обичайна спирка на пияните кочияши. Пукнатини криволичеха по търбуха му, от опашката му се подаваше летва, между краката му растяха високи треви. И понеже нивото на площада около него постепенно се повишаваше благодарение на бавното и непрестанно наслояване на пръст, което незабелязано повдига почвата на големите градове, той беше останал по-ниско, като че ли земята под него потъваше. Беше мръсен, изоставен, неприветлив и надменен, неугледен за очите на буржоата, навяващ печал у мислителя. Мръсна грамада, която скоро ще бъде разчистена, но същевременно царствена грамада, която скоро ще бъде развенчана.

Както казахме, нощем слонът придобиваше съвсем друг вид. Нощта е естествената среда за всичко сродно на мрака. Щом се здрачеше, старият слон се преобразяваше. Той се възправяше невъзмутим и страшен в зловещата тишина на нощта. Понеже принадлежеше на миналото, той принадлежеше и на тъмнината. Мракът подхождаше на величавата му осанка.

Този грубоват, тромав, тежък и суров, паметник, почти безформен, но безспорно величествен, белязан с диво, гордо достойнство, изчезна, за да може днес спокойно да се шири исполинската печка с кюнец, издигната на мястото на мрачния зандан с девет кули, горе-долу както буржоазията измести феодалната аристокрация.

Какво по-естествено, че печката се яви символ на епоха, чиято мощ се корени в парния котел? Тази епоха ще отшуми, тя дори отшумява вече. Хората започват да разбират, че макар в парния котел да се крие сила, истинското могъщество е присъщо само на човешкия мозък. Или с други думи, не локомотивите увличат и водят света напред, а идеите. Впрегнете идеите в локомотивите и ще уредите въпроса. Но не вземайте конете за конници.

Както и да е, за да се върнем отново на площад Бастилия, трябва да кажем следното: създателят на слона само с гипс беше успял да изгради величествена творба. Създателят на печката с кюнеца дори от бронз успя да излее нещо съвсем жалко.

Този кюнец, който бе кръстен с гръмкото име Юлска колона, този несполучлив паметник на неуспяла революция в 1832 година беше затулен все още с огромна ризница от скели, за която ние лично съжаляваме, както и от обширен дъсчен стобор, който още повече изолираше слона.

Към това именно кътче на площада, осветено едва-едва от отблясъците на отдалечен фенер, се запъти хлапакът с двамата малчугани.

Нека читателят ни позволи да прекъснем тук разказа си и да припомним, че този епизод е взет от самата действителност, защото преди двадесетина години изправителната полиция осъди едно момче, обвинено в скитничество и увреждане на обществени паметници, защото го бе уловило, че нощува в търбуха на слона при Бастилията.

След като припомнихме тази действителна случка, да минем по-нататък.

Когато приближиха колоса, Гаврош си даде сметка какво силно впечатление може да направи безкрайно голямото върху безкрайно малкото, затова каза:

— Не се бойте, сополанковци!

После той се промъкна през една пролука на стобора, ограждащ слона, и помогна на децата да се покатерят през отвора. Леко уплашени, те вървяха след Гаврош, без да кажат нито дума, поверили съдбата си на това дребно дрипаво провидение, което им бе дало хляб и им бе обещало подслон.

До стобора беше оставена стълба, която денем служеше на работниците от съседния дървен склад. Гаврош я изправи с изумителна лекота и я опря на един от краката на слона. Той закрепи горния край на стълбата близо до зеещата тъмна дупка в корема на колоса.

Гаврош посочи стълбата и тъмния отвор на гостенчетата си и ги подкани:

— Качвайте се и влизайте!

Двете момченца се спогледаха ужасени.

— Страх ли ви е, хлапета? — извика Гаврош. — Ей сега ще видите как става — добави той.

После се вкопчи в грапавия крак на слона и само след миг, без да благоволи да използува стълбата, стигна до процепа. Вмъкна се като гущер в него, изчезна и малко след това двете деца зърнаха смътно бледото му лице, което се показа на ръба на изпълнената с мрак дупка като неясно, белезникаво петно.

— Ето, видяхте ли? — извика той. — Хайде, качвайте се, бебчета! Ще видите колко хубаво е тук. Качи се първо ти — обърна се той към по-голямото. — Ще ти подам ръка.

Момченцата се посбутаха с рамене. Гаврош ги плашеше и същевременно им вдъхваше доверие. Освен това навън валеше много силно. Голямото дете се престраши. По-малкото пък, като видя, че братчето му се качва, а то остава съвсем само между лапите на този огромен звяр, едва не се разрева, но не посмя.

По-голямото дете се изкачваше колебливо по стълбата, а Гаврош го насърчаваше, както майсторът по фехтовка подвиква на учениците си или мулетарят на мулетата си:

— Не се бой!

— А така!

— Точно тъй!

— Стъпи тук!

— Улови се там!

— По-смело!

Когато момченцето се приближи достатъчно, той се присегна, улови го здраво за ръката и го примъкна към себе си.

— Държиш ли се?

Момченцето мина през отвора.

— А сега, чакай тука — каза Гаврош. — Благоволете да седнете, господине!

И като се провря ловко през дупката, точно както се беше вмъкнал, той се плъзна като маймуна по крака на слона, скочи прав върху тревата, сграбчи петгодишното дете през кръста и го закрепи на средата на стълбата; после се заизкачва след него и викна на голямкото:

— Аз ще го бутам, а ти ще го теглиш нагоре.

Само след миг и малкото момченце след много бутане, дърпане, теглене се озова горе. Натъпкаха го в дупката, преди да има време да се опомни. Гаврош се пъхна след него, отблъсна с пета стълбата, която падна върху моравката, плесна с ръце и извика:

— Ето ни вътре! Да живее генерал Лафайет!

Когато възторгът му стихна, той добави:

— Сега сте мои гости, малчуганчета.

Гаврош беше действително у дома си.

О, колко неочаквано безполезното става полезно! О, милосърдие на големите творби! Добросърдечие на исполините! Огромният паметник, в който бе взидана една мисъл на императора, се беше превърнал в убежище на едно гаменче. Колосът беше приел и подслонил детето. Празнично наконтените буржоа, които минаваха пред слона на площад Бастилия, го оглеждаха презрително с изпъкналите си очи и подхвърляха самодоволно:

— За какво ли пък служи това?

А то служеше да спаси от студ, мраз, град и дъжд, да предпази от зимната хала, от спането в калта, което причинява треска, и от спането в снега, което причинява смърт, едно малко създание без баща и майка, без хляб, без дреха, без покрив. То служеше да приюти невинното, отхвърлено от обществото дете. Служеше да намали поне отчасти обществената вина. Беше убежище, отворено за този, за когото всички врати бяха затворени. Като че ли старият жалък мастодонт, въшлясал и забравен, покрит с брадавици, плесен и язви, разклатен, червясал, изоставен, обречен на разруха, исполин-просяк, измолващ напразно посред кръстопътя милостинята на някой благосклонен поглед, се беше съжалил над друго просяче, клет пигмей, което ходеше босо, без покрив над главата си, свирейки с пръсти, облечено в дрипи, нахранено с отпадъци. За това служеше слонът при Бастилията. Бог бе подел Наполеоновата идея, пренебрегната от хората. Това, което трябваше да стане забележителност, се превърна в нещо величествено. Императорът щеше да има нужда от порфир, бронз, желязо, злато и мрамор, за да осъществи замисъла си. Бог се беше задоволил с овехтелия макет от дъски, греди и гипс. Императорът беше имал едно гениално хрумване. Той искаше в този брониран титанически слон с вдигнат хобот и куличка на гърба, с бликащи околовръст в подножието му весели живителни струи да въплъти народа. Бог беше сторил нещо по-велико: той беше приютил в него едно дете.

Дупката, през която се беше вмъкнал Гаврош, беше едва видима отвън пукнатина, потулена, както казахме, в корема на слона, така тясна, че само малчугани и котки можеха да се проврат през нея.

— Да кажем най-напред на портиера, че ни няма у дома — заяви Гаврош.

Той потъна уверено в мрака, като собственик, който познава добре жилището си, взе някаква дъска и запуши отвора.

После пак се загуби в тъмното. Децата чуха драсването на клечка кибрит във фосфорната бутилка. Химическият кибрит не беше още изнамерен. Запалката „Фюмада“ представляваше голям напредък за епохата.

Внезапната светлина ги накара да зажумят. Гаврош беше запалил върха на потопен в смола фитил, носещ името „зимничен плъх“. Зимничният плъх повече пушеше, отколкото осветяваше. Той очерта смътно вътрешността на слона.

Двете гостенчета на Гаврош се огледаха и изпитаха чувството, което би изпитал човек, затворен в голямата Хайделбергска бъчва или по-право, което е изпитал Йон в утробата на библейския кит. Пред тях околовръст се възправяше огромен скелет. Над главите им се виждаше дебела кафява греда, от която излизаха масивни извити преди — също като гръбначен стълб с ребра. По тях висяха подобно на вътрешности гипсови сталактити, а опънатите надълго от ребро до ребро паяжини все едно, че бяха прашната диафрагма. Тук-таме из ъглите се чернееха големи петна, които като че бяха оживели и се придвижваха бързо с резки, подплашени жестове.

Отпадъци, откъртени от гърба на слона и нападали в търбуха му, запълваха кухината и по тях можеше да се ходи като върху под.

Малкото момченце се сгуши до братчето си и каза полугласно:

— Тъмно е като в рог.

При тези думи Гаврош възкликна изненадано. Двете сащисани малчуганчета трябваше непременно да бъдат малко поразтърсени.

— Какво ви прихваща? — кресна той. — На шикалки ли ще си играем? Или се правим на много придирчиви? Да не би случайно да искате двореца Тюйлери? Има си хас да излезете говеда! Кажете си правичката. Предупреждавам ви, че не спадам към загубеняците. Я ги виж ти, като че ли сте расли в златен кафез!

Малко нахокване е полезно, когато човек си е глътнал езика. Действува ободрително. Децата се приближиха до Гаврош.

Бащински разнежен от доверието им, той премина от строгост към благ тон и каза на по-малкото, смекчавайки ласкаво оскърбителната дума:

— Вънка е черно като в рог, глупчо. Вън вали, а тук не. Вън е студено, а тук няма и следа от вятър. Вън има сума ти хора, тук няма никого. Вън няма дори луна, а тук имате моята свещ, да се не види макар!

Двете деца почнаха да разглеждат по-спокойно „апартамента“. Но Гаврош не ги остави да зяпат много дълго време.

— Бързо! — каза той.

И ги бутна към мястото, което с особено удоволствие можем да наречем дъното на стаята.

Там се намираше постелята му.

Постелята на Гаврош беше истинско легло с всичко необходимо — тоест дюшек, одеяло и ниша със завеси.

Дюшекът беше сламена рогозка, одеялото — доста широко, почти ново парче от грубо сиво сукно. А сега нека видим какво представляваше нишата.

Три дълги пръта, забити здраво в натрупаната по пода мазилка или с други думи, в корема на слона, два отпред, един отзад, съединени и омотани с въже в горния си край, образуваха един вид пирамида. Тази пирамида крепеше мрежа от медна жица, метната върху прътите и изкусно прикрепена с тел така, че обвиваше плътно трите пръта. Мрежата беше притисната долу от обръч големи камъни, за да не може нищо да се провре под нея. Тази мрежа представляваше парче от медните мрежи, с които покриват птичите клетки в менажериите. Постелята на Гаврош се намираше под мрежата, също като в клетка. Отвън изглеждаше като палатка на ескимоси.

Тази именно мрежа заместваше завесите.

Гаврош поотмести камъните, които придържаха мрежата от предната страна, и разгърна двата й края, застъпени един върху друг.

— Вмъкнете се лазешком, хлапета! — каза той.

После вкара предпазливо гостенчетата си под клетката, пропълзя вътре и той, примъкна отново камъните и затвори плътно отвора.

И тримата се проснаха върху рогозката.

Макар че бяха много дребни, нито едно от децата не можеше да се изправи в нишата. Гаврош все още стискаше в ръка зимничния плъх.

— А сега да къртим — каза той. — Ще угася свещника.

— Господине — попита по-голямото братче, посочвайки с пръст мрежата, — какво е това?

— Това ли? — запита важно Гаврош. — То е против плъховете. Спете! — Той обаче се почувствува задължен да добави няколко думи, за да поучи тия невръстни същества. — Това е взето от ботаническата градина. Служи за дивите животни. Там има много таквиз. Покатерваш се по стената, прекрачваш прозореца и се провираш под вратата. После граби колкото щеш.

Докато говореше, той завиваше с края на одеялото малкото момченце, което прошепна:

— Ах, колко е приятно! Колко е топло!

Гаврош погледна със задоволство одеялото.

— Пак от ботаническата градина — обясни той. — Взех го от маймуните. — И като посочи на голямото момче дебелата, изкусно изработена рогозка, върху която бяха легнали, той добави: — Това пък е от жирафа. — После помълча малко и каза: — Всичко това беше на животните. Аз им го взех. Те не се разсърдиха. Казах им: „Вземам го за слона.“ — Гаврош пак замълча и след известно време поде: — Прехвърляш стената и пет пари не даваш за началствата. Туйто.

Двете деца наблюдаваха смаяни и плахо почтителни това неустрашимо и изобретателно същество, бездомно като тях, самотно като тях, слабо като тях, едновременно безпомощно и всесилно, което им се струваше свръхестествено и чието изражение съчетаваше всички гримаси на стар палячо с най-чистосърдечната и запленяваща усмивка.

— Господине — запита боязливо голямото момченце, — нима не се боите от градските сержанти?

Гаврош се ограничи със следния отговор:

— Ех, хлапе! Не се казва градски сержанти, а фантета.

По-малкото лежеше с широко отворени очи, без да казва нищо. Понеже беше на края на рогозката — братчето му беше легнало по средата, — Гаврош подви одеялото под него като грижлива майка и приповдигна рогозката под главата му, мушкайки отдолу разни стари парцали, за да направи нещо като възглавница за детето. После се обърна към по-голямото:

— Е, какво ще кажеш? Хубаво е тук, нали?

— О, да! — отвърна детето, гледайки Гаврош като спасено ангелче.

Клетите измокрени до кости дечица почнаха да се стоплят.

— Чакай да видим сега — поде Гаврош. — Защо плачехте преди малко? — И той посочи към мъничкото: — Едно такова мъниче, разбирам. Но да реве такова голямо момче като тебе, е страшно тъпо. Все едно, че си теле.

— Ами как — отвърна момчето. — Чудехме се къде да идем, нали нямахме вече жилище.

— Ех, че хапльо! Не се казва жилище, ами соба.

— И после, страх ни беше да останем сами нощем.

— Не се казва нощем, а по мръкнало.

— Благодаря, господине — каза детето.

— Слушай какво ще ти кажа — поде Гаврош. — Никога вече не бива да хленчиш за щяло и не щяло. Аз ще се грижа за вас. Ще видиш колко забавно ще си живеем. През лятото ще идем в Гласиер с Наве, един мой другар, ще се къпем на гарата, ще тичаме съвсем голи по влаковете пред Аустерлицкия мост, а перачките ще се пръскат от яд. Крещят, ругаят, нямаш представа колко са забавни! Ще видим човека-скелет. Той още живее. На Шан-з-Елизе. Слаб е като чироз, дяволът му неден. А после ще ви заведа на театър. Ще ви заведа във „Фредерик Льометр“. Ще намеря билети, познавам разни артисти, дори играх веднъж в една пиеса. Бяхме все хлапета, тичахме под едно платно, което представляваше море. Ще накарам да ви вземат в моя театър. Ще идем да видим и диваците. Те тия не са истински диваци. Носят розови трика, които се набират, а лактите им са закърпени с бели конци. А после ще отидем на опера. Ще влезем с ония, дето им се плаща, за да ръкопляскат. В операта ги подбират много добре. Не бих отишъл естествено да крещя по булевардите. А в операта, представи си, има някои, които получават по двадесет су, но те са будали. Наричат ги бърсалки. Ще идем също да видим как гилотинират. Ще ви покажа палача. Той живее на улица Маре. Господин Самсон. Пред вратата му има пощенска кутия. Ах, страшно ще се забавляваме, казвам ти!

В същия миг на пръста на Гаврош капна восък и го върна към житейската проза.

— Брей, фитилът догаря! — възкликна той. — Внимание! Не мога да отделя повече от едно су месечно за осветление. Легнеш ли, трябва веднага да заспиш. Нямаме време да четем романи от господин Пол дьо Кок. Пък и светлината може би прозира през цепнатините на входната врата и току-виж, фантетата погледнали насам.

— Освен това — забеляза плахо по-голямото момченце, което единствено се осмеляваше да разговаря с Гаврош и да му отвръща — някое въгленче може да падне върху сламата. Трябва да внимаваме да не изгорим къщата.

— Не се казва, „ще изгорим къщата“ — забеляза Гаврош. — Казва се „ще опърлим комина“.

Бурята се беше засилила. Сред грохота на гръмотевиците се чуваше плющенето на дъжда по гърба на слона.

— Извозихме те, дъждецо! — каза Гаврош. — Страшно ми е весело да слушам как се лее из ведро по краката на къщата. Зимата е ужасно глупава. Губи си стоката, напразно се трепе, не може да ни намокри, затова се сърди тази дърта водоливница.

Този намек за гръмотевицата, чиито последици Гаврош приемаше в качеството си на философ от деветнадесети век, беше последван от ярка светкавица, така ослепителна, че част от нея като че ли се вмъкна през пукнатината в търбуха на слона. Почти в същия миг тресна яростно и гръмотевицата. Малките момченца изкрещяха и скочиха така чевръсто от постелята, че едва не събориха мрежата. Но Гаврош обърна към тях дръзкото си личице и преди още да е заглъхнал тътенът, избухна в смях.

— Спокойно, милички. Не събаряйте сградата. Чудесен гръм, на добър му час! Не си играе само да святка нахалост. Браво на дядо боже! Пусто да остане! Почти като в театър „Амбигю“!

След това той оправи мрежата, бутна кротко децата върху постелята, натисна надолу коленцата им, за да се проснат хубавичко, и извика:

— Щом дядо Господ запали своята свещ, аз мога да духна моята. Малките деца трябва да спят, млади особи. Никак не е хубаво да не се спи. Дихалото ви ще завони или както се казва в доброто общество, ще ви замирише устата. Увийте се хубавичко в одеялото! Гася свещта. Готови ли сте?

— Да — промърмори по-голямото момченце. — Много ми е добре. Като че имам пухена възглавница под главата си.

— Не се казва глава — извика Гаврош, — казва се чутура.

Децата се притиснаха едно до друго. Гаврош ги намести за последен път върху рогозката, вдигна завивката до ушите им и повтори за трети път своето жреческо заклинание:

— Къртете!

После духна кандилцето.

Едва угаснала светлината, мрежата, под която лежаха трите деца, се разтърси странно. Чу се глухо триене, съпроводено с металически звук, като че ли в медната жица се впиваха многочислени нокти и зъби. Скърцането се придружаваше от тънки писукания.

Смразено от ужас при този шум над главата си, петгодишното момченце бутна с лакът братчето си, но то вече „къртеше“, както му беше заповядал Гаврош. Тогава момченцето, примряло от страх, се осмели да се обърне към Гаврош, но съвсем тихичко, сдържайки дъха си:

— Господине?

— Е? — промълви Гаврош, който затваряше вече клепачи.

— Какво е това?

— Плъхове — отвърна Гаврош и отпусна отново глава върху рогозката.

И действително плъховете, гъмжащи с хиляди из туловището на слона и образуващи живите тъмни петна, за които споменахме преди известно време, стояха на почтително разстояние, докато светеше свещта, но щом кухината, която беше един вид тяхно владение, потъна отново в мрак, подушвайки „прясно месо“, за да си послужим с израза на славния разказвач Перо, те се втурнаха масово към палатката на Гаврош, покатериха се чак до върха и сега гризяха брънките, опитвайки се да пробият противокомарната завеса от нов тип.

Малкото момченце обаче все още не заспиваше.

— Господине! — обади се отново то.

— Какво има?

— Какво е това плъхове?

— Мишки.

Това обяснение поуспокои детето. То беше виждало в живота си бели мишки и не се боеше от тях. Все пак попита още веднъж:

— Господине?

— Е?

— Защо не си вземете котка?

— Имах — отвърна Гаврош. — Бях донесъл една, но те я изядоха.

Второто обяснение унищожи въздействието на първото и детето цяло се разтрепера. Диалогът между него и Гаврош се поднови за трети път.

— Господине?

— А?

— Кой кого изяде?

— Котката.

— Кой изяде котката?

— Плъховете.

— Мишките ли?

— Да, плъховете.

Озадачено и ужасено от тия мишки, които ядат котки, детето продължи:

— Господине, ами тия мишки могат ли да ни изядат и нас?

— Като нищо.

Ужасът на детето достигна краен предел. Но Гаврош добави:

— Не се бой. Те не могат да влязат при нас. А и аз нали съм тук. Ето, хвани ръката ми. Не говори повече и нанкай.

И Гаврош улови ръчичката на малкото над главата на братчето му. Детето притисна ръката до гърдичките си и се почувствува в безопасност. Смелостта и силата притежават загадъчна заразителност. Около тях отново се беше възцарила тишина, защото, като чуха човешки гласове, плъховете се уплашиха и се разбягаха. Макар че се върнаха след няколко минути, колкото и да лудееха, трите потънали в сън момчета не чуваха вече нищо.

Нощните часове изтекоха. Мрак се стелеше по широкия площад на Бастилията, зимната фъртуна, примесена с дъжд, налиташе на пристъпи, патрулите претърсваха входовете, алеите, заградените места, тъмните ъгълчета и търсейки нощни скитници, минаваха тихо край слона. Изправено неподвижно, с вперени в мрака очи, огромното чудовище стоеше замислено и като че ли доволно от своето добро дело, охранявайки от небето и хората трите злочести заспали дечица.

За да разбере случката, която ще последва, читателят ще трябва да си припомни, че по онова време полицейският пост на Бастилията се намираше в другия край на площада и стражата не можеше нито да види, нито да чуе това, което ставаше край слона.

Малко преди разсъмване някакъв мъж излезе тичешком от улица Сент-Антоан, прекоси площада, обиколи голямата ограда на Юлската колона, промуши се през стобора и се озова под търбуха на слона. Ако беше малко по-светло, щеше да се отгатне по напълно прогизналите му дрехи, че е прекарал цялата нощ под дъжда. Когато застана под слона, той нададе странен вик, който не спада към никоя човешка реч и би могъл да бъде възпроизведен само от папагал. Той повтори два пъти този вик, за който правописът би могъл да ви даде следната представа: „Кирикикиу!“

Когато викна втори път, от вътрешността на слона му се обади звънък и весел детски глас:

— Да.

Почти незабавно след това дъската, която затуляше дупката, се отмести, през нея се провря едно дете, спусна се по крака на слона и тупна чевръсто до мъжа. Беше Гаврош. А мъжът беше Монпарнас.

Колкото до призива „кирикикиу“, той вероятно съответствуваше в представата на детето на изречението: „Търси господин Гаврош.“

Когато го чу, то се стресна в съня си, изпълзя извън „нишата“, като открехна мрежата и я затвори плътно след себе си, отвори дупката и се смъкна долу.

Мъжът и детето се познаха безмълвно в нощта. Монпарнас каза само:

— Имаме нужда от тебе. Ела да помагаш.

Момчето не поиска повече обяснения.

— Ида — отвърна то.

И двамата се отправиха към улица Сент-Антоан, откъдето бе дошъл Монпарнас. Те закриволичиха бързо между дългата върволица зарзаватчийски колички, които по този час се придвижват към халите.

Приклекнали в каручките си, сред салати и зеленчуци, полузадрямали, сгушени цели в ямурлуците си поради силния дъжд, зарзаватчиите дори не поглеждаха двамата странни минувачи.

III
Перипетиите на бягството

Ето какво се беше случило същата тази нощ в затвора Форс.

Бабе, Брюжон, Устатия и Тенардие се бяха нагласили да избягат, макар че Тенардие беше в единична килия. Бабе се беше справил сам още през деня, както научихме вече от разказа на Монпарнас.

Уговорили бяха Монпарнас да им окаже помощ отвън.

Прекарал цял месец в карцера, Брюжон има време за две неща: първо, да оплете въже и, второ, да обмисли зряло плана си. Някога тези строги килии, в които дисциплината на затвора оставя затворника сам със себе си, носеха името карцери и се състояха от четири каменни стени, каменен таван, застлан с плочи под, походно легло, прозорче с решетка и обкована с желязо врата. Сметнаха обаче, че карцерът бил премного суров. Сега тези килии имат желязна врата, прозорче с решетка, походно легло, застлан с плочи под, каменен таван, четири каменни стени, но се наричат „изправителна камера“. По пладне в нея се процежда малко светлинка. Неудобството на тия камери, които, както се вижда, не са карцери, е, че дават възможност на същества, които би трябвало да работят принудително, да размишляват на воля.

И ето че Брюжон бе имал време да мисли и когато излезе от тази камера, беше се снабдил с въже. Понеже в двора Шарльоман го считаха за много опасен, преместиха го в Новата сграда. Първото нещо, което той намери в Новата сграда, беше Устатия, второто — един гвоздей. Устатия, тоест престъплението, и гвоздей, тоест свободата.

Брюжон, за когото е вече крайно време да добиете пълна представа, беше независимо от слабото телосложение и дълбоко предумишления си заспал вид благовъзпитан, умен и ловък крадец с ласкав поглед и жестока усмивка. Погледът беше творба на волята му, а усмивката издаваше съкровената му същност. Първите му опити в апашкото изкуство имаха за обект покривите. Той беше усъвършенствувал много занаята на „оловотърсачите“, които смъкват покривите на къщите и изкъртват водосточните тръби по известен само на тях способ.

Моментът беше крайно изгоден да предприемат бягство, защото тъкмо тогава покривчиите подреждаха и сменяха част от плочите, покриващи затвора. Дворът Сен-Бернар не беше вече напълно откъснат от двора Шарльоман, както и от двора Сен-Луи. Върху покривите имаше скели, стълби или, с други думи, мостове и стъпала към свободата.

Новата сграда, която беше най-пропуканото и изпокъртено здание, беше слабото място на затвора. Стените й бяха до такава степен разядени от селитрата, че се беше наложило да облицоват с дърво сводовете на спалните помещения, защото понякога от тях се откъртваха камъни и падаха върху легналите в постелите затворници. Въпреки че беше така овехтяла, управата проявяваше непредвидливостта да затваря в нея най-зловредните затворници или, с други думи, там поставиха „опасните кримки“, както се казва на затворнически жаргон.

Новата сграда включваше четири спални, една над друга, и таван, наречен Чист въздух. Широк комин, останал вероятно от някаква предишна кухня на херцозите Ла Форс, почваше от приземния етаж, пресичаше четирите етажа, минаваше като плосък стълб посред всички спални помещения и излизаше на покрива.

Устатия и Брюжон бяха настанени в същата спалня. От предпазливост ги бяха сложили в най-долния етаж. Горният край на леглата им по една случайност опираше до комина.

Тенардие пък спеше точно над главите им, на тавана, носещ името Чист въздух.

Ако, след като отмине пожарната команда, минувачът се спре пред пътната врата на банята, на улица Кюлтюр-Сент-Катрин, ще види двор, потънал в цветя и храсти в сандъци, в дъното на който се разгръщат двете крила на малка бяла ротонда, развеселена от зелени капаци — осъщественият буколичен блян на Жан-Жак Русо. Най-много до преди десет години над ротондата се възвисяваше черна стена, огромна, грозна, съвсем гола, на която тя се опираше. Тази стена ограждаше караулния път на затвора Форс.

Стената зад ротондата беше все едно Милтон, зърнат зад Беркен.

Макар че този зид беше много висок, зад него стърчеше също така черен покрив на зданието отвъд него. Покривът на Новата сграда. Виждаха се четири тавански прозорчета с железни пречки. Над покрива се подаваше комин. Същият комин, който минаваше през спалните помещения.

Чистият въздух, таванът на Новата сграда, беше обширно помещение, преградено с тройни решетки и обковани с ламарина врати, отрупани с огромни гвоздеи. Ако се влезеше откъм северния му край, четирите тавански прозорчета оставаха наляво, а надясно, точно срещу прозорчетата, се виждаха четири доста големи четвъртити клетки, раздалечени една от друга и разделени с тесни коридори, иззидани с тухли в долната си част, а нагоре — с желязна решетка.

Тенардие беше затворен в една от тези единични клетки още от нощта на трети февруари. Никога не можа да се разбере по какъв начин и чрез чие съучастничество той беше успял да получи и да скрие в килията си бутилка вино, смесено с упоителното вещество, с което се прослави шайката на „приспивачите“, изобретено, както казват, от Дерю.

В много затвори има продажни служители, полутъмничари, полукрадци, съучастници в бягствата, които служат вероломно на полицията и изпразват затворите.

През същата нощ, когато малкият Гаврош приюти двете бездомни деца, Брюжон и Устатия, уведомени, че избягалият сутринта Бабе ги чака на улицата заедно с Монпарнас, станаха тихо и с гвоздея, който беше намерил Брюжон, почнаха да дълбаят комина до леглата им. Хоросанът се ронеше върху постелята на Брюжон, затова другите затворници не можеха да чуят нищо. Лееше се проливен дъжд, примесен с градушка, гръмотевици разтърсваха вратите и целият затвор кънтеше съвсем навременно. Затворниците, които се разбудиха, се престориха, че отново задрямват и не обезпокоиха Брюжон и Устатия. Брюжон беше сръчен, а Устатия силен. Преди и най-малкият шум да достигне до надзирателя, който спеше в съседната килия с решетъчно прозорче към спалното помещение, двамата страшни разбойници пробиха стената, покатериха се по комина, изтърбушиха желязната мрежа, затваряща горния отвор, и се озоваха на покрива. Дъждът и бурята се бяха усилили. Покривът беше плъзгав.

— Един път тъмница! Само за бягане! — каза Брюжон.

Пропаст, широка шест стъпки и дълбока осемдесет, ги делеше от зида, ограждащ караулния път. В дъното, потънала в мрак, проблясваше пушката на часовоя. Те вързаха единия край на изплетеното от Брюжон в карцера въже за парчетата от изкъртената решетка на комина, метнаха другия край върху насрещния зид, скочиха смело над пропастта, вкопчиха се за гредата върху зида, прехвърлиха се от другата страна и се спуснаха един след друг по въжето върху един малък покрив в съседство с банята. После издърпаха въжето, скочиха в двора на банята, прекосиха го, бутнаха прозорчето на вратаря, до което висеше кордонът за отваряне на вратата, дръпнаха го, отвориха пътната врата и се намериха на улицата. Едва ли беше минало и три четвърти час, откакто се бяха надигнали в тъмнината от леглата си с гвоздей в ръка и план за бягство в глава.

Няколко мига по-късно те срещнаха Бабе и Монпарнас, които обикаляха наблизо.

Като издърпваха въжето, те го скъсаха и единият му край остана завързан за комина на покрива. Впрочем те се бяха отървали почти невредими — само кожата на ръцете им беше, кажи-речи, изцяло смъкната.

Същата нощ Тенардие беше предупреден за бягството — не можа да се разбере как бе станало това — и остана буден.

Към един часа през нощта, при все че беше много тъмно, той зърна през прозорчето, което се намираше точно срещу килията му, две сенки, пълзящи по покрива под бурята и дъжда. Едната се спря за миг пред прозорчето. Беше Брюжон. Тенардие го позна и разбра всичко. Това му беше достатъчно.

Смятан за опасен разбойник и задържан по обвинение в нощна засада и въоръжено нападение, Тенардие беше поставен под зорка охрана. Пред килията му се разхождаше часовой със заредена пушка, сменяван през всеки два часа. Чистият въздух се осветяваше от закрепена в стената свещ. Краката на затворника бяха оковани във вериги, тежащи петдесет ливри. Всеки ден в четири часа следобед тъмничар, придружен от два огромни песа — по онова време тази практика все още съществуваше, — влизаше в клетката му, слагаше до леглото му две ливри черен хляб, стомна вода и паница постен бульон, в който плаваха няколко бобени зърна. Той преглеждаше веригите и проверяваше решетките, като ги почукваше. Същият пазач го посещаваше с кучетата си два пъти и през нощта.

Тенардие си беше изпросил разрешението да задържи един железен клин, с който вмъкваше хляба си в стената, затъквайки го в една пукнатина, „за да го запази от плъховете“, както казваше той. Понеже го наблюдаваха зорко, не сметнаха, че е рисковано да му оставят клина. По-късно обаче си спомниха, че един пазач беше казал: „По-добре е да му дадем дървен клин.“

В два часа през нощта смениха дежурния, стар войник, и го заместиха с един новобранец. Няколко минути след това мина надзирателят с кучетата и си отиде, като забеляза само едно — „селяндурския вид“ и прекалено младата възраст на „аскерчето“. Когато два часа по-късно — в четири часа — дойдоха да сменят новобранеца, намериха го заспал като труп на пода пред килията на Тенардие. Колкото до Тенардие от него нямаше и следа. Счупените му окови лежаха на плочите. В тавана на клетката зееше дупка, а на покрива над нея още една. Една дъска от леглото му беше откована; навярно я беше отмъкнал със себе си, защото не можа да се намери никъде. В килията имаше също полуизпразнена бутилка с чудното вино, което бе приспало новобранеца. Щикът на войника бе изчезнал безследно.

Когато разкриха бягството, всички сметнаха, че Тенардие е вече вън от обсега им. Всъщност той наистина не беше в Новата сграда, но все още го грозеше голяма опасност. Бягството не беше окончателно осъществено.

Тенардие се качи на покрива на Новата сграда и намери парчето въже, което висеше на пречките на горния отвор на комина. Но това парче беше много късо и той не можа да прескочи караулния път, както бяха сторили това Устатия и Брюжон.

Завиете ли от улица Бале по улица Роа-дьо-Сисил, почти веднага се натъквате вдясно на мръсни порутини. Миналия век там е имало къща, а сега е останала само вътрешната стена, истинска руина, която се издига наравно с триетажните съседни сгради. Можете да я разпознаете по двата големи квадратни прозореца, които още стоят. Средният е по-близо до десния калкан и е препречен с червясала греда, закрепена като подпора. По-рано през тия прозорци се виждаше висока мрачна стена, част от оградата на караулния път на затвора Форе.

Мястото на съборената къща откъм улицата е преградено наполовина със стобор от изгнили дъски, закрепени на пет кола. Зад стобора се гуши малка барачка, чийто гръб се опира на стърчащата стена. Стоборът има вратичка; до преди няколко години тя се затваряше само с мандало.

Малко след три часа сутринта Тенардие се беше добрал до гребена на тази руина.

Как беше стигнал до нея? Това никога не можа нито да се обясни, нито да се разбере. Навярно светкавиците едновременно са му пречили и помагали. Дали беше използувал стълбите и скелите на покривчиите и минавайки от покрив на покрив, от зид на зид, от един участък на друг, се беше добрал най-напред до сградите на двора Шарльоман, после до двора Сен-Луи, до стената край караулния път и оттам до развалината на улица Роа-дьо-Сисил? В този маршрут имаше невъзможни за преодоляване препятствия. Дали пък не беше закрепил откъртената от леглото си дъска, за да мине като по мост от покрива на Чистия въздух до караулната стена, и не беше пълзял по корем по ръба на стената, докато заобиколи затвора и стигне до развалините? Но оградната стена на затвора очертаваше неравна, назъбена линия, която се качваше и слизаше, снишаваше се до пожарната команда, извишаваше се при банята и беше пресечена тук-таме от различни постройки. Височината на тази стена над дома на Ламоаньон или на улица Паве не беше еднаква, тя непрекъснато образуваше чупки и прави ъгли. Освен това часовоите непременно щяха да видят тъмната сянка на беглеца. Така че и откъм тази страна маршрутът на Тенардие оставаше едва ли не необясним. И в двата случая бягството изглеждаше невъзможно. Дали озарен от неимоверната жажда за свобода, която преобразява пропастите в канавки, железните решетки в тръстиков плет, сакатия в атлет, схванатия в птица, тъпотата в инстинкт, инстинкта в ум, ума в гениалност, Тенардие не беше изнамерил и изпробвал някакъв трети маршрут? Никога не можа да се узнае.

Не винаги може да се даде точен отчет за чудната изобретателност на беглеца. Нека повторим, човекът, който бяга, е обзет от вдъхновение. Звезди и светкавици озаряват тайнствено пътя му. Устремът към свободата е възхитителен, също както поривът към възвишеното. И за избягалия затворник се питаме: „Как е успял да се покатери по тази стена“, също както се питаме за Корней: „Как му е хрумнал стихът: «Нека умре!»“

Тъй или иначе, плувнал в пот, измокрен до кости от дъжда, с разпокъсани дрехи и изподрани ръце, с кървящи лакти и ожулени колена, Тенардие се беше добрал до „острото“ на стената — според образния език на децата, — проснал се беше по корем и почувствува, че е на края на силите си. Отвесен зид, равен по височина с триетажна сграда, го делеше от улицата.

Въжето, което носеше у себе си, беше много късо.

Той чакаше там блед, изтощен, загубил всяка надежда, все още прикрит от мрака, но съзнаващ с ужас, че скоро ще се развидели, че само след няколко мига часовникът на близката църква „Сен-Пол“ ще прозвъни четири часа, ще отидат да сменят часовоя пред вратата на килията му и ще го намерят заспал под пробития покрив. Той гледаше вцепенен и зашеметен дълбоко под себе си на светлината на уличните фенери черния мокър паваж, въжделен, но и гибелен, който означаваше едновременно и смърт, и свобода.

Запита се дали тримата му съучастници в бягството бяха успели, дали го бяха чакали и дали ще му се притекат на помощ. Ослушваше се. Откакто лежеше там горе, никой освен патрула не бе минал по улицата. Почти всички зарзаватчии от Монтрьой, Шарон, Венсен и Берси, които отиват към халите, минават по улица Сент-Антоан.

Часовникът изби четири часа. Тенардие изтръпна. Няколко минути по-късно тревожна и смътна врява огласи затвора както при всяко бягство. Нещастникът долови шум на отваряни и затваряни врати, скърцане на решетки, суетене на караули, пресипнали гласове на ключари, чаткане на приклади по каменната настилка на дворовете. Замрежените с решетки прозорчета на спалните помещения светнаха последователно, един факел прекоси тичешком тавана на Новата сграда. Извикали бяха на помощ пожарникарите от съседната казарма. Шлемовете им, осветени от факела, се мяркаха по покривите под дъжда. И в същото време Тенардие виждаше как ниско до хоризонта откъм Бастилията побеляваше зловещо небето.

А той продължаваше да лежи върху тясната стена, проснат между две бездни под проливния дъжд, без да може да помръдне, обзет от шемет, че може да падне, и от ужас, че ако не падне, ще го арестуват; и също като език на камбана мисълта му се люшкаше от едната към другата представа: „Смърт, ако падна, арест, ако остана.“

Цял в плен на смъртно безпокойство, той внезапно съзря в още съвсем тъмната улица някакъв човек, който идваше откъм улица Паве и се прокрадваше край стените. Той се спря пред порутината, където висеше Тенардие. Към него се присъедини още един мъж, който се придвижваше също така предпазливо, след него трети, четвърти. Когато мъжете се събраха заедно, един от тях повдигна мандалото на вратата на стобора и четиримата се промъкнаха в дворчето на барачката. Те се намираха точно под Тенардие. Очевидно бяха избрали това пусто място, за да могат да разговарят, без да ги видят минувачите или стражата, която охранява входа на затвора Форс, на няколко крачки от тях. Трябва да прибавим, че проливният дъжд беше задържал охраната в поста. Не можейки да различи лицата им, Тенардие се вслуша в думите им е отчаяното внимание на клетник, който се чувствува загубен.

Той чу, че мъжете говорят на апашки жаргон и пред очите му просветна.

Първият казваше тихо, но отчетливо:

— Да офейкаме! Какво още се мотаем тъдява?

Вторият отвърна:

— Вали, та се къса. А и фантетата могат да минат. Ей тамечка пази един аскер. Ще ни пипнат туканка.

И двете думи — „тъдява“ и „туканка“ значат тук, първата спада към жаргона на предградията, втората — към жаргона в квартала Тампл. Тези думи бяха същински проблясък за Тенардие. По „тъдява“ той разпозна Брюжон, който се подвизаваше край градските врати. А по „туканка“ — Бабе, който между многото си други занаяти беше упражнявал в Тампл и препродажба.

Някогашният жаргон на великия век се е запазил само в Тампл и Бабе единствен го говореше правилно. Без това „туканка“ Тенардие не би го познал, защото той беше преправил напълно гласа си.

В това време се обади и третият:

— Няма защо да бързаме. Да почакаме още малко. А и какво ни гарантира, че той не се нуждае от нас?

При тези думи, изречени на чист френски език, Тенардие разпозна Монпарнас, който, като по-изтънчен, разбираше всички жаргони, но не си служеше с нито един.

Четвъртият не беше казал нито дума, но широките му рамене го издаваха. Тенардие не се поколеба нито за миг. Беше Устатия.

Брюжон отвърна почти заповеднически, макар и все още шепнешком:

— Какво си се раздрънкал? Кръчмарят не е успял да офейка. Той е нов в занаята. Здравата трябва да си изпечен, за да се сетиш да си съдереш ризата, да накъсаш чаршафите, за да си омотаеш въже, да пробиеш шпионки на вратите, да си измайсториш фалшиви документи, фалшиви ключове, да изпилиш оковите, да метнеш въжето навън, да се скриеш, да се преоблечеш. Старикът едва ли е съумял да се оправи, не го бива за тая работа.

Бабе си служеше с дълбокоумния класически жаргон на Пулайе и Картуш, който, сравнен с дръзкия, нов и цветист жаргон на Брюжон, правеше същото впечатление, каквото правят стиховете на Расин, сравнени с езика на Андре Шение.

— Твоят кръчмар — добави той — ще са го спипали на местопрестъплението. За тая работа трябва да си майстор. А той е чирак. Оставил се е да го подведе някой шпионин, а може би и някой хапльо, който му се е представил за събрат по участ. Слушай, Монпарнас. Чуваш ли глъчката в затвора? Видя ли светлината? Сбарали са го, казвам ти. Ще се отърве с двадесет години каторга. Не че ме е страх, не съм пъзльо, на всички е известно, но не може да се стори нищо, най-многото да пипнат и нас. Не се сърди. Да вървим. Ще изпием заедно бутилка старо винце.

— Приятел в нужда не се оставя — измърмори Монпарнас.

— А пък аз пак ти казвам: сбарали са го — поде Брюжон. — В настоящия час кръчмарят не струва пукнат грош. Нищо не можем да му помогнем. Да се омитаме. Имам чувството, че ей сега някое фанте ще ме спипа.

Монпарнас възразяваше все по-слабо и по-слабо. Истината е, че четиримата мъже с присъщата на бандитите вярност, която не им позволява да се изоставят един друг, цяла нощ бяха обикаляли около затвора, въпреки че беше много опасно, надявайки се да зърнат над някой зид силуета на Тенардие. Но нощта (макар и да се беше оказала много благоприятна — проливният дъжд бе прогонил всичко живо от улиците) — студът, който ги пронизваше, — прогизналите им дрехи, продънените обувки, обезпокоителната глъчка, долитаща от затвора, изминалите часове, срещаните патрули, все по-малката надежда, постепенно, обземащият ги страх, всичко това ги подтикваше да се отдалечат колкото се може по-скоро. Самият Монпарнас, който беше нещо като зет на Тенардие, бе готов да отстъпи. Още миг и те щяха да си отидат. Тенардие се задъхваше върху стената подобно на корабокрушенците от „Медуза“, вкопчени в сала си, които виждат как мярналият се кораб изчезва на хоризонта.

Той не се осмеляваше да се обади на другарите си, защото, ако някой го чуеше, всичко щеше да пропадне. Изведнъж като светкавица му хрумна една спасителна мисъл. Извади от джоба си края на въжето на Брюжон, което беше отвързал от комина на Новата сграда, и го хвърли в дворчето.

Въжето падна в краката им.

— Вдовичка[4] — каза Бабе.

— Моят сиджим — заяви Брюжон.

— Кръчмарят е някъде тук — каза Монпарнас.

Те вдигнаха очи. Тенардие издаде глава над зида.

— Бързо! — пошепна Монпарнас. — У теб ли е другият край на въжето, Брюжон?

— Да.

— Завържи двата края, ще му хвърлим въжето, той ще го върже за зида и ще може да се спусне по него.

— Премръзнал съм — осмели се да каже Тенардие.

— Ще те стоплим.

— Не мога да помръдна.

— Плъзни се надолу. Ние ще те уловим.

— Ръцете ми са като кочани.

— Завържи поне въжето за зида.

— Няма да мога.

— Тогава един от нас трябва да се покатери — каза Монпарнас.

— Три етажа! — забеляза Брюжон.

Стар измазан комин, свързан с печката, която някога палеха в бараката, беше долепен до стената близо до мястото, където се беше вкопчил Тенардие. Този комин, пропукан на много места по онова време, се срути по-късно и отломките му още личат. Той беше много тесен.

— Трябва да се покатерим по комина — каза Монпарнас.

— По кюнеца! — възкликна Бабе. — Мъж никога. Само малчуган може да я свърши.

— Да, хлапе ни трябва — съгласи се Брюжон.

— Откъде ще вземем дете? — обади се Устатия.

— Почакайте — каза Монпарнас. — Сетих се откъде.

Той открехна безшумно вратата на стобора, увери се, че по улицата няма нито един минувач, излезе предпазливо, затвори вратичката след себе си и се втурна към Бастилията.

Изминаха седем-осем минути — осем хиляди века за Тенардие. Бабе, Брюжон и Устатия не проронваха нито дума. Най-сетне вратата се отвори и Монпарнас се появи задъхан, водещ със себе си Гаврош. Улицата все още беше безлюдна поради дъжда.

Малкият Гаврош влезе в дворчето и изгледа невъзмутимо тримата разбойници. От косите му се стичаха струйки вода.

— Юнак ли си, малчуганче? — запита Устатия.

Гаврош повдигна рамене и отвърна:

— Малчуган като мене е мъж, а мъже като вазека са малчугани.

— Брех, че дълъг език! — удиви се Бабе.

— Детето на Париж не е вчерашно — каза Брюжон.

— Какво искате да направя? — попита Гаврош.

— Да се покатериш по този комин — обясни Монпарнас.

— С вдовичката в ръце — добави Бабе.

— И да завържеш сиджима за зида — допълни Брюжон.

— Ей там горе — поде Бабе.

— За гредата на прозореца — поясни Брюжон.

— И после? — запита Гаврош.

— Това е всичко — отвърна Устатия.

Момчето разгледа въжето, тръбата, стената, двата прозореца и цъкна неподражаемо и пренебрежително с език, като че искаше да каже: „Само толкова ли?“

— Горе има един човек, когото трябва да спасиш — поде Монпарнас.

— Съгласен ли си? — попита го Брюжон.

— Глупак! — възмути се Гаврош, като че ли въпросът му се стори съвсем безсмислен. Той свали обувките си.

Устатия го сграбчи с една ръка, сложи го върху покрива на барачката, чиито проядени от червеи дъски се огънаха под тежестта на детето, и пъхна в ръцете му въжето, което Брюжон беше наставил, докато Монпарнас отсъствуваше. Момченцето се отправи към тръбата и се вмъкна лесно вътре благодарение на широката пукнатина, която стигаше чак до покрива. Тъкмо когато се канеше да се покатери, виждайки, че приближава часът на спасението и живота, Тенардие се подаде извън зида. Бледите утринни зари осветиха окъпаното му в пот лице, мъртвешките му скули, тънкия хищен нос, сивата щръкнала брада и Гаврош го позна.

— Охо! Това бил баща ми!… Нищо, няма значение.

Той захапа въжето в зъби и се заизкачва решително.

Гаврош стигна до върха, яхна зида и завърза здраво въжето за горната напречна греда на прозореца.

Миг по-късно Тенардие беше на улицата.

Щом усети паважа под краката си, щом се почувствува извън опасност, от умората, студа и тревогата му не остана ни помен. Ужасните мигове, които беше изживял, се пръснаха като дим. Жестоката му жизненост се възвърна тутакси и той се почувствува бодър и свободен, готов за нови подвизи. Първият възклик на нашия стар познайник беше:

— Кого ще изядем сега?

Чудовищно ясният смисъл на тези думи не се нуждае от обяснение; те означаваха едновременно грабеж, убийство, мошеничество. Истинският смисъл на думата „ям“ е „разкъсвам“.

— Да се измитаме по-бързо — каза Брюжон. — Нека се разберем с две думи и после ще се разотидем веднага. На улица Плюме имаше една работа, която не изглеждаше за пренебрегване: безлюдна улица, усамотена къща, стара, ръждясала решетка пред градината и две сами жени.

— Много добре. Защо не? — попита Тенардие.

— Твоята щерка Епонин отиде да проучи мястото — отвърна Бабе.

— И донесе един сухар на Маньон — добави Устатия. — Там не може да се направи нищо.

— Щерката има пипе, но все пак ще трябва да проверим — каза Тенардие.

— Да, да — съгласи се Брюжон. — Ще трябва да се види.

Нито един от мъжете като че не забелязваше вече Гаврош, който по време на този разговор беше седнал на камъка край оградата. Той почака няколко минути, надявайки се, че баща му ще се обърне към него, после обу обувките си и каза:

— Това ли е всичко? Нали нямате вече нужда от мене, чичковци? Оправихте ли се? Аз си отивам. Трябва да събудя дечицата си.

И той си отиде.

Петимата мъже излязоха един след друг от двора.

Когато Гаврош зави по улица Бале и изчезна от погледите им, Бабе дръпна Тенардие настрана и му каза:

— Видя ли детето?

— Кое дете?

— Детето, което се покатери по стената да ти донесе въжето.

— Не го разгледах добре.

— Не съм сигурен, но мисля, че беше синът ти.

— Ами! Така ти се е сторило — каза Тенардие и се отдалечи.

[1] Връх в Германия, на който според народното предание се събирали вещиците (Валпургиева нощ). — Б.пр. ↑

[2] Ешафодът. — Б.а. ↑

[3] Общински съветници. — Б.пр. ↑

[4] Въженце (жаргон от затвора Тампл). — Б.а. ↑

Книга седма
Аргото

I
Произход

Pigritia[1] е страшна дума.

Тя поражда цял един свят — la pègre или, с други думи, кражбата, и цял един ад — la pegrenne или, с други думи, глада.

Така че леността е майката.

Тя има дъщеря — кражбата, и син — глада.

Къде се намираме сега? В блатото на аргото.

Какво представлява аргото? Националност и говор едновременно. Кражбата под своите два облика — хора и език.

Когато преди тридесет и четири години разказвачът на тази мрачна и показателна случка вмъкна в едно свое съчинение със същата цел, както и тук[2], един крадец, който говореше на арго, това предизвика недоумение и възмущение. Как? Възможно ли е? Да се пише на арго! Ами че това е ужасно! Та аргото е език на каторгите, галерите, затворите, на най-мерзките слоеве от обществото! И още какво ли не все в същия дух.

Ние никога не сме разбирали подобни възражения.

По-късно двама велики романисти, единият от които прозорлив сърцеведец, а другият смел приятел на народа — Балзак и Евгени Сю, накараха бандитите да говорят на естествения им език, както беше постъпил в 1828 година авторът на „Последният ден на един осъден“, и предизвикаха същите възмущения. Повторно се чу: „Защо писателите ни натрапват този отвратителен говор! Аргото е гнусно! Тръпки ни побиват от него!“

Нима някой отрича това? Така е, естествено.

Откога обаче се смята за провинение, ако се проникне много надълбоко, ако се стигне чак до дъното, когато искаме да изследваме грижливо язва, бездна или пък обществото? Винаги сме били на мнение, че в някои случаи това е проява на смелост, а във всички случаи е напълно оправдана, полезна и достойна за съчувствие и внимание постъпка, като всяко поето и изпълнено задължение. Защо да не се проучи всичко, да не се изследва докрай всичко? Защо да се спираме посред пътя? Сондата може да спре донякъде, но не и сондьорът.

Естествено далеч не е привлекателно, нито лесно да се ровиш в низините на обществения строй, там, където свършва здравата почва и се навлиза в тинята, да бъркаш в гъстите пластове, да уловиш и да хвърлиш още живо и пърхащо на брега гнусното арго, от което се стича кал, гноясалия речник, в който всяка дума напомня гаден прешлен от тялото на някое чудовище, родено в тинята и мрака. Злокобен трепет ви обзема, когато съзерцавате, под светлината на мисълта, страхотното гърчене на разголеното арго. Струва ви се, че то е някакво отвратително изчадие, което вирее само в нощната тъма и внезапно е измъкнато от своята клоака. Струва ви се, че пред вас тръпне и размахва клони зловещ, жив храст, който ви хвърля застрашителни погледи и иска час по-скоро да бъде върнат в мрака. Някоя негова дума напомня нокти, друга — угаснал кървясал взор. Можете да чуете фраза, която ви прищипва като рачешки клещи. Това се дължи на гнусната жизненост, която е свойствена на зараждащите се в разложението явления.

Но нека видим сега откога, щом нещо е ужасно, не бива да бъде проучвано? Откога болестта е почнала да гони лекаря? Представяте ли си естествоизпитател, който би отказал да изучава усойницата, прилепа, скорпиона, отровната стоножка и паяка и би ги обрекъл на забвение под предлога: „О, колко са противни!“ Мислителят, отвърнал се от аргото, би приличал на хирург, който отвръща поглед от язва или брадавица. Той би изглеждал като филолог, колебаещ се да изучи известно езиково явление, като философ, колебаещ се да разгледа една човешка проява. Защото — необходимо е да кажем това на тия, които не го знаят — аргото е едновременно литературно явление и обществена последица. Какво представлява всъщност аргото? Език на нищетата.

Тук можем да се спрем за малко. Горният факт е податлив на обобщение, което понякога се използува като способ за омаловажаване на явлението. Можем да си кажем, че на всеки занаят, на всяка професия и, да добавим дори, на всяко стъпало от обществената йерархия и на всеки вид умствена дейност съответствува дадено арго. На арго говори и търговецът, който казва: „Наличният Монпелие, доброкачествената Марсилия“, и борсовият посредник, който употребява думите: „Повишавам, премия, тридесети того“, и играчът, който заявява: „Играя на всичко, вземам на пики“, и съдебният пристав на Нормандските острови, който казва: „Ако е наложено запрещение върху отдадена под наем земя, наемателят не може да ползува плодовете й по време на възбраната върху недвижимите имущества на отказалия се“, и авторът на водевили, който обяснява: „Освиркаха ме“, и артистът, който казва: „Провалих се“, и философът, който говори за „тройственост на явленията“, и ловецът, който си служи с думите: „Дивеч за кожи, дивеч за ядене“, и френологът, който казва: „Дружелюбие, военнолюбие, тайнолюбие“, и френският пехотинец със своята пушка, която нарича „кларнет“, и конникът, който нарича кончето си „вихрогон“, и учителят по фехтовка, който казва: „Трета, четвърта позиция, опрете!“, и печатарят, който казва: „Да поговорим за набора“; всички те: печатарят, учителят по фехтовка, конникът, пехотинецът, френологът, ловецът, философът, актьорът, авторът на водевили, съдебният пристав, играчът, борсовият посредник, търговецът говорят на арго. Когато художникът каже: „Моят мазач“, нотариусът: „Моят разносвач“, бръснаро-фризьорът: „Моят чирак“ и обущарят: „Моят калфа“, те също говорят на арго. Дори, ако щете, при различните начини да се казва дясно и ляво — морякът казва: „Отдясно и отляво на борда“, техникът в театъра — „двор и градина“[3], клисарят — „откъм апостолите й откъм евангелието“[4], — пак се употребява арго.

Съществува арго на глезлите и на превзето изтънчените. Салонът Рамбуйе в това отношение не е много далеч от Двора на чудесата. И херцогините си имат арго; следната фраза, вмъкната в едно любовно писмо, писано от много знатна дама, красавица от Реставрацията, свидетелствува за това: „В тези клюки ще намерите множество основания, за да си позволя известна волност.“ Дипломатическите шифри са арго. Папската канцелария също си служи с арго, като казва 26 вместо Рим, „grkztntgzyal“ вместо пратка и „abfzustgrkzuxi“ вместо Моденския херцог. Средновековните лекари, които вместо морков, репичка и ряпа казваха: „opopnach, perfro-schinum, reptitalmus, dracatolicum angelorum, postme-gorum“, си служеха също с арго. Фабрикантът на захар, който казва: „Захар на пясък, пудра захар, долнокачествена захар, горена захар, захар на бучки, рафинирана захар“, говори на арго. Преди двадесет години имаше критическа школа, която се изразяваше по следния начин: „Половината Шекспир е игра на думи и каламбури.“ Тя също употребяваше арго. Надарените с много верен усет поет и художник, окачествяващи господин дьо Монморанси като еснаф, ако не разбира от стихове и статуи, ще говорят на арго. Академикът-класик, за когото цветята са „Флора“, плодовете „Помона“[5], морето — „Нептун“, любовта — „сърдечен огън“, красотата — „прелести“, конят — „бегач“, бялата или трицветна кокарда — „розата на Белона“[6], трирогата шапка — „триъгълник на Марс“, говори арго. Алгебрата, медицината, ботаниката имат също своето арго. Езикът, употребяван на борда на кораб, този прекрасен морски език, толкова богат и цветист, езикът на Жан Бар, Дюкен, Сюфрен и Дюпере, който се слива със свистенето на платната, с рева на рупора, с ударите на брадвите при абордаж, с клатушкането на кораба, с вятъра, с бурята, с оръдейните изстрели, е пак своего рода героично и блестящо арго, което в сравнение с дивото арго на нищетата е това, което е лъвът спрямо чакала.

Всичко това е така. Но каквото и да се казва, подобно схващане е само разширение на това понятие, което не всички ще приемат. Що се отнася до нас, ние се придържаме към старото, точно, ограничено и определено значение на думата и разбираме под арго само едно. Истинското, чистото арго, ако изобщо бихме могли да съчетаем тези две думи, това, което от незапомнени времена си е било арго и е представлявало цяло царство, не е нищо друго освен грозния, тревожен, потаен и вероломен, жлъчен и жесток, двусмислен, долен, дълбокомислен и съдбоносен език на нищетата. На дъното на всички падения и всички злочестини се таи непоносимата мизерия, която се бунтува, която се решава да встъпи в бой с всички благополучия, с всички властвуващи права. Неравен бой, в който ту с хитрост, ту със сила, омаломощена и същевременно кръвожадна, тя напада обществения строй с иглите на порока или с боздугана на престъплението. За нуждите на тази борба нищетата е измислила свой боен език — аргото.

Който извлича из дълбините и задържа над бездната на забравата, макар и само откъс от някой език, говорен от човека и застрашен от изчезване, който, с други думи, спасява някой добър или лош елемент, влизащ в състава или допълващ дадена цивилизация, разширява данните, получени от наблюдение на обществото, служи на цивилизацията. Плавт е оказал, съзнателно или не, подобна услуга, като е накарал двамата картагенски войници да говорят на финикийски. Молиер е сторил същото, принуждавайки толкова много свои герои да говорят левантински и какви ли не други наречия. По този повод тутакси се подновяват възраженията: „Финикийски ли, отлично! Левантински? Защо не? Дори и местните наречия защо пък не? Това са езици, които са принадлежали на нация или отделна провинция. Но аргото? Какъв смисъл има да се съхрани аргото? Защо ви трябва да го «извличате из дълбините»?“

Само с една дума ще отговорим на тези възражения. Не ще съмнение, че ако животът на дадена нация или провинция е достоен за интерес, още по-достоен за внимание и изучаване е езикът, на който е говорила нищетата.

Това е езикът, на който е говорила във Франция например повече от четири века не само каква да е бедняшка паплач, но изобщо нищетата, цялата възможна човешка нищета.

И после, не е позволено да се прави подбор, когато веднъж сте се нагърбили с изучаването на обществените недъзи и извращения и когато ги изтъквате, за да ги отстраните. Историкът на нравите и идеите има не по-малко отговорна мисия от историка на събитията. Единият се занимава с повърхността на цивилизацията — борбите на династиите, ражданията на принцовете, кралските женитби, сраженията, събранията, великите държавници, явните революции, с една дума, с външното. Другият обръща поглед към нейните глъбини, към недрата, към народа, който се труди, страда и чака, към потиснатата жена, към умиращото дете, към задкулисната борба на човека с човека, към подмолната жестокост, предразсъдъците, към узаконената несправедливост, към подземната реакция против закона, към тайния развой на духовете, към неуловимите потръпвания на тълпите, към гладуващите, босите и голите, към обезнаследените, сираците, злочестниците и безчестниците, към всички тия призраци, които бродят в мрака. Негов дълг е да се спусне с изпълнено от милосърдие и строгост сърце, като брат и съдник, до непроницаемите подземни зандани, където пълзят, примесени безразборно, тия, от които се стича кръв, и тия, които упражняват насилие, тия, които стенат, и тия, които проклинат, тия, които гладуват, и тия, които разкъсват, тия, които понасят злото, и тия, които го нанасят. Нима задълженията на историците на човешките сърца и души са по-малки, отколкото задълженията на историците на обективните факти? Може ли да се мисли, че един Алигиери казва по-малко от Макиавели? Нима подземието на цивилизацията е по-маловажно от надземната й част само защото е по-дълбоко и по-мрачно? Познаваме ли планинския скат, ако не познаваме пещерата под него?

Трябва да отбележим мимоходом, че според нас между тези две категории историци не съществува рязка разлика, както би могло да ви се стори от горните думи. Не може да бъде добър историк на обективния, видим, явен и ярко изявен живот на народите този, който не е същевременно историк, макар и до известна степен, на техния дълбок, съкровен живот. И не може да бъде добър историк на духовното битие този, който не умее, когато се наложи, да бъде историк на външните събития. Историята на нравите и идеите и историята на събитията се проникват взаимно. Това са две поредици от различни явления, които си съответствуват едно на друго и са винаги тясно свързани, а в много случаи дори произтичат едно от друго. Външните ходове на съдбата на даден народ имат в дълбините му мрачни, но ясно различими успоредни криволици и от друга страна, всички гърчове в недрата предизвикват нагъвания и върху повърхността. Истинската история се състои от най-различни елементи, затова и истинският историк трябва да обхване всичко.

Човекът не е кръг с един център. Той е елипса с два фокуса: фактите и идеите.

Аргото напомня съблекалня, в която езикът, готвейки се да извърши нещо нередно, се преоблича. Той надява думи — маски и метафори — дрипи.

По този начин става страшен.

С мъка го разпознаваме. Нима това е същият френски език, великият човешки език? Ето го готов да излезе на сцената и да подаде реплика на престъплението, ето го годен за всички роли от репертоара на злото. Той престава да ходи и почва да куца. Подпира се на патерицата от Двора на чудесата, патерица, която може да се преобрази в боздуган. Той носи името просия. Всичките призраци на подземния свят, негови гримьори, са подправили лика му. Той пълзи и се надига, двете движения, присъщи на всяко влечуго. Занапред е готов за всяка роля: подправачът го е направил кривоглед, отровителят му е придал зеленикав оттенък, подпалвачът го е начернил със сажди, убиецът го е белязал с окървавените си пръсти.

Ако се ослушате, застанали зад вратата на обществото на почтените люде, ще чуете разговора на тия, които са отвън. Ще различите въпроси и отговори. Ще доловите, без да го разберете, отвратително бръщолевене, което напомня човешка членоразделна реч, но е по-близо до животинските звуци, отколкото до думите. Това е аргото. Уродливи думи, пропити с животинска своеобразност. Като че ли хидри разговарят помежду си.

Непонятното, съчетано със забуленото в мрак. То скърца и шушне, като прибавя към здрача загадка. Злочестината е безпросветна, но още по-черно е престъплението. Аргото е сплав от тия две тъмни съставки. Мрак околовръст, мрак в делата, мрак в гласовете. Заплашителен език-жаба, който снове насам-натам, подскача, пълзи, отделя лиги и се движи чудовищно в необхватната сива мъгла, съставена от дъжд, нощ, глад, порок, лъжа, неправда, голота, задух и мраз и заместваща светлото пладне за клетниците.

Нека се смилим над обречените. Уви! Какво представляваме самите ние? Какво съм аз, пишещият тия редове? Кои сте вие, заслушани в гласа ми? Откъде идваме? Сигурни ли сме, че не сме сторили нищо, преди да се родим? Земята прилича донякъде на тъмница. Дали човек не е престъпник, осъден повторно от Божието правосъдие?

Взрете се отблизо в живота. Той е устроен така, че на всяка крачка чувствувате наказанието.

Спадате ли към хората, които се наричат щастливци? Дори тогава вие всеки ден сте тъжни. Всеки ден ви носи голямата си горест или дребната си грижа. Вчера тръпнехте за здравето на скъпо вам същество. Днес се плашите за собственото си здраве. Утре ще ви налегне нужда от пари, другиден ще ви разтревожи злостна клевета, още по-други ден — злочестината на някой приятел. Друг път лошото време или някоя счупена или загубена вещ, някоя наслада, за която угризенията на съвестта и болките в гръбначния стълб ви карат да съжалявате горчиво; или може би ще ви обезпокои развоят на политическите събития. А да не говорим за сърдечните мъки. И тъй нататък, безспир. Разсее ли се някой облак, надвисва друг. Едва ли на сто дни се случва един от край до край слънчев и радостен ден. При това вие спадате към щастливците! Колкото до останалите — над тях се стеле зловонна нощ.

Разсъдливите хора рядко си служат с израза „щастливи и нещастни“. В този свят, по всяка вероятност преддверие към някой друг свят, няма щастливци.

Правилното деление на хората е следното: живеещи в светлина и живеещи в мрак.

Целта е да се намали броят на живеещите в мрак и да се увеличи броят на живеещите в светлина. Затова ние призоваваме: „Образование! Наука!“ Ограмотяването е равносилно на запален огън. Всяка изречена сричка е искра.

Впрочем, когато казваме светлина, това не означава непременно радост. И живеещите в светлина страдат. Премногото светлина обгаря. Пламъкът е враг на крилата. Само геният гори като по чудо, без да престава да лети.

Когато разширите познанията си, когато обикнете, ще страдате още повече. Денят се ражда в сълзи. И озарените от светлина плачат, па макар и само над участта на останалите в тъма.

II
Корени

Аргото е език на живеещите в мрак.

Това непонятно наречие, жигосано и бунтовно в едно и също време, вълнува мисълта в най-мрачните й дълбини и навежда социалната философия на най-скръбни размисли. В него проличава явно Божието наказание. Всяка сричка е сякаш дамгосана. Думите от простонародния език се мяркат из него сбръчкани и обгорени от нажеженото желязо на палача. Някои от тях още димят. Сегиз-тогиз някоя фраза ви напомня внезапно клеймото върху разголено рамо на крадец. Мисълта, кажи-речи, отказва да използува като изразно средство тези съществителни-рецидивисти. Понякога метафората е така безочлива, че се чувствува влиянието на нашийната верига.

И все пак, въпреки всичко това и поради всичко това, този странен говор има право на собствено подделение в безпристрастния класьор, носещ името литература, където има място както за ръждясалия грош, така и за златния медал. Аргото, независимо дали сте съгласни, или не, има свой синтаксис и поезия. То е език. Ако по нелепостта на някои думи си личи, че е било бълвано от Мандрен, по някои блестящи метонимии се чувствува, че е минало и през устата на Вийон.

Изящният и толкова прост прочут стих:

Mais ou sont les neiges d’antan?[7]

е написан на арго. Antan — ante annum — е дума от аргото на Двора на чудесата и е означавала миналата година, а оттам — някога. Преди тридесет и пет години, в 1827 година, по време на заминаването на голяма партида каторжници, в една килия в Бисетр все още можеше да се прочете следната максима, издълбана с гвоздей в стената от някой цар на мошениците, осъден на каторга: „Les dabs d’antan trimaient siempre pour la pierre du Coëstre“, което означава: „Някогашните крале винаги отиваха да ги коронясат.“ Този „крал“ е смятал каторгата за коронясване.

Думата décarade, която означава потеглянето в галоп на тежка каруца, се приписва на Вийон и той е достоен за нея. Това слово, хвърлящо искри с копитата си, резюмира в една-единствена майсторска звукоподражателна дума целия прекрасен стих на Лафонтен:

Шест големи коня теглеха колата.

От чисто литературно гледище едва ли би имало по-интересно и по-плодотворно проучване от проучването на аргото. То представлява език в езика, един вид патологичен израстък, нездрав присад, който се е развил в растение, паразит, пуснал корен в стария галски дънер и чиито зловещи клони са плъзнали плътно по едната страна на езика. Такова изглежда обикновено аргото от пръв поглед. Но за тия, които изучават както трябва езика, тоест така, както геолозите проучват почвата, аргото се явява наносно образувание. Според дълбочината на сондирането ние намираме в аргото под стария простонароден френски език провансалски, италиански, левантински — езика на Средиземноморието, английски и немски, романски в трите му разновидности — френско-романски, италианоромански, романоромански, — латински и дори баски и келтски. Дълбок и странен залеж. Подземна сграда, съзидана с общи усилия от всички клетници. Всяко прокълнато поколение е оставило утайката си, всяко страдание е положило своя камък, всяко сърце е отделило по една песъчинка. Множество невзрачни, долни или гневни души, които са прекосили живота и са изчезнали във вечността, са оцелели там едва ли не непокътнати и още осезаеми чрез някоя уродлива дума.

Искате ли да чуете испански? Старинното арго гъмжи от испански думи. Например: boffette — духало, което идва от bofeton, vantane — прозорец (по-късно vanterne), което идва от vantana, gat — котка, от испанското gato, acite — олио, което идва от aceyte. Или искате малко италиански? Ето ви: spade — шпага, което произлиза от spada, carvel — кораб, което идва от caravella. Английски ли искате? Ето ви: bichot — епископ, което идва от bishop, raille — шпионин, което идва от rascal, rascalion — мошеник; pilche — кутия, калъф, което идва от pilcher — ножница. Искате ли немски? Ето ви: caleur — момче, от Kellner, le hers — господар, от Herzog. А може би искате латински? Ето: frangir — счупвам, от frangere; affurer — крада, от fur, cadene — верига, от catena. Има една дума, която е обща за всички езици на континента и се ползува с необяснима власт и авторитет. Това е думата magnus. Шотландия я е преобразила в глас, което означава глава на племето: Мак-Фарлан, Мак-Калюмор, великият Фарлан, великият Калюмор[8]. Аргото е превърнало тази дума в meck, а по-късно в meg, което ще рече Бог. Искате ли някоя баска дума? Ет ви: gahisto — дявол, което идва от gaistoa — лош, sorgabon — лека нощ, което идва от gabon — добър вечер. Интересуват ли ви думи от келтски произход? Ето ви: bravin — носна кърпа, което идва от blavet — бликаща вода, menesse — жена (в лош смисъл), от meinec — пълен с камъни; barant — поточе, от baranton — чешма, goffeur — ключар, от goff — ковач, guédouze — смърт, от guenn-du — черно-бяла. Искате ли най-сетне малко история? Аргото нарича екютата maltaises за спомен от монетите, които са били в обращение из галерите в Малта.

Освен филологическите корени, за които току-що споменахме, аргото има още по-естествени корени, които се зараждат, така да се каже, в самия ум на човека.

На първо място прякото словообразуване. Това е една загадка на всеки език. Изкуството да се рисува с думи, които, без да можем да разберем как и защо, крият в себе си образ. Това представлява първичният фонд на всеки човешки език, неговата, така да се каже, гранитна основа. Аргото гъмжи от подобни думи, възникнали непосредствено, изковани цели-целенички кой знае къде и от кого, без етимология, без аналогия, без производни, единични, недодялани и понякога грозни думи, които имат странна изразителност и жизнеустойчивост. Палачът — главорез, гората — шума, страхът, бягството — бъз, прислужникът — фараш, генералът, префектът, министърът — голяма клечка, дяволът — рогатия. Нищо по-странно от тия думи, които същевременно прикриват и разкриват съдържанието на думата. Някои от тях, например рогатият, са и страшни, и смешни; като че ли ви се криви циклоп.

На второ място иде метафората. За език, който се стреми всичко да каже и всичко да скрие, е свойствена образността. Метафората е тайна, зад която се крие крадец, който замисля удар, затворник, който прави планове за бягство. Едва ли има по-образно наречие от аргото. „Да развинтиш яйцето“, ще рече да извиеш някому врата; „гризкам“ — ям, „да те окошарят“ — да те осъдят на затвор, „плъх“ — крадец на хляб, „пикира“ — вали, стара поразителна метафора, която издава сама датата на възникването си, защото уподобява дългите полегати струи на дъжда с гъстите, наведени пики на алебардите и изразява само с една дума известната народна метонимия. „вали из ведро“. Понякога, ведно с прехода на аргото от един период в друг, думите преминават от суровото си първобитно състояние към преносното си значение. Дяволът престава да бъде „рогатият“ и става „хлебар“, който мушка хората в пещта. Това е по-духовито, но не така силно, както след Корней и Есхил идват по-изтънчените Расин и Еврипид. Някои фрази на арго, които принадлежат на две епохи и имат и първично, и преносно значение, напомнят фантасмагории. „Les sorgueurs vont sollicer des gails à la lune.“ (Скитниците ще откраднат конете на нощта.) Пред мисълта ви се понасят все едно сомн призраци. Не съзнавате какво виждате.

На трето място идва находчивостта. Аргото се подхранва от литературния език. То го използува, както му хрумне, черпи наслуки от него и често, когато се наложи, се ограничава само да го изопачи грубо в общи черти. Понякога, с изопачените обикновени думи, допълнени с думи на чисто арго, то съчинява живописни изрази, в които се чувствува смесицата на двата споменати вече елемента: прякото словообразуване и метафората. „Le gab jaspine, je marronne que la roulotte de Pantin trime dans le sabri.“ (Кучето лае, предполагам, че в гората минава дилижансът за Париж.) „Le dab est sinve, la dabuge est merloussiere, la fée est pative.“ (Буржоата е тъп, буржоазката е хитра, а дъщерята е хубава.) Най-често, за да озадачи слушателите, аргото се задоволява да прибавя безразборно към всички думи един вид грозна опашка, окончание на -ай, -орг, -иерг или -юш. Например: Харесваюш лиерг товаюш бутчиерг? Харесва ли ви това бутче? С тези думи се обърнал някога Картуш към вратаря, за да се осведоми дали предложената за бягството му сума е достатъчна. Наскоро почнаха да прибавят окончанието — мар.

Понеже аргото е идиом на разложението, то се разлага бързо. Освен това в стремежа си да остане потайно, щом се усети открито, то тутакси се видоизменя. В противовес на другата растителност всеки слънчев лъч оказва смъртоносно въздействие, щом докосне някоя негова гранка. Затова аргото е подложено на постоянен процес на разпадане и възстановяване. Подмолен и бърз процес, който никога не се прекъсва. То изминава повече път за десет години, отколкото езикът — за десет века. Така например le larton (хляб) става lartif, le gail (кон) става le gaye, fertanche (слама) — fertille, momignard (дете) — momacque, ciques (дрипи) — frusques, chique (църква) — égrugeoir, colabre (шия) — colas. Дяволът е първоначално „гаисто“, после „рогатият“, най-сетне „хлебарят“. Свещеникът е най-напред „брада“, а по-късно става „дива свиня“. Камата е „двадесет и две“, после се превръща в „писец“, най-сетне в „карфица“. Полицаите са „ангели“, по-късно „чакари“, после „маркчии“, „продавачи на връзки“, „фантета“, „ченгета“. Палачът е „главорез“, после „Шарло“, после „касапин“, най-сетне „сатър“. През седемнадесети век „бия се“ е значело „връзвам“, през деветнадесети — „маризя.“ Между тези два крайни израза е имало двадесет други за същото нещо. Ласнер би сметнал, че Картуш говори на староеврейски. Всички думи на този език непрекъснато бягат подобно на хората, които ги произнасят.

И все пак от време на време, точно поради това постоянно движение, старото арго изплува пак на бял свят и изглежда ново. То има свои центрове, където се запазва. Тампл съхранява аргото от седемнадесети век. Бисетр, докато беше затвор, пазеше аргото на скитниците. Там често се чуваше окончанието -анш, свойствено за стария скитнически език. „Попийванш ли?“ (Попийваш ли?) „Той вярванш.“ (Той вярва.) Но все пак основният закон на аргото е вечното изменение.

Ако на философа се удаде да задържи за миг този подложен на постоянно изпарение език с цел да го проучи, той изпада в мъчителен и полезен размисъл. Едва ли съществува по-ползотворно и по-богато с поуки изследване. Произходът на всяка дума, на всяка метафора на аргото съдържа поука. Сред тези хора „бия“ означава „преструвам се“. Те бият болестта (тоест преструват се на болни). Силата им е в коварството.

Представата за човек е за тях неделима от представата за мрак. Нощта се нарича „мрачуна“, а човекът — „мрачун“. Човек е производно от нощ.

Те са свикнали да гледат на обществото като на смъртоносна среда, като на гибелна сила и говорят за свободата си, както ние бихме говорили за здравето си. Задържаният човек е „болен“, осъденият — „мъртъв“.

Най-страшното за затворника, който е жив погребан между четирите стени, е ледената чистота. Той нарича зандана „чистичкия“. В това злокобно място външният живот се представя под най-привлекателния си облик. На краката на затворника тежат окови. Вие мислите може би, че той си представя как ще ходи с краката си? Не, той си представя, че ще танцува с тях. Затова успее ли да изпили оковите си, първата му мисъл е, че ще може вече да танцува и той нарича триончето си цигулка. „Име“ на арго е „сърцевина“. Дълбоко сравнение. Престъпникът има две глави. Едната обмисля постъпките му и го ръководи през целия му живот, другата стои на раменете му в деня на гилотинирането му. На главата, която му внушава престъпленията, той дава името „сорбона“, а на тази, която ги изкупва — „чукан“. Когато някой няма нищо друго освен дрипи върху тялото си и нищо друго освен пороци в сърцето си, когато стигне до това двойно падение: нравствено и материално, чиито две значения се сливат в думата окаяник, той е назрял за престъпление. Той е като добре наточен нож с две остриета — несрета и озлобление. Затова в аргото не се казва окаяник, а „наточен“.

Какво представлява каторгата? Пъклен огън, преизподня. Затова каторжникът се нарича вързоп съчки. А какво име дават злосторниците на затвора? Университет. Тази дума може да послужи за изходна точка на цяла изправителна система.

Крадецът също си има свое пушечно месо, обект за крадене, вие, аз, кой да е минувач, пантр (от pan — всичко живо).

Интересувате ли се къде са възникнали повечето каторжни песни, тези припеви, които в специалния речник носят името lilonfa? Чуйте тогава.

В парижкия затвор Шатле имаше дълго, обширно мазе. То се намираше на осем стъпки под нивото на Сена. Нямаше нито прозорци, нито отдушници. Единственият му отвор беше вратата. Вътре можеха да влизат хора, но не и въздух. Каменен свод служеше за таван, а педя кал — за под. Някога това мазе беше застлано с плочи, но те се бяха разрушили и напукали от постоянно сцеждащата се вода. Дълга масивна греда пресичаше мазето на осем стъпки височина. На известно разстояние една от друга бяха закачени вериги, дълги три стъпки, с нашийник на края на веригите. В това мазе затваряха мъжете, осъдени на каторга, до деня на заминаването им за Тулон. Натикваха ги под гредата, където ги чакаха клатушкащите се в мрака вериги. Разгърнатите ръце — веригите, и разперените пръсти — нашийниците, улавяха клетниците за шиите. Ключарите ги заключваха и ги оставяха долу. Веригата беше къса, те не можеха да си легнат. Стояха неподвижно в мазето, в мрака, под гредата, почти обесени на нея, принудени да полагат свръхчовешки усилия, за да досегнат хляба или стомната с вода, притиснати от прихлупения над главите им свод, затънали до глезените в кал. Изпражненията се стичаха по бедрата им; смазани от умора, с отмалели хълбоци и колене, вкопчвайки се за веригата, за да си отпочинат, те задрямваха прави, стряскайки се час по час от задушаващия ги нашийник. Някои заспиваха завинаги. За да могат да се нахранят, те повдигаха с пета покрай другия си крак, докато го уловят с ръка, хляба, който им хвърляха в калта. Колко време оставаха при тия условия? Месец, два, понякога шест. Един прекара цяла година там. Това беше преддверието на каторгата. Хвърляха хората долу за един откраднат от кралските гори заек. Какво правеха те в тази пъклена гробница? Каквото може да се прави в гробница: агонизираха; или каквото може да се прави в преизподня: пееха. Защото там, където няма никаква надежда, все още има песен. Край остров Малта, когато се приближаваше галера, преди още да се чуе шумът от веслата, се разнасяше песента на гребците. Нещастният бракониер Сюрвенсан, който беше минал през затвора-подземие на Шатле, обичаше да казва: „Само римите ме крепяха.“

Поезията била излишна. Римата не служела за нищо. А в това подземие са се зародили всички песни на арго. От тази тъмница на парижкото Шатле е излязъл тъжният припев на галерата на Монтгомери: „Тималумизен, тимуламизон“. Повечето от тези песни са зловещи. Срещат се обаче и весели, а има и една нежна:

А тука пък е сцената

на малкото Амурче.

Каквото и да сторите, не можете да унищожите тази безсмъртна искра на човешкото сърце — любовта.

В този свят на тъмни деяния хората умеят да пазят тайна. Тайната принадлежи на всички. Тайната е за тия клетници звеното, което стои в основата на тяхното единство. Ако се наруши тайната, всеки член на тази дива общност има чувството, че са изтръгнали частица от него самия. На това енергично наречие издайничество ще рече: да изядеш парчето. Като че ли издайникът откъсва по малко от същността на всеки един и се храни с парчета от неговата плът.

Какво ще рече да ти залепят плесница? Баналната метафора гласи: „Да видиш тридесет и шест свещи“.[9] Тук аргото се намесва и поправя: свещ-камуфл. И оттам в ежедневния говор се появява синонимът на плесница — камуфлет. Така чрез едно необичайно проникване отдолу нагоре, с помощта на метафората, по една неподдаваща се на изчисление траектория аргото се изкачва от подземната пещера чак до Академията. И след като Пулайе е казал: „Запалвам си камуфла“, Волтер пише на свой ред: „Лангльовил Ла Бомел заслужава сто камуфлета.“

Разкопките в аргото водят до открития на всяка стъпка. Проучването и задълбочаването на този необикновен говор откриват път към тайнствената точка на взаимното пресичане между порядъчното и прокълнатото общество.

Аргото е словото, станало каторжник.

Отчайващо е, че мислещото начало на човека е могло да падне така низко, че се е оставило да бъде влачено и омотано там от тъмната тирания на съдбата, че е могло да бъде привлечено от преизподнята.

О, бедно съзнание на клетниците!

Уви! Никой ли няма да се притече на помощ на човешката душа в тази тъма? Нима нейната орис е да чака вечно там духа-освободител, исполинския ездач, яхнал пегаси и коне-грифони, заляния в утринни зари воин, който се спуща от лазура, носен на двете си крила, ликуващия рицар на бъдещето? Нима вечно ще зове напразно изкованото от лъчи копие на идеала? Нима тя е обречена да чува ужасена в гъстия мрак на бездната приближаващите стъпки на Злото, да съзира все по-близо до себе си под зловонната тиня неговата драконовска глава, разпенената му паст, издуването и спадането на прешленовидното му виещо се тяло и грозните му нокти? Нима тя трябва да остане там, без лъч светлина, без надежда, изоставена на приближаващото чудовище, облъхвана от дъха му, тръпнеща, разрошена, кършеща ръце, прикована навеки към скалата на нощта, горестна Андромеда, чието голо тяло се белее в тъмнината!

III
Плачещото и смеещото се арго

Както се вижда, аргото изобщо, не само аргото, съществуващо преди четиристотин години, но и днешното, е пропито от мрачна символика, която придава на всички думи ту печална, ту заплашителна отсянка. В него се долавя отдавнашната дива горест на просяците от Двора на чудесата, които са играели на карти със собствени особени колоди, някои от които са оцелели и до днес. Осморка спатия например представлява голямо дърво с осем огромни листа на детелина, един вид фантастично олицетворение на гората. В подножието на дървото се вижда запален огън, на който три зайчета пекат на шиш ловец, а на заден план, на друг огън, дими тенджера, из която се подава кучешка глава. Има ли нещо по-зловещо от това разплащане чрез рисунка върху колода карти през епохата, когато са изгаряли на клада контрабандистите и са варели в котли подправачите на фалшиви монети? Най-различните форми, в които се явява мисълта сред царството на аргото, та дори и песента, и шегата, и заплахата, се отличават с тази нотка на безсилие и потиснатост. Песните, чиито мелодии са се съхранили, са смирени и скръбни до сълзи. Крадецът сам се нарича клет крадец и е винаги или подгонен заек, или бягаща мишка, или отлитаща птичка. Той почти не се осмелява да се оплаче, а си позволява само да въздиша. Един от тия стонове е достигнал до нас: „Je n’entrave que le dail comment meck, le daron des orgues, peut atiger ses mômes et ses momignards et les locher criblant sans être atigé lui-même.“[10]

Всеки път, когато има време да мисли, окаяникът съзнава колко е безсилен пред закона, колко е нищожен пред обществото. Той се просва ничком, умолява, опитва се да събуди състрадание. Ясно е, че се чувствува виновен.

Едва към средата на миналия век настъпи известна промяна. Затворническите песни и напевите на крадците взеха дързък и жизнерадостен тон. Жалният припев „malure“ беше заменен с „larifla“. През осемнадесети век в почти всички песни на галерите, каторгите и затворите се долавя сатанинска, загадъчна веселост. Те се придружават от скоклив и писклив припев, от който сякаш блика фосфоресцираща светлина; като че ли блуждаещо огънче се провиква в гората, свирейки на цафара:

Мирлабаби, сюрлабабо,

Мирлитон, рибен, рибет,

Сюрлабаби, мирлабабо,

Мирлитон, рибон, рибо.

Прерязвайки нечий гръклян в Мазе или горски пущинак, престъпниците пееха този именно рефрен.

Многозначителен признак. През осемнадесети век вековната печал на потиснатите класи се разпръсва. Те започват да се смеят. Те осмиват и Всевишния Бог, и всесилния крал. Понеже по това време на трона е Людовик XV, те наричат краля на Франция „маркиз палячо“. Едва ли не им е весело. Някакво леко сияние се излъчва от тези окаяници, като че съвестта им е олекнала. Тези жалки племена на мрака не са вече само отчаяно смели в делата си, но дръзновено безгрижни в мислите си. Указание, че почват да губят съзнанието за виновност, защото чувствуват известна опора у мислителите и мечтателите, макар и да не я съзнават напълно. Указание, че кражбата и разбойничеството проникват дори в доктрините и в софизмите, като по този начин престават да бъдат така противни за сметка на доктрините и софизмите. Указание най-сетне, стига само да не възникне нещо непредвидено, за удивителен предстоящ разцвет на отвергнатите.

Нека се спрем за миг. Кого обвиняваме? Осемнадесети век? Философията му? Не, естествено. Делото на осемнадесети век е положително и ползотворно. Енциклопедистите начело с Дидро, физиократите начело с Тюрго, философите начело с Волтер, утопистите начело с Русо са четири свещени легиона. На тях се дължи огромният напредък на човечеството към светлината. Те са четирите предни отряда на човешкия род, водещи го към четирите главни точки на прогреса: Дидро към прекрасното, Тюрго към полезното, Волтер към истинното, Русо към справедливото. Но редом с тези философи или в подножието им процъфтяваха софистите, отровни плевели, примесени с полезните растения, бучиниш в девствен лес. Докато палач гореше на централното стълбище на Съдебната палата великите освободителни произведения на века, незначителни, забравени днес писатели издаваха с кралски привилегии невероятно разложителни брошури, поглъщани жадно от низвергнатите. Някои от тия издания, излезли под покровителството на еди-кой си принц — забавна подробност, — все още се намират в поверителната библиотека. Тези неизвестни, но многозначителни факти оставаха незабележими на повърхността. Понякога неизяснеността на даден факт крие опасност. Той е останал неизяснен, защото е подмолен. От всички подобни писатели Рестиф дьо ла Брьотон издълба може би най-пакостната подземна галерия в народните низини.

Тази дейност, характерна за цяла Европа, нанесе най-големи поражения в Германия. В Германия в течение на известен период от време, описан от Шилер в широко известната му драма „Разбойници“, кражбата и разбойничеството си бяха присвоили правото на протест срещу собствеността и труда; те бяха възприели някои елементарни, благовидни, но измамни идеи, привидно справедливи, но в действителност безпочвени, прикриваха се и, кажи-речи, се загубваха зад тях, приемайки отвлечено название и превръщайки се в теория, като по този начин проникваха безнаказано сред трудолюбивите страдащи, но почтени народни слоеве, без знанието на неблагоразумните химици, които бяха приготвили микстурата, без знанието дори на самите народни маси, които я поглъщаха. Всеки път, когато възникне подобно явление, то крие сериозна опасност. Страданието поражда гняв. И докато благоденствуващите класи се самозалъгват или спят, което и в двата случая е равносилно на затваряне на очите, някой огорчен или озлобен ум, размишляващ в уединение, запалва факела на омразата на потиснатите класи и те почват да разглеждат обществото. Страшно изследване, пропито с ненавист!

От него произтичат, при нещастно стечение на обстоятелствата, ужасните сътресения, носещи някога името жакерии; в сравнение с тях чисто политическите вълнения са детски игри. Жакериите не са вече борба на потиснатия срещу потисника, но бунт на нуждаещия се срещу благоденствуващия. Тогава всичко рухва.

Жакериите приличат на народни трусове.

Тази именно опасност, надвиснала може би над Европа към края на осемнадесети век, беше пресечена от Френската революция, неоценим акт на човешка честност.

Френската революция, която не е нищо друго, а въоръженият с меч идеал, се изправи с целия си ръст и с едно внезапно движение затвори рязко вратата на злото и разтвори дверите на доброто.

Тя изясни проблемите, провъзгласи истината, разчисти миазмите, заздрави века, увенча с власт народа.

Можем да кажем, че тя сътвори за втори път човека, като му даде втора душа — правото.

Деветнадесети век наследи делото й и се възползува от него. Днес обществената катастрофа, за която преди малко споменахме, е направо невъзможна. Слепец е, който се бои от нея! Наивник е този, който я предрича! Революцията е ваксина против жакерията.

Благодарение на революцията социалните условия се измениха. Кръвта ни се очисти от бацилите на феодализма и монархията. Конституцията ни се отърси от Средновековието. Мина времето, когато изригваше внезапно страхотно брожение в недрата на обществото, когато под краката ни нещо пробягваше с глухо бучене в мрака, когато по повърхността на цивилизацията се появяваха къртичини, когато почвата се пропукваше, когато сводът на пещерите се раззинваше и внезапно из почвата се подаваха чудовищни глави.

Революционното чувство е нравствено по своята същност. Развивайки съзнанието за правото, то развива и съзнанието за дълг. Личната свобода е общовалиден закон; тя свършва там, където почва свободата на другия според прекрасното определение на Робеспиер. От 89-та година насам народът прераства в някаква възвишена личност. Съзнавайки своето право, всеки бедняк е огрян поне от един лъч. Гладуващият слуша гласа на почтена Франция. Достойнството на гражданина е неговата вътрешна броня. Свободният човек има будна съвест. Гласуващият гражданин упражнява власт. Оттам и неподкупността. Оттам и провалянето на користните домогвания. Оттам и героично сведените пред съблазните очи. Революционното заздравяване е такова, че в дните на свободата, 14 юли или 10 август, няма вече паплач. Първият повик на просветените и нравствено пораснали народни тълпи е: „Смърт на крадците!“ Прогресът е почтен. Идеалът и стремежът към недостижимото не бъркат из хорските джобове. Кой охраняваше в 1848 година фургоните със съкровищата на Тюйлери? Вехтошарите от предградието Сент-Антоан. Парцалите стояха на стража пред богатствата. Честността придаде блясък на дрипльовците. В тези фургони, в набързо затворените или дори открехнати сандъци се намираше сред стотици ослепителни касетки за скъпоценности и старата френска корона, цялата от диаманти, с царствения брилянт по средата, „регента“, който струваше тридесет милиона. Босоногите охраняваха короната.

Следователно няма вече жакерии. Моите съболезнования към хитреците. Ведно с жакерията изчезна и старият страх, който упражни за последен път въздействието си и не може вече да бъде използуван в политиката. Главната пружина на червения призрак е строшена. Това е известно сега всекиму. Плашилото не е вече страшно. Птичките свикнаха с чучелото; чайките кацат по него, буржоата го вземат на подбив.

IV
Две задължения: бдителност и надежда

Разпръсната ли е всяка социална опасност при това положение? Естествено не. С жакерията е свършено. В това отношение обществото може да бъде спокойно, не го застрашава прилив на кръв в мозъка. Но то трябва да обърне внимание на дишането си. Опасността от апоплексия е избягната, но охтиката го дебне. Обществената охтика, която носи името нищета.

Умира се и от болест, която подкопава отвътре здравето, а не само от мълниеносен удар.

Неуморно ще повтаряме: първият братски дълг — нека отзивчивите сърца да помнят това, първата неотложна политическа необходимост — нека себелюбците не забравят това — е да помислим преди всичко за страдащите и нуждаещите се, да ги облекчим, да им дадем чист въздух, да ги просветим, да ги оградим с обич, да разширим хоризонта им, да им отворим щедро вратите на образованието, да им даваме винаги пример на трудолюбие и никога пример на лентяйство, да намалим тежестта на личното бреме, като разясним смисъла на общата цел, да ограничим бедността, без да ограничаваме богатството, да създадем обширно поле за обществена и народна дейност, да имаме подобно на Бриаре сто ръце, които да протегнем на всички страни към сломените и немощните, да употребим колективната мощ за великата задача: да открием работилници за всички ръце, училища за всички способности, лаборатории за всички умове, да увеличим надниците, да намалим тежката работа, да уравновесим дебита и кредита, тоест възнаграждението да съответствува на вложеното усилие, а задоволяването — на нуждите, или с други думи, да извлечем от социалната система повече светлина и благоденствие за невежите и страдащите.

И защо да не признаем, всичко това е само началото. Истинският проблем е следният: трудът не може да бъде закон, ако не бъде право.

Няма да се спираме по-обстойно на този въпрос, защото не тук му е мястото.

Ако природата се нарича провидение, обществото би трябвало да се нарича предвидливост.

Интелектуалният и нравствен растеж е не по-малко необходим от подобрението на материалните условия. Знанието е снабдяване с припаси за път, мисленето е първа необходимост, истината е храна, подобно на пшеницата. Изгладнелият за наука и мъдрост ум отслабва. Както жалим стомасите, трябва да жалим и умовете, които не приемат храна. Има по-покъртителна гледка от загиваща поради липса на хляб плът, това е умираща поради липса на светлина душа.

Целият прогрес е насочен към разрешението на този проблем. Ще настане ден на радостно изумление. Понеже човешкият род постоянно се издига, дълбоките му слоеве естествено ще изплуват над несретата. Нищетата ще се заличи от само себе си ведно с покачването на равнището.

Това разрешение е благословено, грешка би било да се съмняваме в него.

Миналото, вярно, е все още силно в настоящия час. То отново се съвзема. Удивително е това подмладяване на един труп. То крачи, то се приближава. Изглежда победител. Този покойник е завоевател. Идва с воините си — суеверията, с шпагата си — деспотизма, със знамето си — невежеството. От известно време насам печели сражение след сражение. То напредва, заплашва, хили се, то е пред вратите ни. Но нека не се отчайваме. Да продадем полето, на което е проснал шатрите си Ханибал.

От какво можем да се страхуваме, щом вярваме?

Както реките не текат в обратна посока, така и идеите вървят само напред.

Нека тези, които не желаят бъдещето, се замислят над тази истина. Казвайки „не“ на прогреса, те осъждат не бъдещето, а себе си. Те се обричат на невярна болест. Самозаразяват се с миналото. Съществува само един начин да се отречеш от утрешния ден — като умреш.

А ние не желаем смъртта. Бихме искали тялото да умре колкото може по-късно, а душата — никога.

Да, загадката ще бъде разкрита, сфинксът ще проговори, проблемът ще намери разрешение. Да, ликът на народа, екипиран през осемнадесети век, ще бъде завършен през деветнадесети. Безумец е този, който би се усъмнил в това! Бъдещият разцвет, близкият разцвет на световното благоденствие е предопределено от небето явление.

Необозрими общи пориви направляват човешките дела и възцаряват след известно време в тях логика, равновесие, справедливост. Човечеството поражда сила, съставена от земни и небесни елементи, които го направляват. Тази сила е чудотворна. За нея не представляват никаква трудност нито невероятните развръзки, нито необикновените перипетии. Подпомогната от науката, която е дело на човека, и на случая — дело на някой друг, тя малко се стряска от противоречията в постановката на проблемите, които изглеждат неразрешими за простосмъртните. Тя умее еднакво ловко да даде разрешение, съпоставяйки идеите, както и да извлече поука, съпоставяйки фактите. Можем да очакваме всичко от тази невнятна сила на прогреса, която в един прекрасен ден среща изтока и запада в дъното на една гробница и заставя имамите да беседват с Наполеон във вътрешността на огромната пирамида.

А между това величественият поход на умовете не познава никакъв престой, никакво колебание, никакво спиране по своя път напред. Социалната философия е преди всичко наука за мира. Нейната цел и необходимата последица от усилията й е уталожването на бурните страсти чрез изучаване на антагонизмите. Тя проучва, изследва, анализира. После отново съединява. Тя върви по пътя на откисляването, като постоянно отстранява ненавистта.

Неведнъж човешкото общество е било опустошавано от налетял над хората яростен ураган. Историята изобилствува с крушения на народи и империи. Нрави, закони, религии и изведнъж неведомото, ураганът, минава един прекрасен ден и помита всичко. Цивилизациите на Индия, Халдея, Персия, Асирия, Египет изчезнаха една след друга. Защо? Не знаем. Кои са причините за тези бедствия? Нямаме представа. Можеха ли да се спасят тези общества? Имат ли и те известна вина за гибелта си? На някакъв съдбоносен порок ли са се били отдали, който ги е унищожил? Доколко тази ужасна смърт на цели нации и раси е равностойна на самоубийство? Въпроси без отговор. Мрак покрива тези обречени цивилизации. Пропущали са вода, щом са потънали. Не можем да кажем нищо друго. И съзерцаваме дълбоко изумени дълбините на морето, което носи името минало; зад неговите огромни вълни, вековете, потъват грамадни кораби — Вавилон, Ниневия, Тир, Тива, Рим, гонени от страшното дихание, изтръгващо се от многоустата тъма. Там всичко тъне в мрак, докато тук, край нас, е светло. Ние не познаваме болестите на древните цивилизации, но познаваме недъзите на нашата. Имаме право да осветим всичките й кътчета. Възхищаваме се на красотите й и разголваме уродливостите й. Ако изпитва някъде болка, проучваме болното място и след като установим естеството на страданието, намираме лекарството, издирвайки причината. Нашата цивилизация, дело на двадесет века, е едновременно урод и чудо. Заслужава си да бъде спасена. И ще бъде. Няма да е малко дори, ако поне я облекчим. Още по-голяма заслуга ще имаме, ако я залеем със светлина. Всички трудове на новата социална философия трябва да бъдат насочени към тази цел. Мислителят има днес велик дълг: да прегледа и да преслуша цивилизацията.

Пак повтаряме: подобен преглед е насърчителен. И ние искаме да приключим именно с насърчителен призив тези страници — мрачен антракт в скръбна драма. Под тленността на обществените форми се чувствува безсмъртието на самото човечество. Земното кълбо не е застрашено от смърт само защото тук-таме по тялото му има рани — кратери, и лишеи — серни изпарения. То не е застрашено от смърт само защото някой вулкан се пуква като цирей и изхвърля гнойта си. Болестите на народа не убиват човека.

И все пак, ако някой наблюдава обществената клиника, той поклаща сегиз-тогиз съкрушено глава. И най-силните, и най-състрадателните, и най-разумните изпадат понякога в отчаяние.

Ще дойде ли бъдещето? Пред толкова страшна тъма изглежда, че подобен въпрос е оправдан. Зловеща очна ставка на егоистите и клетниците. У егоистите — предразсъдъци, заслепление, причинено от охолното възпитание, растяща алчност, последица на опиянението, главозамайване от благополучието, което поражда глухота, страх от страданията, която стига у някои до отвращение към страдащите, безпощадно самозадоволство на личното аз, което се е раздуло до такава степен, че е задръстило душата. У клетниците — изострена жажда, завист, ненавист при вида на хорските наслаждения, неукротим порив на човека-звяр към удовлетворение на нуждите му, изпълнени с мъгла и печал сърца, обреченост, позорно и простодушно невежество.

Трябва ли все още да устремяваме взор към небесната вис? Дали светлата точка, която различаваме там горе, не подлежи на угасване? Страшно е да видиш идеала си потънал така далеч в небесните дълбини, мъничък, усамотен, едва доловим, блещукащ сред обкръжилите го отвред черни заплашителни тъми, сгъстени в плътен обръч около него. И все пак той е вън от опасност, също както попадналата в пастта на облаците звездица.

[1] Леност (лат.). — Б.пр. ↑

[2] „Последният ден на един осъден“. — Б.а. ↑

[3] В театър „Тюйлери“ дворът бил отдясно, а градината отляво. — Б.пр. ↑

[4] При четенето на посланието на апостолите се застава вдясно от олтара, а при четенето на евангелието — вляво. — Б.пр. ↑

[5] Римска богиня на плодовете. — Б.пр. ↑

[6] Римска богиня на войната. — Б.пр. ↑

[7] Но где е днес снега от лани? ↑

[8] Трябва да отбележим обаче, че думата „mac“ означава на келтски „син“. — Б.а. ↑

[9] Свитки да ти излязат. — Б.пр. ↑

[10] Непонятно ми е как Бог, Бащата на хората, може да изтезава децата и внуците си и как може да чува, без да страда, техните вопли, — Б.а. ↑

Книга осма
Радости и горести

I
Безоблачно щастие

Читателят е разбрал навярно, че след като позна през решетката обитателката на улица Плюме, Епонин най-напред отстрани злодеите от дома, където я беше изпратила Маньон, а после заведе там Мариус. След няколко дни, прекарани в захлас пред решетъчната ограда, увлечен от силата, която тласка желязото към магнита и влюбения към камъните, от които е съзидан домът на любимата, Мариус най-сетне се беше вмъкнал в градината на Козет, както Ромео беше влязъл в градината на Жулиета. Това му се бе удало по-лесно, отколкото на Ромео. Ромео трябваше да се покатери през висока стена, докато за Мариус бе достатъчно само да изкърти една пречка от старата решетка, която се клатеше в ръждясалото си гнездо подобно старчески зъб. Мариус беше тънък и се провря лесно.

По улицата не се мяркаше никога никой, освен това Мариус се вмъкваше в градината само нощем, затова той не се излагаше на опасността да го видят.

От благословеното и свято мигновение, когато целувката свърза душите им, Мариус идваше всяка вечер. Ако през този период от живота си Козет се беше влюбила в недобросъвестен и разпуснат младеж, тя щеше да пропадне. Съществуват щедри природи, които се отдават напълно. Козет спадаше към тях. Щедростта на жената се проявява в нейната отстъпчивост. Когато любовта се издигне до непостижима висота, тя се съчетава с неземното заслепление на свенливостта. Но на какви опасности се излагате, великодушни женски души! Често вие отдавате сърцето си, а ние вземаме само тялото ви. Отблъсваме сърцето ви и вие трепетно се взирате в него сред мрака. Любовта не познава половинчати положения. Тя или погубва, или спасява. Цялата човешка съдба е изразена в тази дилема. Никоя орисница не я поставя по-неумолимо от любовта. Ако не е смърт, любовта е живот. Люлка, но може да се окаже и гроб. Едно и също чувство в човешкото сърце казва „да“ или „не“. От всички божествени творения човешкото сърце е източник на най-много светлина, но, уви, и на най-много мрак!

Бог бе пожелал Козет да срещне спасителната любов.

През целия месец май на 1832 година, всяка нощ в дивата занемарена градина, под все по-уханните и по-гъсти храсти, две същества, изтъкани от неимоверна целомъдреност и невинност, преливаха в неземно блаженство, по-сродни с ангелите, отколкото с хората; чисти, благородни, опиянени и ликуващи, те излъчваха сияние един за друг в мрака. На Козет се струваше, че челото на Мариус е увенчано, а Мариус от своя страна виждаше Козет обкръжена от ореол. Те се докосваха, гледаха се, държаха се за ръце, притискаха се един до друг. Но запазваха помежду си известен предел и никога не го престъпваха. Не че го тачеха, а просто не го познаваха. Мариус чувствуваше една преграда: чистотата на Козет, а тя чувствуваше една опора — честността на Мариус. Първата им целувка беше последна. Оттогава насам Мариус си позволяваше само да докосва с устни ръката й, шалчето й или някоя къдрица от косите й. Козет беше за него ухание, а не жена. Той я вдъхваше. Тя нищо не отказваше, но той нищо не искаше. Козет сияеше от щастие, той беше задоволен. Живееха в това чаровно състояние, което би могло да се нарече взаимно душевно заслепление. Първа дивно красива безплътна прегръдка на две девствени същества. Два лебеда, срещнали се на Юнгфрау.

В този час на любовта, когато чувствеността е замлъкнала напълно под всемогъщото обаяние на душевната наслада, чистият и непорочен Мариус по-скоро би бил готов да се отбие при някоя уличница, отколкото да повдигне до глезена роклята на Козет. Веднъж при пълнолуние тя се наведе да вземе нещо от земята, блузата й се полуотвори и разкри малко шията й; Мариус извърна очи.

Какво ставаше между тези двама млади хора? Нищо. Те се обожаваха.

Нощем, докато стояха в градината, тя се превръщаше в тяхно свещено и одушевено убежище. Цветята край тях разтваряха широко чашките си и ги облъхваха с тамян, а те от своя страна разтваряха широко душите си и ги изливаха над цветята. Буйната, сластна растителност тръпнеше, преливаща от сокове, опиянена, около двете невинни създания, чиито любовни думи смущаваха дърветата.

Какво представляваха тези думи? Нежен полъх. Но този полъх беше напълно достатъчен, за да смути и развълнува природата. Ако прочетете в някоя книга подобни разговори, предназначени да бъдат отнесени и пръснати като дим от зефира, който разклаща листата, мъчно бихте доловили тяхната магическа мощ. Отделете от шепота на двамата влюбени мелодията, която се лее от душата им и ги съпровожда като лира, и ще остане само дим. Ще кажете: „Нима е възможно? Само това ли?“ Да, само това, детинщини, изтъркани истини, звънлив смях за щяло и не щяло, празни приказки, глупости и все пак всъщност най-възвишеното и най-дълбокото нещо в света. Единствените слова, които си заслужава да слушаш и да казваш!

Човекът, който никога не е слушал или никога не е произнасял подобни глупости и празни приказки, е тъп и жестокосърдечен.

Козет казваше на Мариус:

— Знаеш ли?…

(В техните отношения се беше появило интимното „ти“, независимо от неземната им непорочност, без сами те да могат да кажат как бе станало това.)

— Знаеш ли? Аз се казвам Евфразия.

— Евфразия ли? Не може да бъде, ти се казваш Козет.

— О, Козет е само едно грозно име, което са ми дали, когато съм била малка. Истинското ми име е Евфразия. Нима не ти харесва?

— Да… но и Козет не е лошо.

— Нима предпочиташ Козет пред Евфразия?

— Хм… да!

— Тогава и аз го предпочитам. Вярно, Козет е много хубаво име. Наричай ме така.

И усмивката, която придружаваше този диалог, го превръщаше в идилия, достойна за райска горичка.

Друг път тя го погледна втренчено и възкликна:

— Господине, вие сте прекрасен, вие сте хубав, вие сте находчив, никак не сте глупав, сигурно сте по-начетен от мене, но по едно нещо аз безспорно ви превъзхождам: „Обичам те!“

А Мариус, на седмото небе, си въобразяваше, че слуша строфа, изпята от звезда.

Или пък тя го потупваше лекичко по гърба, когато той се изкашляше, и му казваше:

— Не кашляйте, господине! Не искам да се кашля без мое разрешение. Много грозно е да кашляте и да ме тревожите. Искам да си здрав, защото, ако не си здрав, ще бъда много нещастна. Какво ще стане тогава с мене?

И тези нейни думи бяха просто божествени.

Веднъж Мариус каза на Козет:

— Представи си, по едно време мислех, че се казваш Юрсюл.

И двамата се смяха цялата вечер на това.

По време на друг техен разговор той възкликна:

— О, веднъж в Люксембургската градина ми идеше да доубия един инвалид!

Но той изведнъж млъкна и не се доизказа. Би трябвало да разкаже на Козет за жартиера й, а това му се струваше невъзможно. Приближил се беше до непознат бряг — плътта, пред който неговата безгранична безплътна любов отстъпваше с някаква свещена боязън.

Мариус си представяше живота с Козет просто така, без каквото и да било друго: да идва всяка вечер на улица Плюме, да отмества старата услужлива пречка на градинската решетка, да сядат двамата един до друг на пейката, да гледат през клоните на дърветата как се запалва постепенно звездният свод, докато гънката при коляното на панталона му леко докосва широката рокля на Козет, да гали върха на пръстите й, да й шепне на „ти“, да вдъхват един след друг уханието на едно и също цвете, и така до края на живота им, безконечно. През това време над главите им минаваха облаци. Когато духне вятър, Той отнася по-лесно човешките мечти, отколкото небесните облаци.

Естествено тази непорочна, едва ли не сурова любов не минаваше без ухажвания. „Да се казват комплименти“ на любимата, е първата форма на ласките, плахо изпробване на дързостта. Комплиментът е все едно целувка през воал. Чувствеността, макар и затаена, извиква сладостна тръпка. Сърцето отбягва чувствеността, за да може да обича по-хубаво. Безплътното ухажване на Мариус беше, така да се каже, лазурно. Когато птичките витаят високо при ангелите, навярно чуват подобни думи. Макар че Мариус вплиташе в тях всичко жизнено, човешко и положително, на което беше годен. Думи, които се шепнат под звездния покров, преди да се кажат под спалния балдахин. Лирично излияние, смесица от ода и сонет, мили хиперболи на влюбено гугукане, всички изтънчености на обожанието, събрани в букет, излъчващ нежен, неземен аромат, дивно чуруликане на сърце към друго сърце.

— О — шепнеше Мариус, — колко си красива! Не смея да те гледам. Мога само да ти се любувам. Ти си истинска грация. Не зная какво ми става. Ръбът на роклята ти, под който се подава върхът на обувката ти, ме смущава. Озарява ме пленителна светлина, когато надзърна в мислите ти! Ти разсъждаваш удивително умно! Понякога ми се струва, че си блян. Говори, аз те слушам, възхищавам се от тебе. О, Козет! Колко невероятно и чаровно е това, което изживявам! Аз наистина съм загубил ума си! Прекрасна сте, госпожице! Изучавам крачетата ти под микроскоп, а душата ти с телескоп.

А Козет отвръщаше:

— Обичам те малко повече, отколкото те обичах през деня.

Въпросите и отговорите в техния диалог се редуваха безразборно, свеждайки се неизменно и единодушно до любовта, както наелектризираните фигурки от бъз се устремяват винаги към металическия гвоздей в средата.

Цялото същество на Козет беше изтъкано от наивност, простодушие, искреност, невинност, чистота, сияйност. Тя сякаш излъчваше светлина. Видът й будеше представа за април, за ранна зора. В очите й блестеше роса. Козет беше като че ли уплътнена утринна Светлина, приела формата на жена.

Съвсем естествено беше лудо влюбеният в нея Мариус да й се възхищава. Истината е обаче, че тази мъничка пансионерка, свежо излюпена от манастира, разговаряше с тънка проницателност и проявяваше понякога много верен усет. Бъбрейки, тя всъщност разговаряше сериозно. Не се лъжеше в нищо и преценките й бяха правилни. Жената чувствува и говори с нежната находчивост на сърцето си, което е непогрешимо. Никой по-добре от нея не умее да казва тъй нежни и същевременно тъй задълбочени думи. Нежност и дълбочина — това е характерно за всяка жена. Нима небето не се отличава със същото?

Двамата изпитваха такава пълнота, че час по час изпадаха в умиление и очите им се наливаха със сълзи. Всяка смазана калинка, всяко паднало от гнездото перце, всяко скършено клонче от шипка ги затрогваше и тяхното упоение, пропито с лека тъга, като че жадуваше да се излее в сълзи. Често най-непогрешимият признак за любов е тази едва ли не непоносима понякога разнеженост.

Но редом с това — тези противоречия съставят резките смени на настроения в любовта — те драговолно избухваха в смях и се смееха така свободно и непринудено, че понякога приличаха на две момчета. Обаче будната природа дебне, без опиянените от целомъдрие сърца да се досетят за това. Тя е там със своята груба върховна цел. И колкото и невинни да са душите, в най-чистите срещи насаме се долавя пленителната и тайнствена тънка разлика, която разграничава двама влюбени от двама приятели.

Козет и Мариус се обожаваха.

А в това време вечната и неизменната вселена продължава да съществува. Хората се обичат, усмихват се, закачат се, уж се цупят само с устни, преплитат пръсти, говорят си на „ти“, това не пречи на вечността. Двама влюбени се скриват във вечерния здрач, в невидимото, ведно с птиците и розите, те се обайват един друг в мрака, гледайки се направо със сърцата си; те шепнат, те чуруликат, а в същото време безкраят е изпълнен с безспирно люшкащи се светила.

II
Шеметът на пълното щастие

Те живееха в някакъв унес, замаяни от щастие. Нямаха представа за холерата, която през този месец бушуваше в Париж. Бяха си доверили взаимно всичко, но това всичко се свеждаше, кажи-речи, до имената им. Мариус беше казал на Козет, че е сирак, че се казва Мариус Понмерси, че е адвокат, че се издържа, като пише статии за издателствата, че баща му е бил полковник и герой, че е скаран с богатия си дядо. Беше й споменал също, че е барон. Но това обстоятелство не направи никакво впечатление на Козет. Мариус барон? Това не стигна до съзнанието й. Тя не разбираше значението на тази дума. Мариус си беше Мариус. И тя от своя страна му беше доверила, че е била възпитана в манастира Малкия Пикпюс, че нейната майка също е умряла, че баща й се казва Фошльован, че е извънредно добър, че дава милостиня на бедните, но сам той живее бедно и се лишава от всичко, макар че задоволява напълно нея самата.

Странно нещо, тази своего рода симфония, сред която живееше Мариус, откакто се виждаше с Козет, беше обвила в мъгла миналото, дори и най-неотдавнашното минало, и то беше станало така смътно и далечно за него, че разказът на Козет го задоволи изцяло. И през ум не му мина да я заговори за нощното приключение в плевника Горбо, за Тенардие, за обгарянето на баща й, за странното му държане и още по-странното му бягство. Мариус мигновено беше забравил всичко това. Той дори не помнеше вечер какво е правил сутринта, дали е обядвал, с кого е говорил. В ушите му звучеше песен, която го правеше глух за всяка друга мисъл, той живееше истински само в часовете, когато виждаше Козет. А тогава, понеже се чувствуваше на небето, той най-естествено забравяше земята. Примрели от нега, те носеха неясното бреме на безплътните наслаждения. Така живеят сомнамбулите, които се наричат влюбени.

Уви! Кой не е изпитвал всичко това? Защо настъпва час, когато човек напуска лазурната вис, и защо след това продължава да живее още?

Любовта замества почти изцяло мисленето. Любовта е пламенна забрава на всичко останало. Търсете, ако си нямате работа, логика в страстта. Както в небесния механизъм липсва правилна геометрична фигура, така и в човешкото сърце няма строга логическа последователност. За Козет и Мариус не съществуваше нищо извън Козет и Мариус. Светът около тях се беше като че ли продънил в някаква бездна. Те изживяваха незаменими мигове. Нищо пред тях, нищо зад тях. Мариус почти не си спомняше, че Козет има баща. Заслеплението му бе заличило всички спомени. За какво впрочем разговаряха двамата влюбени? Както видяхме, за цветята, за лястовичките, за залязващото слънце, за изгряващата луна, за всички тия толкова съществени неща. Те си бяха казали всичко и всъщност нищо. Всичкото за влюбените е нищо. Какъв смисъл имаше да говорят за бащата, за действителността, за онзи вертеп, за злодеите, за неотдавнашното приключение? Мариус вече не беше напълно уверен, че действително е изживял този кошмар. Двамата бяха заедно, обожаваха се, само това беше важно. Всичко останало не съществуваше. Може би, когато се стигне до рая, адът зад нас неминуемо изчезва? Дали действително сме видели демони? Има ли изобщо демони? Изпитвали ли сме някога ужас? Страдали ли сме? Не помним вече. Розова мъгла се стеле над всичко това.

Така тези две същества живееха на недостижима висота; това се среща в природата, колкото и невероятно да изглежда. Те не бяха нито в надира, нито в зенита, а между човека и ангела, над тинята, под ефира, в самия облак. Почти безплътни, превърнати само във възторжени духове, премного възвишени, за да се движат по земята, но все още достатъчно обременени от човешката си природа, за да литнат в лазура, плаващи като атоми, които тепърва ще се утаят. Те живеят привидно извън съдбата, чужди за утъпканата бразда: вчера, днес, утре; очаровани, примрели от блаженство, витаещи, понякога така леки, че са готови да литнат в безкрая.

Те спяха будни, лелеяни от своя блян. О, дивен унес на идеализираната действителност!

Понякога, колкото и да беше хубава Козет, Мариус затваряше очи пред нея. Най-добре се гледа душата, когато очите са затворени.

Мариус и Козет не се питаха къде ще ги отведе тази любов. Те се гледаха, като че ли вече са стигнали желаната цел. Колко е глупаво, когато хората искат непременно любовта да ги отведе някъде.

III
Първи сенки

Жан Валжан не подозираше нищо.

Не толкова мечтателна като Мариус, Козет беше весела и това беше достатъчно на Жан Валжан, за да се чувствува щастлив. Мислите, нежните вълнения, образът на Мариус, който неотлъчно изпълваше душата й, не помрачаваха изключителната чистота на нейното девствено, усмихнато лице. Тя беше на възраст, когато девойката носи любовта си, както ангелът носи лилията. И тъй, Жан Валжан беше спокоен. Освен това, когато двама влюбени се разбират, всичко останало се развива отлично; нежеланото трето лице, което би могло да смути любовта им, обикновено остава в пълно неведение благодарение на минимален брой предпазни мерки, винаги едни и същи за всички влюбени. Така например Козет никога не възразяваше на Жан Валжан. Той пожелаваше да се разходят? Добре, татенце. Искаше да си останат в къщи? Още по-добре. Да прекара вечерта с Козет? Тя изглеждаше очарована. Понеже той винаги си отиваше в десет часа вечерта, в подобни случаи Мариус се вмъкваше в градината, по-късно, чак когато чуеше, че Козет отваря вратата към площадката. Естествено денем Мариус никога не се мяркаше към тях. Жан Валжан беше дори забравил за съществуването му. Една сутрин само той каза изненадан на Козет:

— Чудно! Изцапала си се с нещо бяло на гърба!

Предната вечер в пристъп на възторг Мариус беше притиснал буйно Козет и тя се бе опряла до стената.

Старицата Тусен, която си лягаше рано, гледаше само да заспи по-скоро, след като свършеше работата си, и не забелязваше нищо, също както Жан Валжан.

Мариус никога не стъпваше в къщата. Когато се срещнеха, двамата се спотаяваха в чупката до площадката, за да не може да ги видят или чуят от улицата, настаняваха се там и често се задоволяваха, вместо да разговарят, да си стискат ръцете, впили поглед в надвисналите над тях клони. В подобни мигове можеше да падне гръм на тридесет крачки от тях, без те да го усетят, така дълбоко замечтаността на единия се предаваше и заразяваше другия.

Ефирна чистота! Снежнобели часове, винаги почти еднакви. Подобна любов напомня низ от лилии или от гълъбови пера.

Цялата градина ги делеше от улицата. При всяко свое излизане или влизане Мариус нагласяше грижливо пречката на решетката, за да не личи, че е откъртена.

Той си отиваше обикновено към дванадесет часа и се прибираше при Курфейрак. Курфейрак споделяше с Баорел:

— Можеш ли да си представиш? Мариус се прибира сега чак в един часа след полунощ!

— Какво да ти кажа? — отвръщаше Баорел. — Да те пази Бог от тиха вода!

Понякога Курфейрак скръстваше ръце, придаваше си сериозно изражение и заявяваше на Мариус:

— Вие вървите по лош път, млади момко!

Практичен по природа, Курфейрак гледаше неблагосклонно озареното сякаш от отблясък на невидим рай лице на Мариус. Той не обичаше такива необикновени изживявания. Те го дразнеха и той неведнъж подканваше Мариус да се върне към действителността.

Една сутрин му държа следното напътствено слово:

— Драги мой, сега ми изглеждаш като човек, който се намира на луната, в царството на бляновете, в областта на самоизмамите, със столица Сапунен мехур. Хайде, бъди така добър, кажи ми името й!

Но нищо не беше в състояние да накара Мариус да проговори. По-скоро биха могли да му изтръгнат ноктите, отколкото една от двете свещени срички, съставляващи вълшебното име Козет. Истинската любов е лъчезарна като зора и безмълвна като гроб. Но Курфейрак забелязваше една промяна в Мариус: сега неговото безмълвие беше израз на блаженство.

През този сладостен месец май Мариус и Козет изпитаха неповторимото щастие:

Да се скарат и да си заговорят на „вие“ само за да се обърнат след малко на „ти“ един към друг с още по-голяма наслада.

Да говорят надълго и с най-големи подробности за хора, от които ни най-малко не се интересуват — ново доказателство, че в пленителната опера, която носи името любов, либретото е без каквото и да било значение.

За Мариус — да слуша Козетините приказки за дрехите й.

За Козет — да слуша Мариусовите приказки за политика.

Да се вслушват, допрели колене, в трополенето на колите по улица Вавилон.

Да съзерцават една и съща планета в небесната шир или една и съща светулка в тревата.

Да мълчат заедно: по-голяма сладост от разговорите.

И т.н., все в същия дух.

Но се появиха усложнения.

Една вечер Мариус вървеше по булеварда на Инвалидите, отивайки на среща. Той крачеше обикновено с наведена глава. Тъкмо когато завиваше по улица Плюме, чу нечий глас съвсем близо до себе си:

— Добър вечер, господин Мариус.

Вдигна глава и позна Епонин.

Тази среща му оказа странно въздействие. Откакто девойката го беше завела на улица Плюме, той нито веднъж не се беше сетил за нея, не беше я виждал и напълно я беше забравил. Можеше да й бъде само признателен, защото дължеше на нея сегашното си щастие, но все пак изпита неприятно чувство, като я видя.

Погрешно е да се мисли, че щастливата и непорочна любов довежда човека до състояние на нравствено съвършенство. Тя го довежда чисто и просто — и ние сами установихме това — до забрава. В това състояние човек не се сеща да проявява злост, но също тъй не се сеща да проявява и добросърдечие. Признателност, дълг, важни и досадни спомени, се пръсват. По всяко друго време Мариус би се държал иначе с Епонин. Погълнат от Козет, той не си даде дори съвсем ясно сметка, че Епонин се нарича Епонин Тенардие, че носи име, вписано в бащиното му завещание, име, за което няколко месеца по-рано би се пожертвувал възторжено. Показваме Мариус такъв, какъвто си беше. Дори споменът за неговия баща бледнееше в душата му пред блясъка на любовта.

Той възкликна леко смутен:

— А, вие ли сте, Епонин?

— Защо ми говорите на „вие“? Да не би да съм ви сторила нещо?

— Не — отвърна той.

Естествено Мариус нямаше нищо против нея. Напротив. Чувствуваше обаче, че не може да се държи иначе и че след като говори на „ти“ с Козет, може да се обърне само на „вие“ към Епонин.

Понеже той не казваше нищо, тя възкликна:

— Я кажете…

Но гласът й пресекна. Като че ли това създание, някога така безгрижно и дръзко, не можеше да намери подходящите думи. Епонин се опита да се усмихне, но не успя.

— Е? — поде отново тя.

После млъкна пак и остана с наведени очи.

— Лека нощ, господин Мариус — каза тя внезапно и се отдалечи.

IV
„Каб“ значи на английски „движа се“, а на арго — „лая“

На другия ден беше 3 юни, 3 юни 1832 година — дата, която трябва да отбележим поради сериозните събития, надвиснали в тази епоха над Париж като градоносни облаци. Нощта се спускаше и Мариус вървеше по същия път, както предната вечер, изпълнен със същите мисли и същото очарование. Той забеляза между дърветата на булеварда, че Епонин идва срещу него. Два дни поред! Наистина, това беше вече прекалено. Той се обърна рязко, напусна булеварда, тръгна в обратна посока, и отиде на улица Плюме през улица Мьосиьо льо Пренс.

Това принуди Епонин да го проследи чак до улица Плюме — нещо, което досега не беше правила. Досега тя се беше задоволявала да го зърне, когато той минава по булеварда, без дори да се опита да го спре. Само предната вечер се беше опитала да го заговори.

Епонин го проследи, без той да забележи. Видя го как отмести пречката и се промъкна в градината.

„Охо! Той влизал в къщата!“ — каза си тя.

После приближи до решетката, опипа една след друга пречките и лесно намери тази, която бе отместил Мариус.

— Само такива да ги нямаме! — прошепна полугласно и мрачно девойката.

После седна на оградата, до изкъртената пречка, като че ли я охраняваше. Това беше точно мястото, където решетката се допираше до съседната стена. Там имаше тъмно ъгълче, в което Епонин оставаше скрита за минувачите.

Тя стоя така повече от час, без да помръдне от мястото си и без да смее да си поеме дъх, в плен на мислите си.

Към десет часа вечерта един от редките минувачи по улица Плюме — стар закъснял буржоа, който пресичаше бързо това безлюдно място, ползуващо се с лоша слава, мина край решетката на градината и като стигна до чупката при стената, чу нечий задавен, заплашителен глас, който промълви:

— Не ми е чудно вече, че се мъкне тук всяка вечер!

Минувачът се огледа, не видя никого, не се осмели да надникне в тъмното ъгълче и се уплаши много. Той ускори крачка.

Минувачът стори добре, че побърза, защото няколко секунди по-късно по улица Плюме се зададоха шестима мъже, които вървяха поотделно край стените, на известно разстояние един от друг. Можеха да ги вземат за леко пийнали нощни стражи.

Щом първият стигна до решетката на градината, той се спря и зачака другите. Миг по-късно и шестимата бяха заедно.

Те заговориха полугласно.

— Туканачка е — каза единият.

— Има ли каб[1] в градината? — попита втори.

— Не зная. Но за всеки случай съм сбарал едно топче, което ще му дадем да жвака.

— Имаш ли маджун, за да избием прозореца?

— Да.

— Решетката е стара — обади се петият, който говореше с корема си.

— Още по-добре — каза вторият. — Няма да скрибуца много под триона и лесно ще я престържем.

Шестият, който още не беше отворил уста, започна да опипва решетката, както беше сторила Епонин един час преди това; той улавяше всяка пречка и я разклащаше предпазливо. Стигна така до откъртената от Мариус пречка. Тъкмо когато се канеше да я улови, нечия ръка се подаде внезапно от сянката и го хвана за рамото, после го удари грубо в гърдите и пресипнал глас пошепна до ухото му:

— Има каб.

В същото време пред него се изправи бледа девойка.

Мъжът се сепна уплашено — обичайна реакция при изненада. Той цял настръхна. Едва ли има по-страхотно зрелище от разтревожен див звяр. Уплашен, той става още по-страшен. Мъжът отстъпи и промълви, заеквайки:

— Коя ли е пък тая хубостница!

— Дъщеря ви.

Действително беше Епонин, а мъжът, с когото тя говореше, бе Тенардие.

Когато Епонин излезе от сянката, петимата други мъже, тоест Грошаря, Устатия, Бабе, Монпарнас и Брюжон, се приближиха безшумно и спокойно, без да кажат нито дума, със зловещата, бавна походка, свойствена на нощни птици като тях.

В ръцете им се виждаха някакви грозни сечива. Устатия държеше криви щипци, които скитниците наричат „забрадка“.

— Ей, ти! Какво търсиш тук? Какво искаш от нас? Да не си полудяла! — извика задавено Тенардие, защото не смееше да повиши глас. — Защо ни пречиш да си вършим работата?

Епонин се засмя и се хвърли на врата му.

— Аз, татенце, съм тук ей така на. Откога пък е забранено да се сяда по камъните? Ама вие не би трябвало да бъдете тук. Какво търсите, щом изпратих сухар? Нали обясних на Маньон. Тук няма какво да се прави. Прегърнете ме де, любими татко! Колко отдавна не съм ви виждала! Значи, вече сте свободен?

Тенардие се опита да се освободи от ръцете на Епонин.

— Добре, добре — измърмори той. — Нали вече ме целуна. Да, свободен съм. Не съм вътре. А сега, дим да те няма.

Но Епонин не го пущаше и удвояваше ласките си.

— Миличкият ми татко, е, как успяхте да се измъкнете? Страшно трябва да ви сече акълът, щом сте успели да избягате. Разкажете ми как стана цялата работа. Ами мама? Къде е мама? Кажете ми, какво става с майка ми?

Тенардие отговори:

— Добре е, отде да я знам, остави ме, казвам ти, махай се оттук!

— Само че никак не ми се ще да се махна! — каза Епонин, глезейки се като разгалено дете. — Пъдите ме, след като четири месеца вече не съм ви виждала и едва имах време да ви прегърна.

И тя отново обви с ръце шията на Тенардие.

— Е, стига толкова, става глупаво! — каза Бабе.

— Да побързаме! — намеси се Устатия. — Могат да минат фантетата.

Говорещият с корема си скандира следното двустишие:

Днеска празник няма,

та да цункаш татко, мама.

Епонин се обърна към петимата злодеи:

— Охо, това бил господин Брюжон. Добър ден, господин Бабе. Добър вечер, господин Грошар. Не ме ли познавате, Устатия? Как си, Монпарнас?

— Познаваме те, познаваме те — измърмори Тенардие, — но добър ден, добър вечер, обирай си партушините! Остави ни на мира.

— Сега е лисичи, а не кокоши час — заяви Монпарнас.

— Не виждаш ли, че ни чака работа? — прибави Бабе.

Епонин улови Монпарнас за ръка.

— Внимавай! — каза той. — Ще се порежеш. Държа отворен нож.

— Слушай, моето момче — отвърна му съвсем тихо Епонин, — трябва да имаш доверие в хората. Та не съм ли родна дъщеря на Моя баща? Господин Бабе, господин Устатия, аз бях натоварена да проуча работата.

Трябва да отбележим, че Епонин не говореше на арго. Откакто познаваше Мариус, този отвратителен език й се струваше невъзможен.

Тя стисна със слабите си, костеливи като на скелет пръсти грубата мазолеста лапа на Устатия и продължи:

— Вие знаете, че не съм от глупавите. Обикновено ми вярвате. Помагала съм ви неведнъж. Е добре, нали ви предупредих. Излишно се излагате, разбирате ли? Кълна ви се, че няма какво да търсите в тази къща.

— Вътре има две сами жени — каза Устатия.

— Няма ги, те се преместиха.

— Свещите обаче са си на мястото! — забеляза Бабе.

И той посочи на Епонин през клоните на дърветата една светлинка, която се местеше от прозорче на прозорче по покрива на къщичката. Тусен беше останала по до късно и простираше прането на тавана.

Епонин направи последен опит:

— Разберете, това са бедни хора и в тази барачка няма да намерите нито грош.

— Върви по дяволите — кресна Тенардие. — Когато претърсим къщата и я обърнем наопаки, ще ти кажем какво има вътре и дали сме намерили златни, сребърни или медни мангизи.

И той я бутна, за да я отстрани от пътя си.

— Мили ми господин Монпарнас — каза Епонин, — вие поне сте добро момче, не влизайте!

— Внимавай, ще се порежеш! — отвърна Монпарнас.

Тенардие поде със свойствения си решителен тон:

— Махай се, щерко, и остави мъжете да си гледат работата!

Епонин пусна ръката на Монпарнас и каза:

— Вие, значи, искате да влезете в тази къща?

— Нещо такова! — ухили се говорещият с корема си.

Тогава тя се облегна на решетката, обърна се с лице към шестимата въоръжени до зъби бандити, които нощта превръщаше в демони, и каза с нисък и твърд глас:

— Чудесно, само че аз не искам.

Мъжете останаха смаяни. Говорещият с корема си обаче продължи да се хили. Епонин поде:

— Чуйте ме добре, приятели. По-рано ви излъгах. Сега ще ви кажа истината. Ако влезете в градината, ако докоснете решетката, ще се развикам, ще тропам по вратите, ще разбудя всичко живо, ще накарам да ви арестуват и шестимата, ще извикам градските сержанти.

— В състояние е да го направи — обясни тихо Тенардие на Брюжон и на говорещия с корема си.

Епонин разтърси глава и добави:

— Ще издам най-напред баща ми!

Тенардие пристъпи към нея.

— Стой по-далечко, старче! — каза тя.

Тенардие се отдръпна, мърморейки през зъби:

— Какво ли я е прихванало! — И добави: — Кучка!

Дъщеря му се изсмя зловещо.

— Както искате, но, тъй или иначе, няма да влезете. Съвсем не съм кучка, защото съм дъщеря на вълк. Вие сте шестима, голяма работа. Били сте мъже, добре де, аз пък съм жена. Не се боя от вас, ясно ли ви е? Казвам ви, че няма да влезете в тази къща, защото на мен не ми е приятно. Ако се приближите, ще се разлая. Нали ви казах, има каб и тоя каб съм аз. Пет пари не давам за вас. Вървете си по пътя, до гуша ми дойдохте. Вървете, където искате, но не се връщайте тук! Забранявам ви! Приближете се само, вие с ножовете си, аз с ритниците, все ми е едно!

Тя пристъпи към злодеите. Изглеждаше страшна. Отново се изсмя.

— Пусто да остане! Не се боя от нищо. През лятото ще гладувам, през зимата ще студувам. Ех, че са дураци тия мъжоря, като си въобразяват, че могат да уплашат едно момиче! Как? Ще ме уплашите? Охо! И таз добра! Понеже любовниците ви са вещици, които се крият под кревата, щом повишите глас, затова ли? Мен не ме е страх от нищо!

Тя изгледа втренчено Тенардие и добави:

— Дори и от вас.

После продължи, местейки кървясалите си призрачни зеници от един на друг злодей:

— Пет пари не давам дали утре ще ме намерят намушкана с нож от баща ми върху паветата на улица Плюме или след една година в мрежите на Сен-Клу, или на Лебедовия остров сред старите изгнили тапи и удавените кучета!

После трябваше да прекъсне изблика си, защото я задави суха кашлица. Тесните й немощни гърди хриптяха.

— Само ще извикам — продължи тя — и те ще дойдат. Раз-два и готово. Вие сте шестима, но аз съм народът.

Тенардие замахна към нея.

— Не се приближавайте! — извика тя.

Той се спря и й каза кротко:

— Добре, няма. Няма да се приближа, но недей крещя така. Ти, значи, искаш, дъще, да ни попречиш на работата? Ами нали трябва да си изкарваме прехраната. Нима не обичаш вече баща си?

— До гуша ми дойдохте — каза Епонин.

— Че нали трябва да живеем, да ядем…

— Пукайте!

Като каза това, тя седна на оградата и затананика:

Моите ръце големи,

хубавите ми крака

и загубеното време.

Беше сложила лакът на коляното си и подпираше с длан брадичката си, поклащайки безгрижно крака. През дрипавата й рокля се подаваха мършавите й рамене. Съседният фенер осветяваше профила и предизвикателната й стойка. Мъчно бихте могли да си представите по-решително и по-озадачаващо държане.

Шестимата апаши се оттеглиха под сянката, която хвърляше фенерът, недоволни и недоумяващи, че едно момиче проваля плановете им. Те започнаха да се съвещават, повдигайки рамене, унижени и ожесточени.

А през това време Епонин ги гледаше невъзмутимо и диво.

— Става й нещо — каза Бабе. — Сигурно има някаква причина. Дали не е влюбена в стопанина? Жалко все пак да изпуснем такава аванта. Две жени и старец, който спи в задния двор. По прозорците скъпи пердета. Старикът навярно е чифутин. Бива си я май работата.

— В такъв случай — заяви Монпарнас — влизайте и си вършете работата. Аз ще остана с момата, а ако се опре…

Той показа острието на ножа, който държеше отворен в ръката си.

Тенардие мълчеше и като че ли беше готов да приеме решението на другарите си.

Брюжон, който минаваше малко нещо за оракул и който беше „замислил удара“, не се беше още произнесъл. Той изглеждаше угрижен. За него беше известно, че не отстъпва пред нищо, веднъж дори само за да се покаже, беше обрал един полицейски участък. Освен това съчиняваше стихове и песнички, което му изграждаше особен авторитет.

Бабе се обърна към него:

— Ти няма ли да кажеш нещо, Брюжон?

Брюжон помълча още няколко секунди, после поклати многозначително глава и най-сетне се реши да се изкаже.

— Ето какво: сутринта видях две врабчета, които се боричкаха. Вечерта попадам на жена, която я избива на кавга. Това е лош знак. Да се махаме оттук.

И те си отидоха.

Докато се отдалечаваха, Монпарнас измърмори:

— Както искате, но ако бяхте решили, можех да й светя маслото.

— Аз пък не. Не посягам на дами — заяви Бабе.

На ъгъла на улицата те се спряха и размениха с глух глас следния загадъчен диалог:

— Къде ще спим тази вечер?

— Под Пантен[2].

— У тебе ли е ключът от решетката, Тенардие?

— Разбира се.

Епонин, която не ги изпускаше из очи, видя, че тръгнаха натам, откъдето бяха дошли. Тя стана и запълзя зад тях покрай зидовете и къщите. Проследи ги чак до булеварда. Шестимата мъже се разделиха и потънаха в мрака, като че ли се стопиха в него.

V
Какво крие нощта

След като злодеите се разотидоха, улица Плюме придоби наново своя спокоен нощен изглед.

Това, което се случи преди малко на тази улица, съвсем не би било чудно за някой лес. Високостволите гори, сечищата, храсталаците, плътно преплетените клони, високите треви водят неосъзнато съществуване. Това диво гъмжило понякога внезапно долавя незримото. Творенията, които стоят по-ниско от човека, различават през мъглата силите, които го превъзхождат. Неведомите за нас, живите хора, неща си дават среща нощем. Дивата природа настръхва и се плаши, когато до нея се приближава свръхестественото. Силите на мрака се познават, между тях съществува необяснимо равновесие. Зъбите и ноктите тръпнат пред неуловимото. Кръвожадното животинско начало, ненаситният ламтеж за плячка, въоръжените с нокти и челюсти инстинкти, чийто източник и цел е търбухът, се взират тревожно и душат неспокойно невъзмутимия призрак, който броди загърнат в саван, възправя се в мъгливата си треперлива роба и като че живее някакъв страшен и мъртъв живот. Тези груби твари, които са само материя, се страхуват смътно от съприкосновението с необхватния мрак, сгъстен в призрачно видение. Изпречената на пътя черна сянка сепва и спира свирепия звяр. Излезлите от гроба вдъхват трепет и смущение на излезлите от бърлогата. Кръвожадният звяр се бои от зловещия призрак. Вълците отстъпват, срещнат ли вампир.

VI
Мариус до такава степен стъпва на земята, че дава на Козет адреса си

Докато кучката в човешки образ стоеше на пост край градинската решетка и шестимата злодеи не можаха да сломят упорството на една девойка, Мариус стоеше до Козет.

Никога небесният свод не бе бивал по-обсипан със звезди и по-пленителен, дърветата — по-тръпнещи, уханието на тревата — по-упоително. Никога птичките не бяха заспивали сред листата с по-нежен шепот, никога безметежната всемирна хармония не бе съответствувала по-добре на вътрешната музика на любовта. Никога Мариус не се бе чувствувал по-влюбен, по-щастлив, по-възторжен. Но той намери Козет тъжна. Тя беше плакала. Очите й бяха зачервени.

Това беше първият облак в техния дивен блян.

Първата дума на Мариус бе:

— Какво ти е?

Тя отвърна:

— Ще ти кажа.

После седна на пейката край площадката и докато той се настаняваше цял треперещ до нея, тя продължи:

— Баща ми каза тази сутрин да се приготвя, имал работа, щели сме да заминем.

Мариус потрепера от главата до краката.

Когато човек се намира на края на живота си, смъртта е равносилна на заминаване. Когато се намира в началото му, заминаването е равносилно на смърт.

От шест седмици насам малко по малко, бавно и постепенно Мариус овладяваше Козет. Платонично, но пълно овладяване. Както вече обяснихме, в първата любов човек обладава душата преди тялото. По-късно тялото се взема много преди душата, а понякога изобщо не се стига до душата. Фобла и Прюдом ще прибавят: защото душата не съществува. Но този сарказъм е за щастие богохулство. И така, Мариус притежаваше Козет, както само духовете умеят да притежават. Той я беше обгърнал с цялата си душа и я държеше ревниво, убеден в правото си. Притежаваше усмивката й, диханието й, парфюма й, дълбокия блясък на сините й зеници, нежната й кожа, когато докоснеше ръката й, прелестната бенка на врата й, всичките й мисли. Бяха се уговорили да не спят нито веднъж, без да се сънуват един друг, и бяха удържали думата си. Той притежаваше следователно всички сънища на Козет. Не можеше да се нагледа на завитите по тила й къдрици, а понякога дори ги докосваше с дъха си и твърдеше сам на себе си, че всяка една от тях принадлежи нему, на Мариус. Разглеждаше и намираше възхитителни всички неща, който тя носеше, панделката й, ръкавиците, маншетите, обувките, свещени предмети, които бяха в негова власт. Той си мислеше, че е пълновластен притежател на хубавите кокалени гребенчета, които тя затъкваше в косите си, и си казваше дори — сподавен и неясен шепот на прокрадващата се чувственост, — че няма нито едно ширитче от роклята й, нито една бримка от чорапите й, нито една гънка на колана й, които да не са негови. Седнал до Козет, той имаше чувството, че стои до своето съкровище, до своето имущество, до своята повелителка и робиня. Струваше му се, че те двамата до такава степен са слели душите си, че ако пожелаят да си ги вземат обратно, ще им бъде невъзможно да ги разграничат. „Тази е моята!“ — „Не, тази е моята!“ — „Уверявам те, че се лъжеш. Това съм аз.“ — „Това, което мислиш, че си ти, съм аз.“ Мариус беше част от Козет и Козет беше част от Мариус. Мариус имаше чувството, че Козет живее в него. Да има Козет, да я притежава, му се струваше така естествено, както и самото му дишане. И сред тази вяра, сред това опиянение, сред това девствено обладаване, необикновено и съвършено, сред това пълновластно притежание внезапно прозвучаха думите: „Ние ще заминем.“

Суровият глас на действителността му извика: „Козет не е твоя!“

Мариус се събуди. От шест седмици той живееше, както казахме, извън реалната действителност. Думите „ще заминем“ го върнаха грубо към нея.

Той не можа да каже каквото и да било. Козет почувствува само, че ръката му се вледени. Тя се обезпокои на свой ред:

— Какво ти е?

Той отвърна толкова тихо, че тя едва го чу:

— Не разбирам какво казваш.

Козет обясни:

— Тази сутрин баща ми каза да приготвя багажа си. Той щял да ми даде и своето бельо, за да го наредя в един куфар. Бил принуден да предприеме някакво пътуване, щели сме да заминем, трябвало да набавя голям куфар за себе си и малък за него, да приготвя всичко това в срок от една седмица, защото може би ще отидем в Англия.

— Но това е чудовищно! — възкликна Мариус.

Явно е, че в този миг в неговата мисъл никой произвол, никое насилие, никое издевателство дори на най-прочутите тирани, никоя проява на Бюзирис[3], Тиберий или Хенри VIII не можеше да се сравни по жестокост с тази: господин Фошльован да отведе дъщеря си в Англия, защото имал някаква работа там.

Той попита със схванато гърло:

— И кога ще заминеш?

— Той не каза кога.

— А кога ще се върнеш?

— Също не ми каза.

Мариус стана и запита хладно:

— Ще отидете ли с него, Козет?

Козет обърна към него хубавите си, пълни с тревога очи и отвърна като замаяна:

— Къде?

— В Англия. Ще отидете ли?

— Но защо ми говориш на „вие“?

— Питам ви, ще отидете ли?

— Какво искаш да сторя? — запита тя, сключвайки ръце.

— Значи, ще отидете?

— Но щом баща ми отива?

— Значи, ще отидете?

Козет хвана ръката на Мариус и я притисна силно, без да отговори.

— Добре — заяви Мариус. — В такъв случай и аз ще замина.

Козет отгатна смисъла на тия думи, преди да го разбере. Тя побледня толкова много, че личицето й се бялна в мрака. Устните й прошепнаха сподавено:

— Какво искаш да кажеш?

Мариус я погледна, вдигна бавно очи към небето и отвърна:

— Нищо.

Когато сведе клепачи, той видя, че Козет му се усмихва. Усмивката на любимата жена излъчва светлина, която се вижда и нощем.

— Колко сме глупави! Имам една идея, Мариус.

— Каква?

— Щом ние заминаваме, замини и ти. Ще ти кажа къде. Ела и ти там, където ще бъда аз.

Сега вече Мариус окончателно се разбуди от унеса си. Той стъпи здраво на земята.

— Да замина с вас! — извика той. — Луда ли си? Но нали за това трябват пари, а аз нямам. Да отида в Англия! Та аз сега дължа, знам ли колко, над десет луидора на Курфейрак, един мой приятел, когото ти не познаваш! Старата ми шапка едва ли струва три франка, на сюртука ми липсват копчета, ризата ми е скъсана, лактите ми са издънени, ботушите ми текат. От шест седмици бях забравил тия несгоди и не съм ти говорил за тях. Козет! Аз съм окаян човек! Ти ме виждаш само нощем и ми даряваш любовта си. Ако ме видеше денем, би ми предложила милостиня! Да отида в Англия! Та аз нямам пари дори за паспорт!

Той се подпря до близкото дърво със сключени над главата ръце, притискащ чело до кората, без да усеща грапавините, които дращеха кожата му, нито кръвта, която туптеше в слепоочията му, неподвижен, отмалял същинска статуя на отчаянието.

Той дълго стоя така. Човек може да остане потопен цяла вечност в подобна бездънна покруса. Най-сетне се обърна. Чу зад себе си лек шум, задавен и печален.

Козет хълцаше.

Тя плачеше вече повече от два часа до дълбоко замисления Мариус.

Той пристъпи към нея, падна на колене и като се просна на земята, улови върха на обувката й, подаваща се под роклята й, и я целуна.

Козет не се възпротиви и остана безмълвна. В някои мигове жената приема — печална и примирена богиня — култа на любовта.

— Не плачи! — помоли я той.

Тя пошепна:

— Как да не плача, щом сигурно ще трябва да замина, а ти не можеш да дойдеш!

— Обичаш ли ме? — запита той.

Тя му каза в отговор райските думички, които през сълзи звучат най-пленително:

— Обожавам те!

Младежът поде с глас, в който трептяха най-нежни гальовни нотки:

— Не плачи. Моля ти се, престани да плачеш заради мене!

— Обичаш ли ме? — прошепна тя.

Той улови ръката й.

— Козет, никога никому не съм давал честна дума, страх ме е било да го сторя. Чувствувам баща си до себе си. Давам ти най-свещената си честна дума, че ако ти си отидеш, аз ще умра.

В тона, с който той произнесе тия думи, звучеше такава тържествена и овладяна печал, че Козет потрепера. Лъхна я студеният мрачен дъх на истината. Загубила ума и дума, тя престана да плаче.

— Чуй ме сега — каза той. — Не ме очаквай утре.

— Защо?

— Чакай ме едва другиден.

— О, защо?

— Ще видиш.

— Цял ден, без да те видя! Невъзможно!

— Да пожертвуваме един ден, за да спечелим може би целия живот.

Мариус добави полугласно и като че ли сам за себе си:

— Той е човек, който не променя навиците си и никога досега не е приел когото и да било по друго време освен вечер.

— За кого говориш? — попита Козет.

— Аз ли? Нищо не съм казал.

— Но на какво се надяваш?

— Почакай до другиден.

— Това ли е желанието ти?

— Да.

Тя обхвана главата му с ръце, повдигна се на пръсти, за да се изравни с него, търсейки в дъното на очите му известно упование.

Мариус поде:

— Добре, че се сетих. Ти трябва да знаеш адреса ми, може да се случи нещо, не се знае, аз живея при моя приятел Курфейрак, на улица Верьори №16.

Той бръкна в джоба си, извади ножчето си и издълба с острието в мазилката на стената: „Улица Верьори 16“.

Козет отново го загледа втренчено.

— Ти си намислил нещо, Мариус! Намислил си нещо! Кажи ми го! Кажи ми го, за да прекарам спокойно нощта.

— Ето какво съм намислил: невъзможно е Бог да желае да ни раздели. Чакай ме другиден.

— А какво ще правя дотогава аз? — промълви Козет. — Ти ще бъдеш навън, ще сновеш насам-натам. Колко сте щастливи вие, мъжете. А аз ще остана съвсем самичка. О, колко ще ми бъде мъчно! Какво ще правиш утре вечер, кажи!

— Ще направя един опит.

— Тогава ще се моля Богу и ще мисля през цялото време за тебе и за твоя успех. Няма да те разпитвам, щом не желаеш. Ти си мой повелител. Утре вечер ще пея „Евриант“ — операта, която ти обичаш и която си слушал една вечер през затворените капаци. Но другиден ела по-рано. Ще те чакам, щом се стъмни, точно в девет часа, да знаеш. Божичко! Колко е неприятно, че дните са така дълги! Чуваш ли, точно в девет часа ще сляза в градината.

— И аз ще бъда тук.

И без да се наговарят, движени от една и съща мисъл, тласкани от електрическите токове, които постоянно протичат между двама влюбени, опиянени от сласт въпреки отчаянието си, те паднаха в обятията си и устните им неусетно се сляха, докато погледите им, преливащи от възторг и сълзи, съзерцаваха звездите.

Когато Мариус излезе от градината, улицата беше безлюдна. В това време Епонин следеше злодеите към булеварда.

Докато Мариус размишляваше, опрял глава на дървото, една мисъл се беше мярнала в ума му. Мисъл, която, уви, сам той преценяваше безумна и неосъществима. Той беше взел крайно решение.

VII
Старческото сърце в стълкновение с младежкото

По това време дядо Жилнорман беше навършил деветдесет и една година. Той продължаваше да живее с госпожица Жилнорман на улица Фий-дю-Калвер №6 в старата къща, която беше негова собственост. Читателят си спомня, че той спадаше към старците от предишното поколение, които дочакват изправени смъртта, без да се превият под тежестта на годините, нито под бремето на скръбта.

И все пак от известно време дъщеря му забелязваше: „Баща ми запада.“

Той не удряше вече плесници, на слугините, не тропаше така енергично с бастуна си по плочите на стълбищната площадка, ако Баск се забавеше да му отвори. Цели шест месеца юлската революция почти нито веднъж не го доведе в изстъпление. Той прочете едва ли не спокойно в „Монитьор“ необичайното словосъчетание: „Господин Йомбло-Конте, пер на Франция“. Истината е, че старецът беше дълбоко съкрушен. Той не скланяше глава, не се предаваше, това беше противно както на физическата, така и на духовната му същност. Но се чувствуваше душевно отпаднал. От четири години чакаше непоколебимо — това е най-подходящата дума — Мариус, твърдо убеден, че рано или късно този проклет лудетина ще позвъни на вратата му. Сега, в някои печални часове на униние, му се случваше да си каже, че ако Мариус още известно време не се обади… Непоносима му беше не мисълта за смъртта, но мисълта, че може би никога вече няма да види Мариус. До този миг изобщо не беше допущал, че може никога вече да не види своя внук. Сега тази мисъл го навестяваше и го изпълваше с ледено отчаяние. Както често се случва при искрените, кръвни чувства, раздялата беше само увеличила обичта на дядото към неблагодарния внук, който си беше отишъл без особена причина. През декемврийските нощи, когато навън е десет градуса под нулата, човек най-много мечтае за слънце. Освен това господин Жилнорман беше неспособен или по-скоро си въобразяваше, че е неспособен да направи той първата крачка за помирение със своя внук. „По-скоро ще пукна!“ — заявяваше той. Старецът не намираше никаква вина у себе си, но мислеше и за Мариус само с дълбоко умиление и с безмълвното отчаяние на стар човек, който скоро ще потъне в мрака.

Зъбите му бяха почнали да падат и това засилваше безрадостното му настроение.

Макар че не го признаваше дори пред себе си — това би го накарало да почувствува бясно раздразнение и срам, — господин Жилнорман никога не беше обичал любовниците си толкова, колкото обичаше Мариус.

Накарал беше да закачат в спалнята му, точно срещу леглото му — за да вижда най-напред това при събуждането си, — стар портрет на другата му дъщеря, покойната, госпожа Понмерси, нарисуван, когато била на осемнадесет години. Непрекъснато го гледаше. Веднъж, взирайки се в него, забеляза:

— Струва ми се, че той прилича на нея.

— Че портретът прилича на сестра ми ли? — каза госпожица Жилнорман. — Разбира се.

— И на него — добави старецът.

Когато седеше веднъж съвсем отпаднал със събрани колене и почти затворени очи, дъщеря му се осмели да подхвърли:

— Все още ли му се сърдите, татко?…

Тя се спря, страхувайки се да продължи.

— На кого? — попита той.

— На горкия Мариус.

Господин Жилнорман повдигна старческата си глава, удари с костеливия си, сбръчкан юмрук по масата и извика сърдито и гръмко, доколкото позволяваха силите му:

— Горкия Мариус ли казахте? Този господинчо е истински обесник, отвратителен дрипльо, неблагодарен тщеславец, зъл, безсърдечен и бездушен горделивец!

И той се извърна, за да не би дъщеря му да забележи плувналите му в сълзи очи.

Три дни след това той прекъсна почти четиричасовото си мълчание, за да каже неочаквано на дъщеря си:

— Струва ми се, че имах честта да помоля госпожица Жилнорман никога да не ми говори за него.

Леля Жилнорман се отказа от всеки по-нататъшен опит и направи следното дълбокомислено заключение: „Баща ми изстина към сестра ми след извършената от нея глупост. Явно е, че ненавижда и Мариус.“

„След извършената от нея глупост“ означаваше: след омъжването й за полковника.

Впрочем читателят се досеща, че госпожица Жилнорман не беше успяла в опитите си да измести Мариус чрез своя любимец, уланския офицер. Теодюл се беше провалил като заместник. Господин Жилнорман не се бе поддал на клопката. Сърдечната пустота не е обикновен отвор, който може да се запуши с тапа. А и Теодюл от своя страна, макар че подушваше наследство, не искаше да поеме неприятната тегоба да се подмазва. Старецът досаждаше на улана, а уланът от своя страна дразнеше стареца. Лейтенант Теодюл беше безспорно жизнерадостен, но празен дърдорко. Лекомислен, но същевременно и циничен, гуляйджия, но не особено приятен събеседник. Имаше любовници и говореше охотно за тях, но не разказваше интересно. Той нямаше нито едно качество, което да не е накърнено от известен недостатък. На господин Жилнорман му беше втръснало да слуша за различните му любовни сполуки в квартала при казармата на улица Вавилон. Освен това понякога лейтенантът идваше в униформа с трицветна кокарда. Така той беше направо непоносим. В края на краищата господин Жилнорман не изтърпя и каза на дъщеря си:

— До гуша ми дойде тоя Теодюл. Приемай си го сама, ако искаш. Военните не ми се нравят много-много в мирно време. Не знам дали всъщност не предпочитам да видя сабя в ръцете на кръвопиец, отколкото в ръцете на конте. Чаткането на мечовете в битката не е тъй жалко, както чаткането на ножницата по паважа. И после да се перчиш като самохвалко и да си пристягаш талията като женичка, да носиш под ризницата корсет, е вече двойно по-смешно. Ако си истински мъж, трябва да умееш да стоиш на равно разстояние както от прекалените хвалби, така и от лиготиите. Нито перко, нито лигльо. Запази си своя Теодюл за себе си.

Дъщеря му напразно го увещаваше:

— Но той е почти ваш внук.

Оказа се, че господин Жилнорман, който беше дядо до мозъка на костите си, съвсем не беше склонен да бъде „почти дядо“.

Всъщност, понеже беше умен и сравняваше двамата младежи, Теодюл му беше послужил само за да го накара още повече да съжалява за Мариус.

Една вечер — беше 4 юни, но въпреки това в камината на господин Жилнорман гореше буен огън — той отпрати дъщеря си, която отиде да бродира в съседната стая. Сам в спалнята си, с тапети по стените, отрупани с пасторални сцени, полуприкрит от широкия си деветкрилен параван, той се бе облегнал на масата, върху която бяха запалени две свещи под зелен абажур; цял потънал в мекото кресло, опрял крака на решетката пред камината, той държеше книга в ръка, без да чете. Верен на привичките си, господин Жилнорман бе облечен според някогашната мода и напомняше старинен портрет на Гара. Хората биха го сподиряли с присмех по улицата, но когато излизаше, госпожица Жилнорман го загръщаше в широка владишка наметка, която скриваше дрехите му. Той никога не носеше в къщи домашна роба освен преди да си легне или като ставаше от сън.

— С халат изглеждам стар — обичаше да казва той. Дядо Жилнорман мислеше с любов и горест за Мариус и както обикновено огорчението вземаше превес. Оскърбената му привързаност винаги се изливаше във възмущение. Той беше така съкрушен, че бе готов да се примири с неизбежното и да приеме раздялата, която му причиняваше сърцераздирателна болка. Той си казваше тази вечер, че вече няма никаква надежда Мариус да се върне, че ако той имаше такива намерения, отдавна щеше да го стори, че трябваше да престане да го чака. Опитваше се да свикне с мисълта, че всичко е свършено, че ще умре, без да види отново оня „господин“. Но цялото му същество се бунтуваше. Старото му бащинско чувство не можеше да се съгласи с това. „Как — повтаряше той скръбния си рефрен. — Нима няма да се върне?“

Господин Жилнорман обори оплешивялата си глава и впери несъзнателно в пепелта на огнището скръбния си, гневен поглед.

Както си седеше дълбоко замислен, старият му прислужник Баск влезе и запита:

— Господарю, ще можете ли да приемете господин Мариус?

Старецът се повдигна от креслото си, блед като мъртвец, който се изправя под действието на електрически ток. Кръвта се отдръпна към сърцето му. Той измърмори със заекване:

— Кой господин Мариус?

— Не зная — отвърна плахо Баск, смутен от изражението на господаря си. — Аз не съм го видял. Николет ми каза ей сега: „Вън чака един младеж, кажете, че е господин Мариус.“

Господин Жилнорман прошепна едва чуто:

— Въведете го.

Той остана в същата поза, с треперлива глава, вперил поглед във вратата. Тя се отвори отново. В стаята влезе младеж. Беше Мариус.

Мариус се спря до вратата, очаквайки сякаш да го поканят:

Доста изтърканите му дрехи не се забелязваха в полумрака, който хвърляше абажурът. Виждаше се само спокойното му, сериозно лице, носещо печата на странна тъга.

Дядо Жилнорман, стъписан от изненада и радост, остана за миг така, без да вижда нищо друго освен ярка светлина, както когато се яви видение. Той едва не загуби съзнание. Съзираше Мариус като през мъгла. Да, това беше действително той.

Най-сетне! След цели четири години! Той го сграбчи, така да се каже, с поглед. Намери го красив, благороден, изтънчен, пораснал, вече мъж, с добро държане, прекрасен. Изпита желание да разтвори широко обятията си, да го извика, да се втурне към него, цялото му същество се разтопи от нежност, топлите думи нахлуха в гърдите му, готови да бликнат изведнъж. Най-сетне цялата му обич си проправи път, стигна до устните му и по силата на противоречието, което беше негова основна черта, се превърна в грубост. Той запита рязко:

— За какво сте дошли?

Мариус отвърна смутен:

— Господине…

Господин Жилнорман би желал Мариус да се хвърли в прегръдките му. Той беше недоволен и от Мариус, и от себе си. Почувствува, че се бе държал грубо, че Мариус беше студен. Старецът изпита непоносимо и мъчително раздразнение, че дълбоко в себе си е така нежен и скръбен, а външно се показва само суров. Огорчението пак завладя сърцето му. Той прекъсна сърдито Мариус:

— Защо сте дошли тогава?…

Това „тогава“ означаваше: „… щом не се хвърляте в прегръдките ми“. Мариус погледна дядо си, чието лице беше побледняло като мрамор.

— Господине…

Старецът поде строго:

— Прошка ли идвате да ми искате? Признавате ли вината си?

Той си въобразяваше, че по този начин напътва Мариус и че детето „ще се огъне“. Мариус потрепера. От него искаха да се откаже от баща си. Той сведе очи и промълви:

— Не, господине.

— Какво искате тогава от мене? — викна властно старецът, изпълнен с мъчителна и гневна скръб.

Мариус сключи ръце, пристъпи крачка напред и каза със слаб и треперещ глас:

— Смилете се над мене, господине!

Тези думи разтърсиха дълбоко господин Жилнорман. Ако бяха произнесени по-рано, те щяха да го трогнат, но сега идваха много късно. Дядото се изправи. Той се опираше с две ръце на бастуна си, устните му побеляха, главата му се тресеше, но високата му снага превишаваше наведения Мариус.

— Над вас ли да се смиля, господине? Младежът иска милост от деветдесетгодишния старец, така ли? Вие встъпвате в живота, аз го напущам. Вие ходите по театри, балове, кафенета, играете на билярд, вие сте умен, харесвате се на жените, вие сте красив, а аз сред лято кашлям край огнището си. Вие притежавате истинското богатство, а мен са ме налегнали всички мизерии на старостта, болестта и самотата! Вие имате всичките си зъби, здрав стомах, жив поглед, сила, апетит, здраве, жизнерадост, гъсти като гора черни коси. А аз нямам вече дори бели коси, загубих зъбите си, краката не ме държат, паметта ми слабее, постоянно смесвам три имена на улици: улица Шарло, улица Шом и улица Сен-Клод, дотам съм я докарал. Вие имате пред себе си цялото озарено от слънце бъдеще, а аз вече почти нищо не различавам пред взора си, защото, съм, кажи-речи, навлязъл в нощта. Вие сте влюбен, от само себе си се разбира, а мен не ме обича вече никой на тоя свят, и точно вие искате аз да се смиля над вас! Молиер не е предвидил тази хубава смешка! Ако така се шегувате в Съдебната палата, господа адвокати, то моите поздравления. Вие действително сте забавни!

И старецът добави гневно и строго:

— Ще ми кажете ли какво искате от мене?

— Господине — каза Мариус, — зная, че присъствието ми ви дразни, но аз съм дошъл само да ви поискам нещо и после веднага ще си отида.

— Вие сте глупак! — кресна старецът. — Кой ви е казал да си ходите?

Това беше външният израз на нежните думи, които звучаха в сърцето му: „Защо не ми поискаш прошка! Хвърли се на шията ми де!“ Господин Жилнорман чувствуваше, че само след няколко мига Мариус ще си отиде, че лошият му прием го отблъсква, че грубостта му го прогонва, той си повтаряше всичко това и болката му растеше. Но понеже скръбта у него тутакси се превръщаше в гняв, той ставаше все по-груб и по-груб. Той би желал Мариус да разбере, а Мариус не разбираше. Тогава старецът се вбеси.

— Как? — поде той. — Вие ме изоставихте, мене, дядо си, напуснахте дома ми, за да отидете бог знае къде, хвърлихте в отчаяние леля си, водихте, лесно е да се отгатне, така е по-удобно, ергенски живот, гледахте си кефа, прибирахте се, когато ви хрумне, забавлявахте се, не ми се обадихте нито веднъж, правили сте дългове, без дори да ми кажете да ги платя, буйствували сте, правили сте щуротии и след четири години идвате при мене и нямате нищо друго да ми кажете?

Този груб начин да предизвика нежността на внук си има за последица мълчанието на Мариус. Господин Жилнорман скръсти ръце, жест, който у него изглеждаше особено повелителен, и се обърна горчиво към Мариус:

— Стига толкова. Казвате, че сте дошли да ми искате нещо. Какво? За какво става дума? Говорете.

— Господине — промълви Мариус с отчаян поглед на изправен пред пропаст човек, — дошъл съм да ви поискам разрешение да се оженя.

Господин Жилнорман позвъни. Баск открехна вратата.

— Повикайте дъщеря ми.

Миг след това вратата се отвори и госпожица Жилнорман подаде глава, без да влиза. Мариус стоеше прав и безмълвен, с отпуснати ръце и виновно изражение. Господин Жилнорман сновеше надлъж и нашир из стаята. Той се обърна към дъщеря си и каза:

— Нищо особено. Дошъл е господин Мариус. Можете да му кажете добър ден. Господинът иска да се жени. Това е всичко. Идете си.

Лаконичният и пресипнал глас на стареца предвещаваше невероятен изблик на гняв. Лелята погледна уплашено Мариус, едва го позна, не трепна, не каза нито дума и изчезна, като чу гласа на баща си, по-бързо, отколкото подгонена от вихъра сламка.

В това време господин Жилнорман се върна до камината и се облегна на нея.

— Да се жените! На двадесет и една година! Добре сте уредили работата! Остава ви само да искате разрешението! Дребна формалност! Седнете, господине. Е какво, откакто не съм имал честта да ви видя, вие направихте една революция. Навярно сте доволен. Якобинците победиха. Нали сте вече републиканец, откакто станахте барон? Вие умеете да помирявате двете неща. Републиката е подходящ сос за баронската титла. Получихте ли орден през юли? И вие ли спомогнахте малко за завземането на Лувър? Недалеч от нас, на улица Сент-Антоан, точно срещу улица Нонен-д’Иер, един снаряд се е забил в стената на третия етаж на една къща и до него са написали: „28 юли 1830“. Идете да видите. Внушителна работа. А, вашите приятели свършиха хубави дела. Добре, че се сетих, те ли строят фонтан на мястото на паметника на херцог дьо Бери? И така, наумили сте да се жените? И за кого? Смея ли, ако не е нескромно, да попитам за кого?

Той прекъсна за миг думите си и преди Мариус да успее да му отговори, добави ожесточено:

— Я ми кажете, имате ли някакво състояние? Натрупахте ли пари? Колко печелите с вашето адвокатство?

— Нищо — отвърна твърдо Мариус, обзет от дива решителност.

— Нищо? Значи, се издържате само с хиляда и двестате ливри, които ви отпущам?

Мариус не отговори. Господин Жилнорман продължи:

— А, разбирам, девойката е богата, тъй ли?

— Колкото мене.

— Как? Нима няма зестра?

— Не!

— Може би очаква нещо в бъдеще?

— Не вярвам.

— Гола-голеничка! А какво представлява баща й?

— Не зная.

— Как се казва тя?

— Госпожица Фошльован.

— Фош… какво?

— Фошльован.

— Тфу! — процеди през зъби старецът.

— Господине! — възнегодува Мариус.

Господин Жилнорман го прекъсна и заговори като че сам на себе си:

— Така. Двадесет и една година, никакво състояние, хиляда и двеста ливри годишно. Госпожа баронеса Понмерси ще трябва да купува от зарзаватчийката за две петачета магданоз.

— Господине — поде Мариус зашеметен, виждайки как отлита и последната му надежда, — моля ви се! Умолявам ви! Заклевам ви в името на небето, със сключени ръце, ще падна на колене пред вас, позволете ми да се оженя за нея.

Старецът се изсмя рязко и ехидно, закашля се и заговори:

— Ха-ха-ха! Сигурно сте си казал: „Пусто да остане! Ще ида при онова старо плашило, при онзи непоправим хапльо! Колко жалко, че още не съм навършил двадесет и пет години! Как хубавичко щях да му хързулна една почтителна призовчица! Как лесно щях да мина без съгласието му! Но сега няма как, ще му кажа: «Стари глупчо, ти трябва да си прещастлив, че ме виждаш, хрумнало ми е да се женя, искам да се оженя за госпожица не е важно коя, дъщеря на господин не е важно кой, нямам обувки на краката си, тя няма риза на гърба си, но това няма значение. Готов съм да зарежа кариера, бъдеще, младост и живот, да потъна в нищета с жена на врата, това съм си наумил и ти трябва да се съгласиш!» И старото изкопаемо ще даде съгласието си: «Върви, синко, прави каквото искаш, закачи си камъка на шията, ожени се за твоята Пусльован, Купльован…»“ Не, господине! Никога! Никога!

— Татко!

— Никога!

Това „никога“ беше произнесено с такъв тон, че Мариус загуби всяка надежда. Той прекоси стаята с бавни крачки, олюляващ се, с наведена глава, напомнящ по-скоро човек, който умира, отколкото човек, който си отива. Господин Жилнорман го следеше с очи. Когато вратата се отвори и Мариус се накани да излезе, той пристъпи със свойствената на властните и капризни старци живост, сграбчи Мариус за яката, върна го енергично в стаята, бутна го в едно кресло и му каза:

— Хайде, разкажи ми всичко!

Едничката дума „татко“, изплъзнала се на Мариус, беше предизвикала този рязък обрат.

Мариус го гледаше смаян. Подвижното лице на господин Жилнорман изразяваше вече само грубовато и неизразимо добродушие. Главата на семейството беше отстъпил място на дядото.

— Хайде, хайде, говори! Разкажи ми любовните си увлечения, изплюй камъчето, кажи ми всичко! Тю да се не види! Колко глупави са младите!

— Татко! — повтори Мариус.

Цялото лице на стареца се озари от неизразима светлина.

— Ето, така, наричай ме татко и ще видиш!

В резкия глас се прокрадваше сега толкова доброта, толкова нежност, толкова откровеност и бащинска обич, че Мариус, минал внезапно от отчаянието към надеждата, стоеше замаян и опиянен.

Той беше седнал до масата и светлината на свещите подчертаваше окаяния вид на костюма му, който дядо му разглеждаше с учудване.

— Добре, татко — каза Мариус.

— И таз добра! — прекъсна го старецът. — Ама ти наистина ли нямаш пукнат грош? Облечен си като бродяга.

Той бръкна в едно чекмедже, извади оттам някаква кесия, сложи я на масата и каза:

— Дръж, ето ти сто луидора, купи си шапка.

— Татко — продължи Мариус, — мило татенце, ако знаехте само колко я обичам. Вие едва ли си представяте. Когато я видях за първи път, беше в Люксембургската градина. Тя идваше там. Отначало не й обърнах особено внимание, после не зная как стана, но се влюбих в нея. О, колко бях нещастен! А сега я виждам всеки ден у тях, баща й не знае нищо, но, представете си, те заминават — ние се виждаме в градината им вечер, — баща й иска да я отведе в Англия и тогава аз си казах: „Ще отида при дядо и ще му разкажа всичко. Иначе ще полудея, ще умра, ще се разболея; ще се хвърля в реката. Трябва непременно да се оженя за нея, защото иначе ще загубя разсъдъка си.“ Ето цялата истина, не вярвам да съм забравил нещо. Тя живее в градина, заградена с решетка. На улица Плюме. В квартала на Дома на инвалидите.

Дядо Жилнорман седеше грейнал от щастие до Мариус. Докато го слушаше и се радваше на звука на гласа му, той с наслада смъркаше продължително тютюн. При името улица Плюме спря смъркането и изпусна върху коленете си стиската тютюн.

— Плюме ли! Улица Плюме ли каза? Гледай ти! Няма ли там наблизо казарма? Разбира се, точно там е. Братовчед ти Теодюл ми е говорил за нея. Уланският офицер. „Едно момиченце, драги, същинска капка!“ Разбира се, спомних си, улица Плюме. Някога я наричаха улица Бломе. Ето че се сетих точно. Слушал съм от него за това момиче зад решетката на улица Плюме. В някаква градина. Била истинска Памела. Имаш вкус, не ще и дума. Разправят, че си я бивало. Между нас казано, струва ми се, че оня фръцльо, уланът, я беше поухажвал мъничко. Не зная докъде е стигнала работата. Пък и това няма значение. Впрочем на него не бива да му се вярва. Той обича да се хвали. Мариус, според мене няма нищо лошо, ако младеж като тебе се влюби. Това подхожда на възрастта ти. Предпочитам те влюбен, отколкото якобинец. Предпочитам да тичаш подир някоя фуста, какво разправям, подир двадесет фусти дори, отколкото подир господин Робеспиер!

Колкото до мене, защо да не си призная, ако става дума за санкюлоти, признавам само жените. Хубавите момиченца са хубаво нещо, пусто да остане! Никой не може да го отрече. Та, значи, малката те приема скришом от татко си. И това е в реда на нещата. И аз съм имал такива приключения. И то не едно. Знаеш ли какво се прави в такива случаи? Това не се взема много навътре. Не се разиграват трагедии, не се стига до венчило, нито до кмета с празничния му шарф. Човек постъпва чисто и просто като разумен младеж. Проявява благоразумие. Плъзгайте се, смъртни, по наклонената плоскост, но не се женете! В такъв случай се отива при дядото, който всъщност е добряк и у когото все ще се намерят някои и други луидори в дъното на старото чекмедже. Казва му се: „Така стои работата, дядо!“ А дядото казва: „Нищо по-просто. Младите лудуват, старите мъдруват. И аз съм бил млад, а и ти на твой ред ще остарееш. Добре, момчето ми, ти пък ще се отплатиш на твоя внук. Ето ти двеста пистола. Позабавлявай се, дявол взел те! Какво по-хубаво от това!“ Ето как трябва да се уреждат подобни въпроси. Човек не се жени, но това нищо не пречи. Нали разбираш?

Вкаменен и неспособен да промълви нито дума, Мариус поклати отрицателно глава.

Дядото избухна в смях, смигна с повехналия си клепач, потупа го по коляното, погледна го право в очите весело и съчувствено и каза, вдигайки добродушно рамене:

— Ех, глупчо! Направи я своя любовница!

Мариус побледня. Той не беше разбрал нито дума преди това от приказките. Всичките тези дрънканици за някаква си улица Бломе, за Памела, за казармата, за улана се бяха изнизали пред съзнанието на Мариус като нещо съвсем нереално. Нищо от всичко това не можеше да се отнася за Козет, която беше чиста като лилия. Старецът бълнуваше. Но неговото бълнуване завърши с дума, която стигна до съзнанието на Мариус и която представляваше смъртна обида за Козет. Думите: „Направи я своя любовница!“, се впиха като кама в сърцето на честния младеж.

Той стана, взе си шапката, която беше паднала на земята, и се отправи с твърди и уверени стъпки към вратата. Там се обърна, поклони се дълбоко пред дядо си, вдигна глава и каза:

— Преди пет години вие оскърбихте баща ми. Днес оскърбявате жена ми. Не искам нищо друго от вас, господине. Сбогом.

Дядо Жилнорман раззина смаян уста, разпери ръце, опита се да се изправи, но преди да успее да произнесе каквото и да било, вратата се беше затворила и Мариус беше изчезнал.

Старецът остана няколко мига неподвижен, като поразен от мълния, без да може да проговори, нито да си поеме дъх, сякаш нечия ръка стискаше гърлото му. Най-сетне успя да се изскубне от креслото, изтича към вратата, доколкото може да се тича на деветдесет и една година, разтвори я и извика:

— Помощ! Помощ!

Първо се притече дъщеря му, после и слугите. Той завика със задавен от сълзи, хриплив глас:

— Тичайте след него! Настигнете го! Какво съм му сторил? Той е луд! Отива си! Ах, Господи боже! Този път няма да се върне никога вече!

Той се приближи до прозореца, отвори го е треперещите си старчески ръце, подаде се почти цял навън, докато Баск и Николет го придържаха отзад, и извика:

— Мариус! Мариус! Мариус! Мариус!

Но Мариус не можеше вече да го чуе, защото в този момент завиваше по улица Сен-Луи.

Старецът стисна два-три пъти чело с ръце с изражение на нечувана мъка, отстъпи, олюлявайки се, и се строполи в едно кресло без пулс, без глас, без сълзи, движейки безсмислено, глава и устни, с безжизнен поглед и пусто сърце, в което се стелеше само дълбок мрак, черен като нощта.

[1] Куче. — Б.а. ↑

[2] Париж. — Б.а. ↑

[3] Египетски владетел. — Б.пр. ↑

Книга девета
Къде отиват?

I
Жан Валжан

Същия ден в четири часа следобед Жан Валжан седеше сам върху един от най-усамотените насипи на Марсово поле. Било от благоразумие, било поради желание да се съсредоточи, било чисто и просто вследствие на неусетните промени в навиците, които се промъкват във всяко съществуване, сега той излизаше много рядко с Козет. Беше облечен с работническата си дреха и сив памучен панталон. Лицето му се губеше под голямата козирка на каскета. Той се чувствуваше спокоен и щастлив по отношение на Козет. Тревогите и смущенията му се разсеяха. Но от една-две седмици го бяха налегнали други опасения. Разхождайки се веднъж по булеварда, той зърна Тенардие. Благодарение на това, че бе преоблечен, Тенардие не го позна. Но оттогава насам Жан Валжан го вижда на няколко пъти и сега беше сигурен, че Тенардие обикаля из квартала. Това беше достатъчно, за да го накара да вземе едно много важно решение. Защото, ако Тенардие беше тук, това означаваше всевъзможни опасности, събрани на едно.

Освен това Париж беше неспокоен. Политическите смутове не са удобни за хора, които имат основание да прикриват нещо от живота си: полицията става недоверчива и мнителна и тръгнала по следите на Пепен или Море, тя лесно би могла да се натъкне на човек като Жан Валжан.

Поради всички тия съображения той беше угрижен.

Най-сетне едно необяснимо и съвсем прясно събитие, което го беше поразило неотдавна, допринесе за засилване на бдителността му. Този ден, станал сутринта пръв в къщата, той забеляза внезапно, разхождайки се в градината, преди Козет да отвори капаците на салона, един адрес, издълбан вероятно с гвоздей в стената.

„Улица Верьори №16“.

Надписът беше издълбан съвсем отскоро, буквите се белееха върху стария почернял хоросан, а копривата в подножието на стената беше посипана с нападалия бял гипс. Това очевидно беше написано през нощта. Какво представляваше? Адрес? Знак за някого? Предупреждение за него самия? Във всеки случай явно беше, че някой непознат се е вмъкнал в градината, че тяхното уединение бе нарушено. Той си припомни странните приключения, разтревожили неотдавна обитателите на къщата. Мисълта му започна да работи върху тази канава. Въздържа се обаче да спомене пред Козет за издълбания в стената надпис, за да не я уплаши.

След като обмисли и прецени всичко случило се, Жан Валжан реши да напусне Париж, а даже и Франция и да замине за Англия. Той предупреди Козет. Искаше да заминат най-късно до една седмица. И сега седеше върху насипа на Марсово поле, а в ума му се въртяха всевъзможни мисли — Тенардие, полицията, странните думи, издълбани в стената, пътуването, трудностите по снабдяване с паспорт.

Сред тия тревожни размишления изведнъж забеляза до себе си някаква сянка; някой се бе спрял непосредствено зад него, на гребена на насипа. Той се канеше да се обърне, когато върху коленете му падна сгънато на четири листче, хвърлено като че ли през главата му от нечия ръка. Той го взе, разгъна го и прочете следните думи, написани едро с молив: „Преместете се.“

Жан Валжан се изправи бързо — върху насипа обаче нямаше вече никого. Той се огледа наоколо и забеляза някакво същество, по-голямо от дете и по-малко от мъж, със сива дреха и кадифен панталон в пръстен цвят, което прекрачваше парапета и се свличаше в рова на Марсово поле.

Жан Валжан се прибра начаса, дълбоко замислен.

II
Мариус

Мариус си излезе съкрушен от дома на господин Жилнорман. Той се беше отправил натам със съвсем малка надежда, но си отиваше с огромно отчаяние.

Впрочем — хората, които изучават първите трепети на човешкото сърце, ще разберат това — уланът, офицерът, контето, братовчедът Теодюл не бяха оставили никаква сянка в съзнанието му. Абсолютно никаква. Драматичният автор би могъл очевидно да очаква някакви усложнения, породени от намеците на дядото пред съвсем неподготвения Мариус. Драмата наистина би спечелила, но истината би загубила. Мариус беше на възраст, когато човек не вярва нищо лошо. По-късно настъпва възрастта, когато се вярва всичко. Подозренията са един вид бръчки. Ранната младост не ги познава. Това, което вълнува дълбоко Отело, се плъзга, без да остави следа, по Кандид. Да подозира Козет? Мариус по-лесно би извършил много други престъпления.

Той тръгна наслуки из улиците — единствена разтуха на страдащите. Едва ли би могъл да си спомни за какво мислеше. В два часа сутринта се прибра у Курфейрак и се хвърли облечен върху леглото си. Слънцето отдавна беше изгряло, когато заспа тежък, мъчителен сън, по време на който мислите продължаваха да се блъскат в безпорядък в главата му. Когато се събуди, видя прави в стаята, с шапки на глава, готвещи се да излязат и доста улисани Курфейрак, Анжолрас, Фьойй и Комбфер.

— Ще дойдеш ли на погребението на генерал Ламарк? — го попита Курфейрак.

Стори му се, че му говорят на китайски.

Излезе малко след тях. Мушна в джоба си пистолетите, които му беше поверил Жавер по време на произшествието на 5 февруари и които още бяха у него. Те бяха пълни. Мъчно би било да се каже каква тъмна мисъл го накара да ги вземе със себе си.

През целия ден Мариус скита, без сам да знае къде. От време на време преваляваше дъжд, но той не го усещаше. Купи за обед едно дълго хлебче от някакъв хлебар, сложи го в джоба си и го забрави. Окъпа се, като че в Сена, също без да съзнава напълно какво върши. Настават мигове, когато в главата ви гори пещ. Мариус беше изпаднал в такова състояние. Той не се надяваше вече на нищо, не се боеше от нищо. Това бяха последиците от предишната вечер. Чакаше настъпването на нощта с трескаво нетърпение. В главата му се очертаваше ясно само една мисъл: в девет часа той щеше да види Козет. В това последно щастие се заключаваше сега цялото му бъдеще. След това — пълен мрак. От време на време, докато скиташе по най-безлюдните булеварди, му се струваше, че откъм града долитат необичайни шумове. Той се сепваше сред бленуванията си и се питаше: „Бият ли се там?“

Когато се стъмни, точно в девет часа, както беше обещал на Козет, Мариус се озова на улица Плюме. Щом се приближи до решетката, забрави всичко. Бяха изминали четиридесет и осем часа, без да види Козет. След малко щеше да бъде с нея; всяка друга мисъл се заличи и той изпита само нечувана, дълбока радост. Миговете, през които човек изживява цели векове, се отличават с това властно и чудотворно свойство, че запълват изцяло човешкото сърце.

Мариус отмести желязната пречка и се втурна в градината. Козет не беше на мястото, където го чакаше обикновено. Той прекоси гъсталака и стигна до ъгълчето край площадката.

— Тя ме чака там — каза той.

Нямаше я и там. Тогава вдигна очи и забеляза, че капаците на къщата бяха затворени. Обиколи градината. Тя беше пуста. Мариус се върна към къщата и обезумял от любов, замаян, ужасен, извън себе си от тревога и отчаяние, като собственик, завърнал се в къщи в неудобен час, той зачука по капаците. Почука продължително, на няколко пъти, с риск прозорецът да се отвори и да се покаже мрачното лице на бащата, който щеше да го попита: „Какво искате?“

Това не беше нищо в сравнение с предположенията му. След като тропа по капаците, той повиши глас и извика:

— Козет! — После повтори повелително: — Козет!

Никой не му отговори. Свършено беше. Никой в градината. Никой в дома.

Мариус впери поглед в злокобната къща, черна и безмълвна като гробница: но още по-пуста. Погледна каменната пейка, върху която беше прекарал толкова пленителни часове с Козет. После седна на стъпалата на къщата с преливащо от любов и решителност сърце, благослови любимата в най-съкровените дълбини на мисълта си и каза, че щом Козет е заминала, не му остава нищо друго, освен да умре.

Изведнъж дочу глас, който като че ли идваше откъм улицата и го викаше през дърветата:

— Господин Мариус!

Той се изправи.

— Какво има?

— Господин Мариус, там ли сте?

— Да.

— Господин Мариус — поде гласът, — приятелите ви ви чакат при барикадата на улица Шанврьори.

Гласът не му беше напълно непознат. Като че ли бе пресипналият груб глас на Епонин. Мариус изтича към решетката, отстрани подвижната пречка, провря глава и различи фигура на младеж, както му се стори, която потъна тичешком в здрача.

III
Господин Мабьоф

Кесията на Жан Валжан не донесе никаква полза на господин Мабьоф. Благородно, но наивно добросъвестен, той не прие подаръка на звездите. Нито за миг не допусна, че звездата може да се раздроби на златни луидори. Нямаше как да отгатне, че падналите от небето пари бяха всъщност дар от Гаврош. Затова отнесе кесията в полицейския участък като загубена вещ, която намерилият предоставя на разположение на тия, които биха предявили правата си над нея. Този път кесията действително се загуби. Естествено никой не я потърси и тя никак не помогна на господин Мабьоф.

Той продължи да запада все повече и повече.

Опитите с индигото му се удадоха и в Ботаническата градина толкова, колкото по-рано в собствената му градина в Аустерлиц. Предната година той не можа да изплати заплатата на прислужницата си, видяхме, че тази година не можеше да плати наема си. След като изтекоха определените тринадесет месеца, заложната къща продаде медните клишета на неговата „Флора“. Един бакърджия ги превърна в тенджери. След като пропаднаха клишетата, господин Мабьоф не можеше вече да попълни дори частите от екземплярите на „Флора“, които се намираха у него, и отстъпи срещу нищожна цена на един книжар и гравюрите, и отпечатаните коли като книжни отпадъци. Нищо не остана от труда на целия му живот. Той почна да яде получените срещу този труд пари. Когато видя, че и този жалък източник пресъхва, изостави градината си и тя запустя. Много преди това се беше отказал от двете яйца и парчето говеждо, което си позволяваше от време на време. Сега вечеряше с малко хляб и картофи. Разпродал беше всичките си мебели, после дойде ред на чаршафите за смяна, на всички дрехи и завивки, без които можеше да мине. Най-сетне продаде хербариите и печатните картини. Но все още пазеше най-ценните си книги, някои от които бяха изключително редки, като например: „Историческите библейски четиристишия“, издание от 1560 година, „Съвпадане на библиите“ от Пиер дьо Бес, „Бисерите на Маргарита“ от Жан дьо ла Е с посвещение на Наварската кралица, „Книга за задълженията и достойнствата на посланика“ от синьор Вилие-Отман, „Равински стихослов“ от 1644 година, Тибул от 1567 година, с гордото обозначение: „Venetus, in oedibtis Manutianis“[1], и най-сетне един екземпляр от Диоген Лаерций, отпечатан в Лион през 1644 година, в който бяха включени прословутите варианти на ръкопис 411 от тринадесети век, от Ватикана, както и вариантите на венецианските ръкописи 393 и 394, така плодотворно изтълкувани от Анри Етиен, заедно с всички пасажи на дорийски диалект, които се срещат само в известния ръкопис от дванадесети век, съхраняван в Неаполската библиотека. Господин Мабьоф никога не палеше огън в стаята си и си лягаше с кокошките, за да не хаби свещи. Като че ли вече нямаше съседи. Те го избягваха, когато излизаше от къщи, и той напълно си даваше сметка за това. Нищетата на дете вълнува всяка майка, нищетата на младеж затрогва всяка девойка, нищетата на старец не предизвиква ничие съчувствие. От всички несрети тази несрета се посреща от околните с най-голяма студенина. Но въпреки това дядо Мабьоф не беше загубил напълно душевната си детинска ведрина. Зениците му се оживяваха, когато спреше поглед на книгите си, и той се усмихваше, когато се любуваше на своя Диоген Лаерц, толкова ценен и рядък екземпляр. Стъкленият му шкаф беше единственият лукс, който си беше позволил, защото иначе беше запазил само строго необходимото.

Един ден леля Плутарх му заяви:

— Нямам пари за вечеря.

Това, което тя наричаше вечеря, се състоеше от малко хляб и четири-пет картофа.

— Защо не вземете назаем? — попита господин Мабьоф.

— Нали знаете, че не ми дават вече.

Господин Мабьоф отвори библиотеката си, заоглежда бавно една след друга книгите си, подобно на баща, който е принуден да подложи на заколение едно от децата си и им се любува, преди да спре избора си на някое от тях, измъкна бързо една книга, мушна я под мишница и излезе. Той се върна два часа по-късно без книгата, остави тридесет су на масата и каза:

— Ето ви за вечерята.

От този миг леля Плутарх видя как върху откритото лице на стареца легна тъмна сянка, която не се вдигна никога вече.

На другия, на по-другия ден, всеки следващ ден господин Мабьоф трябваше да прави нови жертви. Той излизаше с книга под мишница и се връщаше с някоя дребна монета. Понеже антикварите виждаха, че той е принуден да продава, даваха му по двадесет су за книга, която той беше купил на времето за двадесет франка. При това понякога се случваше да му я е дал същият този букинист. Томче по томче си отиваше цялата му библиотека. От време на време той мълвеше:

— Добре поне, че съм осемдесетгодишен!

Сякаш се надяваше тайно, че дните му ще свършат, преди да се свършат книгите му. Той ставаше все по-печален. Веднъж обаче изпита отново малко радост. Излезе с екземпляра на Робер Етиен, който продаде за тридесет и пет су на кея Малаке, и се върна с един екземпляр от Алд, който беше купил за четиридесет су на улица Гре.

— Задлъжнях с пет су — каза той сияещ на леля Плутарх.

Този ден изобщо не вечеря.

Беше член на Цветарското дружество. Там знаеха какво оскъдно съществуване води. Председателят на дружеството го посети, обеща да говори за него с министъра на земеделието и търговията и действително го стори.

— Нима е възможно! — възкликна министърът. — Напълно съм съгласен с вас! Такъв стар учен! Ботаник! Безобиден човек! Непременно трябва да направим нещо за него!

На следващия ден господин Мабьоф получи покана за вечеря у министъра. Той показа разтреперан от радост писмото на леля Плутарх и каза:

— Спасени сме!

В определения ден отиде у министъра. Той забеляза, че смачканата му връзка, широкият му, стар, излязъл от мода фрак и изтърканите му обувки предизвикаха учудване у портиерите. Никой не го заговори, дори и министърът. Към десет часа вечерта, докато все още се надяваше някой да го заговори, чу жената на министъра, хубава дама с дълбоко изрязано деколте, до която не бе посмял да се приближи, да задава въпроса:

— Кой е този старец?

Той се върна у дома си в полунощ, пеш, а над него се лееше проливен дъжд. Беше продал един екземпляр от „Елзевир“, за да може да плати на файтонджията, който го бе закарал дотам.

Господин Мабьоф бе добил навик всяка вечер, преди да си легне, да прочита по няколко страници от своя Диоген Лаерц. Знаеше достатъчно гръцки, за да вкуси особеностите на ценния текст, който беше негова собственост. Нямаше вече друга радост. Изминаха няколко седмици. Внезапно леля Плутарх се разболя. Има нещо много по-тъжно от невъзможността да купиш хляб от хлебаря: да не можеш да купиш лекарства от аптекаря. Една вечер лекарят предписа много скъп сироп. Освен това болестта се влошаваше, нужна беше болногледачка. Господин Мабьоф отвори библиотечния шкаф; той беше празен. И последното томче беше отишло по реда си. Оставаше само Диоген Лаерц.

Той взе редкия екземпляр под мишница и излезе. Беше 4 юни 1832 година. Отиде при вратата Сен-Жак у наследника на Ройол и се върна със сто франка. Сложи купчината монети по пет франка върху нощната маса на старата си прислужничка и се прибра в стаята си, без да каже нито дума.

На другия ден още от зори седна на поваления крайпътен камък, който се намираше в градината му, и от улицата можеше да се види през плета, че цялата сутрин бе стоял неподвижно, навел чело, вперил невиждащ поглед в лехите с увехнали цветя. Сегиз-тогиз преваляваше, но старецът като че ли не забелязваше нищо. Следобед в Париж се надигна необичаен шум. Гърмяха като че ли пушки и долитаха крясъци на много хора.

Дядо Мабьоф вдигна глава. Той забеляза един градинар, който минаваше по улицата, и го попита:

— Какво става?

Градинарят отмина с мотиката на рамо, като отвърна невъзмутимо:

— Въстание.

— Какво въстание?

— Как какво? Такова, бият се!

— А защо се бият?

— Знам ли и аз! — отвърна градинарят.

— Къде точно? — попита господин Мабьоф.

— Към Арсенала.

Дядо Мабьоф влезе в къщата, взе шапката си, потърси несъзнателно някоя книга, за да я мушне под мишница, не намери, прошепна: „Ах, вярно!“ и тръгна като замаян.

[1] Венеция, в дома на Мануций (лат). — Б.пр. ↑

Книга десета
5 юни 1832 година

I
Външната страна на въпроса

От какво се заражда въстанието? От нищо и от всичко. От постепенно натрупване на електричество, от внезапно избухнал пламък, от блуждаеща сила, от случаен повей. Повей, който облъхва по пътя си мислещи глави, бленуващи мозъци, страдащи души, горящи страсти, въпиеща нищета и ги отнася със себе си.

Накъде?

Наслуки. Пряко обществения строй, пряко законите, пряко безочливото благоденствие на другите.

Оскърбените убеждения, превърналите се в озлобление възторзи, накипелите негодувания, потиснатите войнствени инстинкти, възбудените младежки дръзновения, благородните заслепления, любопитството, вкусът към промяна, жаждата за неочакваното, чувството, което ви кара да изпитате удоволствие пред обявата на нов спектакъл и при прозвучаването на звънеца за вдигане на завесата, затаената ненавист, споменът за претърпените огорчения, несполуките, изиграните от съдбата честолюбиви стремежи, несгодите, несбъднатите мечти, непостижимите въжделения, надеждата, че в крушението ще се намери изход и най-сетне на самото дъно — сганта, възпламенителната тиня, ето ви съставните елементи на всеки метеж.

Най-величавото и най-незначителното. Съществата, които бродят извън човешкото общество в очакване на някаква изгода, празноскитащи, тъмни личности, безделници от кръстопътищата, които спят нощем в незастроените пусти места без друг покрив над главата си освен студеното облачно небе, които изкарват всеки ден хляба си, както им падне, а не чрез труд, безименните чеда на нищетата и калта, голтаците също принадлежат на метежа.

Всеки, който носи в душата си таен бунт срещу каквато и да било неправда на обществото, живота или съдбата, е сроден с метежа и щом той се развихри, човек потръпва и ураганът го увлича.

Метежът наподобява циклон в социалната атмосфера, който възниква внезапно при дадени температурни условия. Той кръжи, повдига се, понася се бързо, гърми, изкоренява, смазва, разрушава, изтръгва и помита всичко по пътя си, увличайки със себе си великодушния и жалкия, силния и слабоволния, якия дънер и стръкчето слама.

Горко томува, когото той увлече със себе си, както и томува, когото блъсне по пътя си! Той ги разбива един в друг.

Сграбчи ли някого, метежът му предава невероятна мощ. Той влива в първия срещнат силата на събитията. Превръща всичко в снаряд. Павето става ядро, а хамалинът — генерал.

Ако вярваме на някои ясновидци на подмолната политика, малко метеж е дори желателен от гледище на властниците. Извод: метежът укрепва правителствата, когато не успее да ги събори. Той подлага на изпитание армията, сплотява буржоазията, раздвижва мускулите на полицията, заякчава обществения, скелет. Той е един вид гимнастика и е едва ли не здравословен. Властта се чувствува по-добре след метеж, също както след като човек си направи фрикция.

Преди тридесет години метежът се разглеждаше и в друг аспект.

Има универсална теория, която се е самопровъзгласила за „здрав смисъл“. Филинт против Алцест, посредничене между истината и лъжата, обясняване, увещаване, високомерно смекчаване на конфликтите, което едновременно порицава и оправдава, въобразявайки си, че постъпва мъдро, а всъщност често постъпва педантично. Всяка политическа школа, която носи името „златната среда“, води началото си оттук. Това е партията на хладката вода: нито ледена, нито вряла. Тази лъжедълбока и изключително повърхностна школа изучава обстойно следствията, без да стигне до причините, и от висотата на някаква полунаука се мъчи да обуздае народните вълнения.

Ако слушаме твърденията на тази школа, „метежите, които избухнаха след преврата в 1830 година, засенчиха до известна степен това велико събитие. Юлската революция бе чудесен порив на народния гняв, след който небето внезапно се разчисти. Метежите отново докараха облаци на небето, те изродиха в разпра тази революция, така забележителна в началото със своето единодушие. Както при всяко скокообразно движение напред, в юлската революция се таяха скрити поражения. Метежът ги изкара наяве. Даде възможност да се каже: «Ето тук има повреда.» След юлската революция хората чувствуваха само освобождението. След метежите те почувствуваха катастрофата.

Всеки метеж затваря дюкянчетата, обезценява облигациите, разстройва борсата, спира търговията, спъва сделките, ускорява банкрутите. Няма вече пари. Притежателите на известно състояние треперят, общественият кредит е разколебан, индустрията — разнебитена; капиталите се укриват, трудът поевтинява, навсякъде уплаха. Отглас във всеки град. Въртопи. Изчислено е, че първият ден на метежа е струвал на Франция двадесет милиона франка, вторият — четиридесет, третият — шестдесет. Тридневен смут костува сто и двадесет милиона, тоест, ако се вземат пред вид само финансовите последици, той е истинско голямо бедствие, корабокрушение или загубено сражение, при което е унищожена флота от шестдесет линейни кораба.

Несъмнено от историческо гледище метежът не е лишен от известна красота. Уличният бой е не по-малко грандиозен и патетичен от партизанската борба. В единия се чувствува душата на гората, в другия тупти сърцето на градовете. Единият се гордее с Жан Шуан[1], а другият с Жан[2]. Метежите озаряват с пурпурна, но пищна светлина най-своеобразните черти на парижкия характер — благородството, самоотвержеността, бурната жизнерадост; по време на тях ще видите студентите, доказващи, че неустрашимостта е присъща на просветения ум, непоколебимата национална гвардия, постове от бакали, крепости от малчугани, презрение към смъртта у всеки минувач. Учебни заведения се сблъскват с войската. Между бойците съществува само разлика във възрастта. Те имат една и съща закалка. Това са едни и същи твърди мъже, които на двадесет години умират за идеите си, а на четиридесет — за семействата си. Армията, винаги мрачна по време на гражданските войни, противопоставя благоразумието на дързостта. Метежите са не само проява на народно дръзновение, те са школа за възпитаване на буржоазията в мъжество.

Добре. Но дали това оправдава пролятата кръв? А прибавете към пролятата кръв помраченото бъдеще, опропастения напредък, тревогата сред най-добрите, отчаянието на честните либерали, злорадството на чуждестранния абсолютизъм пред раните, които революцията си нанася сама, тържеството на победените през 1830 година, които заявяват: «Ние предрекохме това.»

Прибавете израсналия може би Париж, но омаломощената безспорно Франция. Прибавете, защото трябва да бъдем откровени докрай, кланетата, които толкова често позорят победата на разярения порядък над обезумялата свобода. Изобщо метежите са гибелни.“

Така говори лъжеблагоразумието, с което драговолно се задоволява буржоазията, този лъженарод.

Що се отнася до нас, ние отхвърляме много широката и затова премного удобната дума „метеж“. Ние правим разграничение между различните народни вълнения. Не си задаваме въпроса дали един бунт струва колкото едно сражение. Пък и защо да правим такова сравнение? Тук възниква въпросът за войната. Нима войната е по-малко бедствие от метежа? И после дали действително всички метежи се явяват бедствия? И има ли значение, че 14 юли е струвал сто и двадесет милиона? Възцаряването на Филип V в Испания костува на Франция два милиарда. Дори ако щетите бяха равни, ние бихме предпочели 14 юли. Впрочем ние отхвърляме цифрите, които изглеждат доводи, а всъщност са празни думи. Налице ли е някой метеж, ние го изследваме по същина. В доктринерските възражения, изложени по-горе, става дума само за следствията, а ние ще потърсим причините.

Ще уточним.

II
Същината на въпроса

Има метежи, има и въстания — две различни прояви на гняв. Едната е несправедлива, другата — справедлива. В демократичните държави, единствените, които се основават на справедливостта, понякога се случва малцинството да заграби властта. Тогава народът се вдига и необходимостта да защити правата си може да го доведе и до оръжие. При всички спорове, възникнали във връзка със суверенитета на колектива, борбата на цялото против една малка негова част е въстание, а нападението на малката част върху цялото е метеж. Според това дали дворецът Тюйлери подслонява краля или Конвента, нападението срещу него е справедливо или несправедливо. Едно и също оръдие, насочено срещу тълпата, е виновно на 10 август и има право на 14 вандемиер. Външно сходство, но различна същност. Швейцарците защищават лъжата, Наполеон защищава истината. Това, което извърши всеобщото гласоподаване, упражнявайки свободно суверенитета си, не може да бъде унищожено от улицата. Същото се отнася и за чисто културните придобивки. Инстинктът на масите, днес прозорлив, утре може да се обърка. Една и съща ярост е законна, когато се излива върху Тере, и лишена от смисъл, когато се насочва към Тюрго. Метежни прояви са и трошенето на машини, и ограбването на складове, и прекъсванията на железопътни линии, и разрушаването на корабостроителници; заблуждението на масите, отричането на прогреса от страна на народа, убитият от ученици Рамюс, изгоненият с камъни от Швейцария Русо, въстаналият срещу Мойсей Израел, разбунтувалата се срещу Фокион Атина, надигналият се против Сципион Рим, всичко това е пак метеж. Но когато Париж тръгва срещу Бастилията, това е вече въстание. Вълнението на войниците на Александър, както и на моряците на Колумб е пак бунт, несправедлив бунт. Защо? Защото Александър направи за Азия с помощта на меча това, което Христофор направи за Америка с помощта на компаса. Александър, подобно на Колумб, откри нов свят. Да подариш цял свят на цивилизацията, означава такова разпространение на светлината, че всяка съпротива в този случай е престъпна. Понякога народът изневерява сам на себе си. Тълпата извършва предателство спрямо народа. Има ли например нещо по-странно от продължителното и кърваво съпротивление на контрабандистите на сол, законно и хронично бунтуване, което точно в решителния миг, в часа на избавлението, на народното тържество, се съюзява с трона и от въстание против него се изражда в метеж за него! Мрачно тържество на невежеството! Контрабандистът на сол се изплъзва от кралската бесилка и още с въже на шията се накичва с бялата кокарда! Девизът „Смърт на налога върху солта!“ се изражда във възклика: „Да живее кралят!“ Злодеите от Вартоломеевата нощ, септемврийците от 1792 година, авиньонските изтребители, убийците на Колини, на госпожа дьо Ламбал, на Брюн[3], испанските бандити, терористичните роялистки банди, другарите на Исус[4], кавалерите на наръкавниците[5], всичко това е метеж. Вандея е голям католически метеж.

Гласът на разбунтувалото се право се разпознава. Възбудените народни маси не винаги говорят с този глас. Има понякога безсмислена ярост и камбани, които звучат фалшиво. Не във всяка тревога се долавя ясният звън на бронза. Раздвижването на страстите и невежеството не бива да се смесва с тласъка на прогреса. Въставайте, защо не, но за да израстете! За мене е важно в каква посока се движите. Въстанието е винаги движение напред. Всеки друг бунт е вреден. Всяка ожесточена стъпка назад е метеж. Отстъплението е насилнически акт срещу човешкия род. Въстанието представлява яростен изблик на истината. Когато въстаниците къртят уличните павета, изскача искрата на правото. Когато метежниците посегнат към тях, те ги опръскват с кал. Дантон срещу Людовик XVI е въстание; Ебер срещу Дантон — е метеж.

На това се дължи обстоятелството, че ако въстанието в известни случаи може да бъде, както е казал Лафайет, най-свято задължение, метежът може да бъде най-гибелно покушение.

Има известна разлика и в степента на нагорещяването. Въстанието често е вулкан, а метежът — огън от слама.

Бунтът, както вече отбелязахме, може да избухне понякога и сред самите управници. Полиняк е метежник, Камий Демулен е управник.

Понякога въстанието е равносилно на възраждане.

Тъй като разрешението на всички проблеми чрез всеобщо гласоподаване е съвсем ново явление, и историята, която го предшествува, предлага от четири хиляди години насам изобилни примери на накърнени права и народни страдания, всяка епоха се отличава със своеобразна, възможна за тогава форма на протест. При Цезарите нямаше въстания, но затова пък имаше Ювенал.

Вместо Гракхите прозвучава неговото: „Facit indi-gnatio.“[6]

При Цезарите има Сиенски изгнаник и автор на „Аналите“.

Нямаме пред вид великия изгнаник от Патмос, който също подхвърля на остра критика реалния свят в името на идеалния, който превръща видението си в мощна сатира и хвърля върху Рим-Ниневия, Рим-Вавилон, Рим-Содом огнения отблясък на Апокалипсиса.

Йоан върху скалата е сфинкс върху своя пиедестал. Може да не го разберете, той е евреин и говори на староеврейски. Но човекът, който пише „Аналите“, е латинянин или по-право римлянин.

Понеже царуването на Нероновците е мрачно, те трябва да бъдат нарисувани в същите краски. Ако се работи само с резец за гравюри, ще излезе бледа творба. Трябва да налеем в нарезите наситена, хаплива проза.

Деспотите се проявяват до известна степен в мислителите. Окованото във вериги слово притежава страшна сила. Когато някой властелин е наложил мълчание на народа, писателят удвоява и утроява пламенността на своето перо. От това мълчание произтича някаква тайнствена пълнота, която се просмуква и застива като бронзова отливка в мисълта. Гнетът в историята се долавя и стегнатата фраза на историка. Гранитната мощ на някои прочути откъси в проза се дължи на упражнявания от тиранина натиск.

Тиранинът принуждава писателя да намали обсега, като по този начин произведението става по-силно. Реторичните периоди на Цицерон, към които Верес остава почти безчувствен, не биха дори засегнали Калигула. По-малко размах във фразата, повече сила в удара. Тацит мисли съвсем стегнато.

Когато честността на едно благородно и човеколюбиво сърце заговори справедливо и правдиво, тя добива мълниеносна сила.

Нека споменем мимоходом, че Тацит не се появява в историята непосредствено след Цезар. Той е предопределен за Тибериите. Цезар и Тацит са две последователни явления, чиято среща като че ли непонятно защо е била избягната от този, който ръководи в драмата на вековете появата на действуващите лица на сцената и излизането им от нея. Цезар е велик, Тацит също. Бог е пощадил тези две величия и не ги е сблъскал едно с друго. Ако съдникът беше нанесъл удар на Цезар, той може би щеше да го удари прекалено сурово и да се покаже несправедлив. А Бог не е пожелал това. Величавите войни в Африка и Испания, разбиването на сицилийските пирати, разпространението на цивилизацията в Галия, Британия, Германия, всички тия славни дела изкупват Рубикон. В този случай се натъкваме на добросъвестното Божие правосъдие, което се е поколебало да пусне срещу великия узурпатор страшния историк, като по този начин спасява Цезар от Тацит и допуща смекчаващи обстоятелства за провинението на гениалния пълководец.

Естествено деспотизмът си остава деспотизъм, дори ако деспотът е гениален. И при най-прославените тирани съществува поквара, но нравствената чума е още по-отвратителна при безчестните тирани. По време на тяхното властвуване позорните дела се вършат открито и тези, които търсят примери за назидание, Тацит или Ювенал, бичуват по-ползотворно пред очите на човешкия род това явно безчестие.

Рим вони по-отвратително при Вителий, отколкото при Сула. При Клавдий и Домициан се шири грозна престъпност, която съответствува на уродливостта на тирана. Низостта на робите е пряко дело на деспота. Тяхната застояла съвест — отражение на господаря им — излъчва миазми. Органите на обществена власт са мерзки, сърцата — дребнави, съвестите — ограничени, душите — зловонни. Така е при Каракала, така е при Комодий, така е при Хелиогабал, докато от римския сенат по времето на Цезар се носи само мирис на птичи тор, свойствен на орловите гнезда.

На това се дължи привидно късното появление на тацитовци и ювеналовци. Изобличителят се появява, когато явлението е съвсем очевидно.

Но Ювенал и Тацит, подобно на пророк Исая в библейските времена или на Данте в Средновековието, са отделният индивид. А метежът и въстанието са множеството, което понякога греши, понякога има право.

В най-честите случаи метежът се поражда от материални причини. Въстанието винаги има нравствени подбуди. Метежът е Мазаниело, въстанието — Спартак. Въстанието граничи с духа, а метежът — с търбуха. Търбухът е раздразнен. Естествено търбухът има понякога право. Когато се касае до глад, метежът в Бюзансе например има реален, справедлив и вълнуващ повод. И все пак си остава метеж. Защо? Защото, макар че в основата си е справедлив, приема несправедлива форма. Див, макар и в правото си, буен, макар и мощен, той поразява безразборно. Крачи подобно на сляп слон, който смазва всичко по пътя си. Той остави зад себе си трупове на старци, жени и деца. Проля, без сам да знае защо, кръвта на невинни и безобидни жертви. Да нахраниш народа, е благородна цел, но да го подложиш на клане, е престъпно средство.

Всички въоръжени народни протести, дори и най-законните, дори 10 август, дори 14 юли, започват с един и същ смут. Бурни пенливи вълни предхождат освобождението на правото. В началото въстанието протича като метеж, както реката отначало е поток. Обикновено то извежда до океана — революцията. Понякога обаче, избликнало от високите планини, които се възвисяват над духовния хоризонт, над справедливостта, мъдростта, разума и правото, образувано от най-чистия сняг на идеала, след като дълго скача от скала на скала, отразявайки небето в прозрачните си струи, след като се разрасне от стотина притоци във величествено и победоносно течение, въстанието пропада внезапно в някое буржоазно тресавище, както Рейн се загубва в блатото.

Всичко това принадлежи на миналото. Бъдещето е съвсем различно. Всеобщото гласоподаване има това прекрасно преимущество, че унищожава корените на метежа и обезоръжава въстанието, давайки му право на глас. Изчезването на войните, както на уличните боеве, така и на войната край границите, ще бъде неминуемата последица на прогреса. Какъвто и да е днешният ден, нашето утре е мир.

Впрочем буржоата, в истинския смисъл на думата, едва ли прави разграничение между въстание и метеж, едва ли долавя тънката разлика между двете. За него всичко е смут, бунтуване срещу господаря на настървено куче, което се опитва да ухапе и трябва да се накаже с верига и затваряне в колибката му, обикновен лай, джавкане. Докато най-сетне дойде денят, когато внезапно порасналата кучешка глава приема неясно в мрака очертания на лъвска.

Тогава буржоата издига лозунга: „Да живее народът!“

След като дадохме това обяснение, нека се запитаме какво представляват събитията през юни 1832 година. Метеж или въстание?

Въстание.

Може би ще ни се случи при възкресяването на това страшно събитие да употребим понякога думата метеж, но то ще бъде само за да окачествим външните проявления, като не забравяме, че ако то е по форма метеж, по съдържание е въстание.

Движението през 1832 година беше така величаво със стремителното си избухване и зловещото потушаване, че дори и хората, които виждат в него само метеж, говорят за тия събития с уважение. За тях те са отглас от 1830 година. Възбудените въображения, казват те, не се успокояват за един ден. Революцията не се прекъсва с един замах. Подобно на планинска верига, която се спуска към долината, тя неизбежно се нагъва неспокойно още няколко пъти, преди да дойде до състояние на покой. Няма Алпи без Юра, нито Пиренеи без Астурските възвишения.

Тази вълнуваща криза на съвременната история, която живее в спомените на парижаните като „епоха на метежи“, е безспорно характерен период сред нашия бурен век.

Още една дума, преди да подновим разказа си.

Събитията, за които ще разкажем, са тясно свързани с живата, драматична действителност, която историкът пренебрегва понякога по липса на място и време. В тях обаче, пак повтаряме, е истинският живот, там трепти и тупти човешкото сърце. Малките подробности — струва ни се, че го казахме вече — са, така да се каже, зелените листи на големите събития и те окапват с течение на времето. Епохата, носеща името „метежна“, изобилствува с подобни подробности. Съдебните следствия, поради съображения, различни от съображенията на историята, не разкриват, нито задълбочават всичко. Затова ние възнамеряваме да осветлим, редом с добре известните и обнародвани факти, случки, за които никой не знае подробности, забравени от едни или пропаднали безвъзвратно поради смъртта на други. Повечето действуващи лица на тези титанически сцени са изчезнали. Те замлъкнаха още на следващия ден. Но можем да уверим читателя, че ние сме били очевидци на това, което ще предадем. Ще изменим няколко имена, защото историята разказва, а не изобличава, но описаните случки ще бъдат истински. В интерес на книгата, която пишем, ще покажем само едната страна на събитията и само един епизод, сигурно най-малко известния от паметните 5 и 6 юни 1832 година. Но ще се постараем читателят да зърне под мрачния плащ, който възнамеряваме да повдигнем, действителния облик на тази страшна и дръзка обществена проява.

III
Погребение — повод за възраждане

През пролетта на 1832 година, макар че от три месеца холерата беше поизстудила духовете и беше заместила възбудата им с унило примирение, Париж беше отдавна назрял за бунт. Както вече споменахме, големият град прилича на оръдие. Когато е пълно, достатъчно е само една случайно отхвръкнала искра и то гръмва. През юни 1832 година такава искра се оказа погребението на генерал Ламарк.

Ламарк беше много известен и деен човек. Той беше проявил последователно, по време на империята и на Реставрацията, двата вида мъжественост, необходими за двете епохи: неустрашимост на бойното поле и доблест на трибуната. Той се показа толкова красноречив, колкото и храбър. Думите му бяха резки като меч. Подобно на предшественика си Фоа, след като беше държал високо знамето на командуването, той бе издигнал високо знамето на свободата. Застанал между левицата и крайната левица, той бе обичан от народа, защото не се плашеше от бъдещето, и обичан от тълпата, защото беше служил вярно на императора. Ведно с граф Жерар и граф Друе той продължаваше да се чувствува in petto[7] един от маршалите на Наполеон. Посрещнал бе с негодувание, като лично оскърбление, договорите от 1815 година. Ненавиждаше Уелингтън и проявяваше открито неприязнеността си, което се нравеше на тълпата. Седемнадесет години вече, чужд за политическите събития през това време, той пазеше гордо в душата си съжаление за Ватерло. По време на агонията си, в последния си час, беше притиснал до гърдите си шпагата, която му бяха връчили офицерите по време на Стоте дни. Наполеон беше умрял с думата „армия“, а Ламарк — с думата „отечество“ на уста.

Очакваха смъртта му; тя тревожеше народа като скъпа загуба, а правителството — като повод за вълнение. Тази смърт беше истински народен траур. Подобно на всяко горчиво чувство траурът може да се превърне в бунт. Така именно стана и сега.

В навечерието и сутринта на 5 юни, ден, определен за погребението на Ламарк, предградието Сент-Антоан, покрай което щеше да мине погребалното шествие, придоби застрашителен изглед. Заплетената му мрежа от улици се изпълни с глух ропот. Всеки се въоръжаваше с каквото може. Дърводелците отмъкваха със себе си стегите на тезгяхите си, „за да издънват вратите“. Един от тях си беше приспособил кама от обущарска кука, като беше счупил завитата част и беше наточил заострения край. Друг, горящ от нетърпение „да атакува“, от три дни спеше неразсъблечен. Дърводелецът Ломбие срещна един свой другар, който го попита:

— Къде отиваш?

— Как къде, нямам оръжие!

— И какво?

— Отивам на строежа да си взема пергела.

— За какво ти е?

— Може да дотрябва — отвърна му Ломбие.

Някой си пък Жаклин, предприемчив човек, спираше работниците, които минаваха край него.

— Я ела насам!

Той ги черпеше по чаша вино за десет су и ги питаше:

— Имаш ли работа?

— Не.

— Иди тогава при Фиспиер между двете градски врати Монтрьой и Шарон и ще намериш работа.

При Фиспиер ги чакаха куршуми и оръжия.

Някои известни водачи „бяха същински куриери“, тоест сновяха непрекъснато, за да съберат хората си. У Бартелми, близо до Тронната градска врата, и в „Калпачето“ на Капел клиентите се поздравяваха сериозно. Разменяха следните диалози:

— Къде си държиш пистолета?

— Под блузата. А ти?

— Под ризата.

На улица Траверсиер пред работилницата на Ролан и в двора Мезон-Брюле, пред работилницата на железаря Берние се трупаха групички и шушукаха. Най-запален изглеждаше някой си Маво, който никога не се задържаше повече от една седмица в една и съща работилница: господарите му го изпъждаха, „защото били принудени всеки ден да се карат с него“, Маво падна убит на следния ден на барикадата на улица Менилмонтан. Прето, който също щеше да умре в сраженията, беше помощник на Маво и когато някой го попиташе:

— Каква е твоята цел?

Той отвръщаше:

— Въстание.

Събрани на улица Берси, работници очакваха някой си Льомарен, отговорник на революционния комитет за предградието Сен-Марсо. Паролата се предаваше един другиму едва ли не открито.

И така, на 5 юни, променлив ден, през който ту преваляваше, ту грееше, погребалното шествие на генерал Ламарк прекоси Париж с подобаващата военна тържественост, подсилена от предпазливост. Два батальона с обвити в черен креп барабани, със свалени пушки, десет хиляди национални гвардейци, със саби на кръста и артилерийските батареи на националната гвардия съпровождаха ковчега. Младежи теглеха катафалката. Непосредствено зад нея вървяха офицери от запаса с лаврови клонки в ръка. После идваше безчисленото множество, развълнувано и необичайно, членовете на дружеството Приятели на народа, юридическият факултет, медицинският факултет, бежанци от най-различни народности, испански, италиански, немски и полски знамена, дълги трицвети, всевъзможни флагове, деца, размахващи зелени вейки, стачкуващите в същото това време каменоделци и дърводелци, печатари, които се разпознаваха по книжните кепета; те вървяха двама по двама или трима по трима, крещяха и размахваха тояги, а някои дори саби, привидно в безпорядък, но всъщност единни, понякога в безразборна навалица, понякога в стройна колона. Всяка отделна група си беше избрала предводител; мъж, въоръжен с чифт пистолети, които не се опитваше да прикрие, правеше преглед на редиците; те го пропущаха да минава между тях. Страничните алеи на булевардите, клоните на дърветата, балконите, прозорците, покривите гъмжаха от глави на мъже, жени, деца. В очите им се четеше тревога. Едното множество дефилираше въоръжено, другото гледаше уплашено.

И правителството от своя страна наблюдаваше. Наблюдаваше с ръка върху дръжката на меча. На площад Людовик XV можеха да се видят, готови да потеглят на бой, с претъпкани патрондаши, с пълни пушки и мускетони, четири ескадрона карабинери, яхнали конете си, с тръбачите начело. В Латинския квартал и при Ботаническата градина градската гвардия беше построена на ешелони от улица до улица. На Винения пазар чакаха ескадрон драгуни, на Гревския площад беше строен половината от дванадесети полк от леката кавалерия, другата половина се намираше на площада при Бастилията, шестият драгунски полк беше при Селестините, а дворът на Лувъра беше пълен с оръдия. Останалата част от войската беше в бойна готовност в казармите, без да се смятат полковете в околностите на Париж. Двадесет и четири хиляди войници в града и тридесет хиляди в предградията дебнеха под заповедите на разтревожената власт заплашителното множество.

Сред шествието се носеха всевъзможни слухове. Говореше се за долни попълзновения на легитимистите. Говореха за херцог Райхщатски, комуто Бог беше отредил смърт в същия час, когато тълпата му готвеше престол. Някаква останала неизвестна личност съобщи, че в същия миг двама завербувани майстори ще отворят пред тълпата вратите на една военна фабрика. По лицата на повечето присъствуващи, които бяха свалили шапките си, се четеше възторг, примесен с отчаяние. Тук-таме сред това множество, разяждано от толкова бурни, но благородни страсти, можеха да се видят типични изражения на злосторници и нечестиви уста, които викаха: „Да грабим!“ При известни вълнения блатата се раздвижват издъно и в тях изплуват пластове тиня. „Добре организираната полиция“ има известно участие в това явление.

Шествието се придвижваше бавно, но трескаво от дома на покойника през булевардите към Бастилията. От време на време пръскаше дъжд. Той не прогонваше тълпата. Няколко произшествия белязаха пътя на процесията: обиколиха с ковчега колоната на площад Вандом, замериха с камъни херцог Фиц-Джеймс, стоящ с шапка на глава на един балкон, откъснаха галския петел от едно народно знаме и го стъпкаха в калта, нараниха със сабя един градски сержант при вратата Сен-Мартен, някакъв офицер от 12-и полк на леката кавалерия извика високо: „Аз съм републиканец!“ Политехническото училище, държано принудително под ключ, се освободи и се втурна в процесията с викове: „Да живее политехниката! Да живее републиката!“ При Бастилията застрашително дълги редици любопитни, които се спущаха от предградието Сент-Антоан, се присъединиха към шествието и в тълпата започна страшен кипеж.

Чуха един мъж, който каза на съседа си:

— Нали виждаш онзи там с червената брадичка? Той ще каже кога трябва да се стреля.

Изглежда, че същата червена брадичка се озовала по-късно със същата задача в друг метеж, както бе установено по време на процеса срещу Кенисе.

Катафалката отмина Бастилията, тръгна край канала, прекоси малкия мост и стигна до еспланадата на Аустерлицкия мост. Там спря. В този миг, гледана от птичи полет, тълпата би приличала на комета с глава на еспланадата и опашка, виеща се по кея Бурбон, застилаща Бастилията и булеварда чак до вратата Сен-Мартен. Около катафалката се очерта кръг. Огромната навалица се смълча. Лафайет взе думата и се прости с Ламарк. Трогателен и величав миг, всички глави се склониха, всички сърца се разтуптяха. Изведнъж сред тълпата се появи облечен в черно конник с червено знаме в ръка; други казват, че носел копие с набучен червен калпак. Лафайет извърна глава. Екселман напусна процесията.

Червеното знаме предизвика буря и изчезна. Един мощен вик се понесе като вълна от булевард Бурбон до Аустерлицкия мост и разтърси множеството. Проехтяха два гръмки възгласа:

— Ламарк в Пантеона! Лафайет в кметството!

Под одобрителните възгласи на множеството младежи повлякоха катафалката на Ламарк през Аустерлицкия мост, а файтона на Лафайет по кея Морлан.

Сред тълпата, която акламираше и обкръжаваше Лафайет, хората забелязваха и си показваха един на друг някакъв немец, Лудвиг Шнайдер, достигнал по-късно стогодишна възраст, който също беше участвувал във войната през 1776 година и се беше сражавал при Трентон под командата на Вашингтон, а при Брендивайн под командата на Лафайет.

През това време градската кавалерия на левия бряг се раздвижи и препречи изхода на моста. На десния бряг драгуните излязоха от Селестините и се разгърнаха по кея Морлан. Тълпата, която влачеше Лафайет, ги съгледа внезапно на завоя на кея и се развика:

— Драгуните! Драгуните!

Драгуните се приближаваха в тръс, безмълвни, в мрачно очакване, с пистолети в кобурите и саби в ножниците, със затъкнати в седлата мускетони.

На двеста крачки от малкия мост те се спряха. Файтонът с Лафайет стигна до тях, те му направиха път и после пак сгъстиха редиците си. В този миг драгуните и тълпата влязоха в допир. Жените се разбягаха ужасени.

Какво се случи в тази съдбоносна минута? Никой не би могъл да каже. Настана неясното мигновение, когато се сблъскват два облака. Едни разказват, че откъм Арсенала се дочула тръба за атака, други, че някакво дете замахнало със сабя по един драгун. Истината е, че внезапно се раздадоха три изстрела: първият уби командира на ескадрона Шоле, вторият — една стара глуха бабичка, която затваряла прозореца си на улица Контрскарп, третият опърли еполета на един офицер. Някаква жена се провикна:

— Много рано почвате!

И внезапно от другия край на кея Морлан се зададе в галоп драгунският ескадрон, който беше останал в казармата, той връхлетя с извадени саби по улица Басомпиер и булевард Бурдон и помете всичко по пътя си.

Свършено е! Бурята се развихря, започват да валят камъни, еква пушечна стрелба, мнозина се втурват към брега и прекосяват малкия ръкав на Сена, който днес е запълнен. Дървените складове на остров Лувие, тази готова крепост, загъмжават от бойци. Изтръгват коловете, стрелят с пистолети, започват да строят барикада. Отблъснати назад, младежите с катафалката минават тичешком по Аустерлицкия мост и обстрелват градската гвардия, довтасват карабинерите, драгуните секат със саби, тълпата се пръсва във всички посоки, боен ропот оглася от край до край Париж, чуват се възгласи:

— На оръжие!

Хората тичат, премятат се, бягат, съпротивяват се. Гневът разгаря метежа, както вятърът раздухва огъня.

IV
Някогашните смутове

Нищо по-изумително от първото кипване при някой метеж. Всичко избухва навсякъде наведнъж. Предвидено ли е било? Да. Подготвено? Не. Откъде започва? От уличните павета. Откъде пада? От облаците. Тук въстанието има характер на заговор. Там — непринуден изблик. Първият срещнат може да завладее някой ръкав от пълноводния поток на тълпата и да го поведе, където пожелае. Изпълнено с ужас начало, примесено със заплашителна веселост. Отначало само крясъци, магазините се затварят, сергиите опустяват. После единични изстрели, хората се разбягват. Удари с приклади по пътните врата. В дворовете на къщите слугинчетата се смеят и си подвикват:

— Ще има дандания!

А само след четвърт час ето какво ставаше почти едновременно на двадесет различни места в Париж.

На улица Сент-Кроа-дьо-ла-Брьотонри двадесетина брадати младежи с дълги коси влязоха в малка кръчмичка и излязоха миг по-късно с дълго трицветно знаме, обвито в креп, водени от трима мъже, въоръжени единият със сабя, другият с пушка, третият с копие.

На улица Нонен-д’Иер добре облечен гражданин с шкембенце, звучен глас и плешиво теме, с високо чело, черна брада и твърди, щръкнали мустаци предлагаше открито патрони на минувачите.

На улица Сен-Пиер-Монмартр мъже със запретнати ръкави разхождаха черно знаме, на което беше написано с бели букви: „Република или смърт“. На улица Жьоньор, на улица Кадран, Монторгьой, Мандар излизаха групи с развени знамена със златни надписи и с обозначение на номера на секцията. Едно от тия знамена беше червено и синьо с незабележима бяла ивица помежду.

На булевард Сен-Мартен разграбваха военната фабрика; разграбваха също три оръжейни магазина: първия на улица Бобур, втория на Мишел-льо-Конт, а третия на Тампл. За няколко минути хиляди ръце в тълпата грабнаха и отнесоха двеста и тридесет пушки, почти всички двуцевни, шестдесет и четири саби, осемдесет и три пистолета. За да се въоръжат повече хора, един вземаше пушката, друг — щика.

На кея срещу Гревския площад въоръжени с карабини младежи се настаняваха в домове на сами жени, за да стрелят оттам. Един от тях имаше кремъклийка. Те позвъняваха, влизаха и почваха да приготвят патрони. Една от жените разказа по-късно:

— Не знаех, че това било патрони, мъжът ми обясни. На улица Вией-Одриет навалицата издъни вратата на антикварно дюкянче, за да вземе ятагани и разни други турски оръжия.

На улица Перл се виждаше прострян труп на застрелян зидар.

Навред — на десния бряг, на левия бряг, по кейовете, по булевардите, в Латинския квартал, в квартала на халите, задъхани мъже — работници, студенти, членове на дружествени секции — четяха възвания и призоваваха:

— На оръжие!

Те чупеха уличните фенери, разпрягаха колите, къртеха паветата по улиците, издънваха вратите от къщите, изкореняваха дърветата, тършуваха из мазетата, търкаляха бъчви, трупаха павета, воденични камъни, мебели, дъски и издигаха барикади.

Принуждаваха буржоата да помагат. Влизаха при жените им и ги заставяха да дадат сабите и пушките на отсъствуващите съпрузи, като написваха с испанска бяла боя по вратите: „Оръжията са предадени“. Някои издаваха „от свое име“ разписки за взетите пушки и саби, като добавяха:

— Потърсете си ги утре в кметството.

Обезоръжаваха по улиците самотните часовои и националните гвардейци, които се бяха запътили към съответното окръжие. Сваляха еполетите на офицерите. На улица Симтиер-Сен-Никола, офицер от националната гвардия, преследван от цяла войска, въоръжена с тояги и рапири, едва успя да се вмъкне в един частен дом, откъдето успя да излезе чак през нощта, и то преоблечен.

В квартала Сен-Жак студентите излизаха на орляци от квартирите си и се изкачваха по улица Сент-Йасент до кафенето „Прогрес“ или слизаха до кафене „Седемте билярда“ на улица Матюрен. Там пред вратите, застанали прави върху крайпътните камъни, младежи раздаваха оръжие. Разграбваха дървения склад на улица Транснонен, за да строят барикади. На едно-единствено място жителите оказаха съпротива: на ъгъла на улиците Сент-Авоа и Симон-льо-Фран те сами разрушиха барикадата. На едно-единствено място бунтовниците се огънаха: те изоставиха започнатата барикада на улица Тампл, след като стреляха по отряда на националната гвардия, и побягнаха по улица Кордри. Отрядът взе от барикадата червеното знаме, пачка патрони и триста куршума за пистолет. Националните гвардейци разкъсаха знамето и набучиха парчетата на щиковете си.

Всички тия събития, които предаваме бавно и последователно тук, се развиваха едновременно и вихрено навред из града сред неописуема суматоха, подобно на сноп светкавици, блеснали при трясъка на един-единствен гръм.

За по-малко от час двадесет и седем барикади изникнаха като че ли изпод земята само в квартала при халите. Сборен център беше същата прословута къща №50, която на времето служи за крепост на Жан и неговите сто и шестима съратници: обградена от едната страна от барикадата „Сен-Мери“, а от другата с барикадата на улица Мобюе, тя властвуваше над три улици: Арси, Сен-Мартен и Обри-льо-Буше, към която гледаше. Две барикади се срещаха под прав ъгъл: едната от улица Монторгьой до Гранд-Трюандри, другата от улица Жофроа-Ланжвен до улица Сент-Авоа, без да смятаме многочислените барикади в двадесетина други парижки квартали: в Маре, на хълма Сент-Жьонвиев, на улица Менилмонтан, където бяха изкъртили пътна врата заедно с пантите, друга близо до малкия мост при Отел-Дийо, издигната от разпрегната и преобърната двуколка, на триста храчки от полицейското управление.

На барикадата на улица Менетрие добре облечен мъж раздаваше пари на работниците. При барикадата на улица Грьонета се появи конник и връчи на този, който изглеждаше водач на барикадата, доста монети, както личеше по всичко.

— Вземете — каза той, — за да посрещнете разходите, виното и тям подобни.

Млад, рус момък без връзка сновеше от една барикада до друга и разнасяше паролите. Друг, с извадена сабя и със синьо полицейско кепе на глава, разпределяше караулите. Кръчмите и портиерските помещения зад барикадите бяха превърнати в караулни постове. Метежът се водеше по най-изкусната военна тактика. Тесните, неравни и криволичещи улички с много завои и ъгли бяха избрани съвсем удачно, по-специално в околностите на халите; мрежа от улички, заплетени като джунгла. Дружеството Приятелите на народа беше поело, както се говореше, ръководството на въстанието в квартала Сент-Авоа. Когато претърсиха някакъв мъж, убит на улица Понсо, намериха у него плана на Париж.

Във въздуха се носеше невиждана необузданост, която придаваше на вълнението метежен характер. Издигайки мигновено барикади с една ръка, въстанието бе завзело с другата почти всички караулни постове на гарнизона. Не се бяха минали и три часа, а подобно съскащия пламък на запален фитил въстаниците нападнаха и завзеха върху десния бряг Арсенала, кметството и кралския площад, целия квартал Маре, оръжейната фабрика „Попенкур“, Галиот, Водната кула и всички улици в съседство с халите. На левия бряг — казармата на ветераните, Сент-Пелажи, площад Мобер, барутния погреб Дьо Мулен, всички градски врати. В пет часа вечерта те бяха господари на Бастилията, на Ленжри, на Блан-Манто. Разузнавачите им стигаха до площад Виктоар и заплашваха банката, казармата Пти-Пер и пощенската палата. Една трета от Париж беше в ръцете на метежниците.

Исполинска битка кипеше навсякъде и в резултат на обезоръжаванията, на домашните обиски, на завзетите бързо оръжейни магазинчета започналият с камъни бой продължаваше с пушечни изстрели.

Към шест часа вечерта пасажът Сомон се беше превърнал в бойно поле. Метежниците бяха на единия край, войската на другия. Обстрелваха се през решетките. Един замечтан наблюдател, авторът на тази книга, който беше отишъл да види отблизо вулкана, се оказа заклещен в пасажа между два огъня. Само издадените полуколони между отделните магазинчета го предпазваха от куршумите. Той остана почти половин час в това неприятно положение.

Междувременно тръбите свиреха за сбор, националните гвардейци се обличаха и въоръжаваха набързо, от кметствата излизаха техните отреди, а от казармите — полковете. Един барабанчик срещу пасажа Анкр беше промушен с кама. Друг на улица Син беше нападнат от тридесетина младежи, които спукаха барабана и отнеха сабята му. Трети беше убит на улица Грьоние-Сен-Лазар. На улица Мишел-льо-Конт паднаха мъртви един след друг трима офицери. Неколцина градски гвардейци, ранени на улица Ломбар, отстъпваха.

Пред Батавския двор отряд национални гвардейци намериха червено знаме със следния надпис: „Републиканска революция №127“. Революция ли беше действително това?

Въстанието беше превърнало центъра на града с криволичещите му улички в огромна, непристъпна крепост.

Там беше огнището, ядката. Останалото бяха дребни схватки. Обстоятелството, че там още не се биеха, доказваше, че всичко щеше да се реши именно на това място.

Войниците в някои полкове бяха разколебани и това увеличаваше страшната неизвестност на развръзката. Спомняха си с какво ликуване народът беше посрещнал през юли 1830 година неутралността на 53-и пехотински полк. Двама безстрашни и изпитани по време на големите войни мъже командуваха войските: маршал Лобо и генерал Бюжо; Бюжо под началството на Лобо. Многочислени патрули, съставени от отряди пехотинци, обградени с цели дружини от националната гвардия и предвождани от полицейски комисар, препасан с шарф, претърсваха разбунтуваните улици. Въстаниците от своя страна поставяха стражи на кръстопътищата и пращаха дръзко патрули извън барикадите. Наблюдаваха се зорко и от двете страни. Правителството, държащо цяла армия в ръцете си, се колебаеше. Скоро щеше да се стъмни и Сен-Мери звънеше тревога. Тогавашният министър на войната, маршал Султ, който беше участвувал в битката при Аустерлиц, наблюдаваше мрачно развоя на събитията.

Тези стари моряци, свикнали с правилни методи на действие, чието единствено средство и ръководно начало е умелата тактика — компас на сраженията, винаги се объркват, когато пред тях се надигне кипналата пяна на народния гняв. Кормилото не се поддава на революционния вятър.

Националните гвардейци от предградията се стичаха бързо и безредно. Един батальон от 12-и кавалерийски полк идваше тичешком от Сен-Дьони. 14-и пехотински полк пристигна от Курбоа. Батареите на Военното училище бяха заели позиция при арката на Карузел. От Винсен се спущаха оръдия.

Тюйлери опустя, но Луи-Филип никак не се вълнуваше.

V
Особеност на Париж

Казахме вече, че от две години насам Париж беше свидетел на не едно въстание. Едва ли има нещо по-удивително спокойно от Париж по време на метеж, като се изключат разбунтуваните квартали. Париж свиква бързо с всичко — метеж ли, голямо чудо! — Париж си има толкова грижи, че не си струва труда да се безпокои за такава дреболия. Само огромните градове могат да предложат такова необикновено зрелище. Само в техните необятни предели могат да съжителствуват едновременно и гражданската война, и това необяснимо спокойствие. Обикновено, когато започне въстание, когато прозвучи барабанът, сигнал за сбор и обща тревога, бакалинът се ограничава да забележи:

— На улица Сен-Мартен сякаш има бъркотия.

Или:

— Към предградието Сент-Антоан.

Често той прибавя нехайно:

— Натам трябва да е.

По-късно, когато ясно започне да се долавя резкият и зловещ трясък на престрелката и оръдейните залпове, бакалинът заявява:

— Бият се не на шега. Виж ти, дали пък наистина се бият?

Малко по-късно, ако бурята се приближава и разпростира, той затваря набързо дюкянчето си и навлича припряно униформата си или, с други думи казано — поставя в безопасност стоките си и излага на опасност себе си.

Престрелки на кръстопътя, в пасажа, в задънената уличка. Превзети, загубени и наново завзети барикади. Лее се кръв, оръдеен огън дупчи фасадите на къщите, куршуми убиват хора в леглата им, трупове застилат паважа. Няколко улици по-далеч можете да чуете тракането на билярдните топки в кафенетата.

Любопитни разговарят и се шегуват на две крачки от улиците, където кипи бой. Театрите са отворени и представят водевили. Файтоните си вървят. Срещате хора, които отиват да вечерят в ресторант, понякога в самия квартал, където се води сражението. През 1831 година преустановиха за малко стрелбата, за да пропуснат едно сватбено шествие.

По време на въстанието на 12 май 1839 година едно дребно недъгаво старче, тикащо ръчна количка с шишета, пълни с напитки, на която беше набучен дрипав трицвет, сновеше по улица Сен-Мартен от барикадата до войската и от войската до барикадата, предлагайки безпристрастно чаша разхладително питие ту на правителството, ту на анархията.

Това явление е действително необикновено и представлява характерна особеност на парижките метежи, която едва ли се среща в друга някоя столица. Две условия са необходими: величието на Париж и неговата жизнерадост. Градът на Волтер и на Наполеон.

Този път обаче, когато се вдигна на оръжие на 5 юни 1832 година, големият град почувствува нещо, което беше може би по-силно от самия него. Той се уплаши. Навсякъде, дори и в най-отдалечените и „най-безучастни“ квартали, се затвориха посред бял ден врати, прозорци и капаци. Смелите грабнаха оръжие, страхливците се изпокриха. По улиците не се мяркаха вече безгрижни или улисани в работа минувачи. Много улици бяха пусти, като че ли бе четири часът сутринта. Предаваха си един на друг тревожни подробности, пръскаха се злокобни слухове: ония завзели банката, само в манастира „Сен-Мери“ били шестстотин, укрепили се в църквата, като си пробили бойници, пехотата не била особено надеждна, Арман Карел отишъл при маршал Клозел, който му заповядал: „Хвърлете първо един полк!“, Лафайет бил болен, но все пак казал на въстаниците: „Аз съм с вас. Ще ви следвам навсякъде, където може да се намери място за носилката ми“, трябвало да бъдат нащрек, през нощта щели да се появят хора, които щели да ограбят усамотените къщи в безлюдните квартали на Париж (в това можеше да проличи въображението на полицията, тази нова Ан Радклиф в услуга на правителството), на улица Обри-льо-Буше била заела позиция цяла батарея, Лобо и Бюжо били изготвили общ план за действие и в полунощ или най-късно призори четири военни колони щели да се насочат едновременно към центъра на метежа, първата, идваща откъм Бастилията, втората от вратата Сен-Мартен, третата от Гревския площад и четвъртата от халите, войските може би възнамерявали да опразнят Париж и да се оттеглят на Марсово поле. Не се знаело какво ще стане, но безспорно този път положението било много сериозно. Нерешителността на маршал Султ тревожеше хората. Защо не нападне тутакси? Явно той е дълбоко смутен. Като че ли старият лъв подушва в мрака някакво непознато чудовище.

Вечерта настъпи, театрите не се отвориха, патрули сновяха с навъсени лица, обискираха минувачите, задържаха съмнителните. В девет часа имаше над осемстотин арестувани. Полицейското управление беше претъпкано, затворите Форс и Консиержри — също. В Консиержри по-специално, дългият сутерен, носещ името улица Париж, беше застлан цял със слама, върху която лежаха множество задържани. Един лиончанин, Лагранж, поддържаше духа с бодрите си речи. Сламата шушнеше като проливен дъжд под неспокойните тела на мъжете. Другаде затворниците бяха налягали на открито един връз друг във вътрешните дворчета на затворите. Навред тревога и необичаен за Париж трепет.

Парижаните се барикадираха в домовете си. Жените и майките се безпокояха, чуваха се едни и същи възгласи:

— Ах, божичко! Още не се е прибрал!

В далечината долиташе сегиз-тогиз трополене на кола. Притаени зад вратите, хората се вслушваха във врявата, виковете, суматохата, в глухия, неясен ропот и казваха:

— Това е кавалерията.

Или:

— Артилерийските муниции минават!

Вслушваха се в тръбите, барабаните, пушечната стрелба и главно в тревожния камбанен звън на „Сен-Мери“. Чакаха първия оръдеен изстрел. Въоръжени мъже се мяркаха по ъглите на улиците и изчезваха, викайки:

— Прибирайте се!

И хората бързаха да залостят вратите. Питаха се: „Как ще завърши това?“

С всеки изминат миг, ведно със сгъстяването на нощната тъма, Париж като че ли се обагряше все по-зловещо от страшния пожар на метежа.

[1] Един от водачите на контрареволюцията по време на първата френска революция. — Б.пр. ↑

[2] Популярен герой на народното въстание през 1830 година. — Б.пр. ↑

[3] Френски маршал, убит през 1815 година. — Б.пр. ↑

[4] Роялистка банда. — Б.пр. ↑

[5] Роялистка банда. — Б.пр. ↑

[6] Достатъчно е негодуванието (лат.). — Б.пр. ↑

[7] В душата си (ит.). — Б.пр. ↑

Книга единадесета
Атомът се побратимява с урагана

I
Малко пояснение относно произхода на поезията на Гаврош. Влиянието на един академик върху тази поезия

В мига, когато колоната на въстанието, избухнало пред Арсенала, при стълкновението между народа и войската, отстъпи назад, сред множеството, зад катафалката, изпълнило плътно булевардите, което напираше, така да се каже, върху челната колона на шествието, започна страхотен отлив. Тълпата се люшна, редиците се разбъркаха, всички хукнаха да бягат и да се спасяват, едни с войнствени викове, други примрели от страх. Пълноводната река, която заливаше булевардите, се раздвои за миг, излезе от бреговете си надясно и наляво и се разля на потоци по двеста странични улици, клокочейки като отприщен бент. По същото време по улица Менилмонтан се зададе дрипаво хлапе с клонче цъфнал глог в ръка; то бе го откъртило от Белвилските възвишения. Детето съгледа върху сергията на една вехтошарка стар кавалерийски пистолет. То хвърли цъфналото клонче на улицата и извика:

— Бабо, не знам коя си, ще ви задигна ей това тук!

И побягна с пистолета.

Две минути по-късно вълната уплашени буржоа, които бягаха по улица Амло и улица Бас, срещнаха детето. То размахваше пистолета си и пееше:

Човек не може нищо нощем да съзре,

а денем всичко си личи съвсем добре,

от апокрифно някакво писание

изпада буржоата в отчаяние.

Бъдете добродетелни до сетен дъх,

ей ъх, ей ъх, и шапка с остър връх!

Малкият Гаврош отиваше на война.

Чак на булеварда той забеляза, че пистолетът му нямаше спусък.

Кой беше съчинил стихчето в такт, с което крачеше Гаврош, кой беше съчинил и всички други песнички, които така охотно пееше той при случай? Не знаем. Едва ли някой знае. Може би единствен той. Гаврош знаеше добре всички популярни песнички и прибавяше към тях собственото си чуруликане. Палавник и уличник, той съставяше потпури от гласовете на природата и гласовете на Париж. Съчетаваше репертоара на птичките с репертоара на парижките ателиета. Познаваше чираците на художниците, родствени нему по дух. Изглежда, че сам той е бил три месеца печатарски чирак. Бяха го натоварили веднъж с поръчение за господин Баур-Лормиан, един от четиридесетте академици. Гаврош беше образован гамен.

Впрочем на него и през ум не му минаваше, че когато през онази мръсна дъждовна нощ бе предложил гостоприемно своя слон на двете малчуганчета, беше изиграл роля на провидение за собствените си братчета. Вечерта за братчетата си, а сутринта за баща си. Така бе прекарал тази нощ. Когато напусна рано сутринта улица Бале, той се върна бързо при слона, измъкна изкусно двамата малчугани, сподели с тях случайната закуска, изнамерена кой знае откъде, и после си отиде, като ги повери на добрата майка, улицата, която го беше отгледала, кажи-речи, и него самия. Разделяйки се с тях, той им определи среща вечерта на същото място и вместо сбогом произнесе следната назидателна реч:

— А сега се чупя или другояче казано, няма ме или както се казва в двореца, офейквам. Ако не намерите мама и татко, елате пак тука довечера, мъничета. Ще ви нагостя за вечеря и ще ви сложа да нанкате.

Двете дечица не дойдоха вечерта. Може би някой градски сержант ги бе прибрал и отвел в участъка или някой фокусник ги бе откраднал, или чисто и просто се бяха изгубили в огромната парижка джунгла. В низините на сегашното общество често се случват такива безследни изчезвания. Гаврош не ги видя вече. От онази нощ бяха минали десет или дванадесет седмици. Неведнъж му се случваше да се почеше по темето и да си каже: „Къде ли пропаднаха дечицата ми?“

Междувременно той стигна с пистолет в ръка до улица Понт-о-Шу. Забеляза, че на тази улица имаше само едно отворено дюкянче, и при това — достойно за размисъл обстоятелство — баничарница. Благословен от провидението случай да хапне ябълкова пита, преди да потъне в неизвестността. Гаврош се спря, опипа бедрата си, бръкна в джобчето на жилетката си, обърна джобовете на панталоните си, но не намери нищо, нито едно су, и се развика:

— На помощ!

Тежко е да загубиш последната ябълкова пита в живота си.

Но все пак той продължи пътя си.

След две минути излезе на улица Сен-Луи. Когато пресичаше улица Парк-Роял, почувствува нужда да замени с нещо непостижимата ябълкова пита и си достави неповторимо наслаждение, разкъсвайки посред бял ден афишите за театралните представления.

Малко по-далеч видя група цветущи личности, които му се сториха едри собственици; той повдигна рамене и изплю наслуки по техен адрес следната философска жлъч:

— Колко са тлъсти, пустите му рентиери! Тъпчат се. Не могат глава да дигнат от ядене. Попитайте ги само къде си дяват парите. И те сами не знаят. Излапват си ги и толкова. Плюскат колкото им побира търбухът.

II
Гаврош на поход

Да размахваш посред улицата пистолет без спусък е такава обществена проява, че Гаврош с всяка измината крачка все повече се разпалваше. Той пееше откъси от „Марсилезата“ и сегиз-тогиз се провикваше бодро:

— Всичко е наред. Боли ме лявата лапа. Изкълчил съм си ревматизма, но съм доволен, граждани. Буржоата да мируват, че сега ще им изпея страшно бунтовни куплетчета. Какво представляват ченгетата? Кучешка пасмина! Да не оскърбяваме кучетата. Ех, че ми се ще да си имам едничко на пистолета[1]. Идвам от булеварда, приятелчета. Там почва да припарва, там ври и кипи. Време е да се обере пяната. Напред, другари! Нека нечистата кръв да напои браздите![2] Готов съм да дам живота си за отечеството, никога вече не ще видя гаджето си. О, да, Нини, край, Нини! Но както и да е, да живее радостта! Да се бием, пусто да остане! До гуша ми дойде деспотизмът!

В този миг конят на един национален гвардеец се просна на паважа. Гаврош остави пистолета си на земята, повдигна мъжа и му помогна да повдигне и коня. После взе отново пистолета си и продължи нататък.

Улица Торини тънеше в спокойствие и тишина. Тази бездушност, присъща на квартала Маре, противоречеше на околната невероятна суматоха. Четири сплетници разговаряха на прага на една врата. Шотландия е прочута със своето трио от вещици, но и Париж си има своя квартет от клюкарки. Съдбоносното: „Ще станеш крал“ би могло да бъде също така зловещо подхвърлено на Бонапарт на кръстопътя Бодуайе, както на Макбет в храсталаците на Армюр. Все същото злокобно грачене.

Клюкарките от улица Торини се занимаваха само с личните си работи. Те бяха три портиерки и една вехтошарка с кош и кука в ръка.

Четирите като че стояха на стража на четирите крайни точки на старостта: грохналост, немощ, нищета и печал.

Вехтошарката се държеше смирено. В това общество, изложено на различни ветрове, вехтошарката се кланя, портиерката покровителствува. Този факт се дължи на купчината смет край пътния камък, която зависи от прищявката на портиерката и бива тлъста или постна според това, кой я изхвърля. Случват се добросърдечни метли.

Тази вехтошарка се усмихваше признателно — о, каква усмивка! — с пълна кошница на трите портиерки. Водеше се следният разговор:

— Все такава проклета ли е котката ви?

— Боже мой, нали знаете какви са котките, естествено, те са врагове на кучетата. Виж, на кучетата не им е леко!

— И на хората.

— Само че котешките бълхи не отиват у хората.

— Котките са нищо, но кучетата са опасни. Спомням си, една година имаше толкова много кучета, че писаха чак във вестника. Беше по времето, когато в Тюйлери в малката каляска на римския крал бяха впрегнали големи овни. Спомняте ли си?

— Аз обичах херцог Бордо.

— А пък аз познавах Людовик XVII. Предпочитам него.

— Месото много поскъпна, стрино Патагон!

— А, да не говорим, в месарницата е ужас! Месарите са обирници! Само остатъци ти дават.

В този момент се намеси и вехтошарката:

— Не върви търговията, госпожи. Боклука хич го не бива. Хората вече не хвърлят нищо. Всичко си изяждат.

— Има по-бедни и от вас, стрино Варгулем.

— Колкото за това, имате право — отвърна почтително вехтошарката, — все пак аз поне имам занаят.

Настана мълчание, а след това вехтошарката, водена от присъщата на всеки човек потребност да се похвали, добави:

— Като се прибера сутрин, опразвам коша и почвам обирането (вероятно вместо подбирането). Натрупвам всичко на купчини в стаята. В един панер парцалите, остатъците от плодове и зеленчуци в едно каче, бельото в шкафа, вълнените парцали в скрина, хартиите в ъгъла до прозореца, годното за ядене в паницата, стъклата в камината, скъсаните обувки зад вратата, а кокалите под леглото.

Гаврош стоеше зад жените и слушаше.

— Бабки — намеси се той, — какво сте се разбъбрили за политика?

Посрещна го залп от ругатни на четири гласа.

— Още един злодей!

— Какво стиска в лапата си? Пистолет?

— Вижте само какъв противен хлапак!

— Няма да миряса, докато не катурне властта.

Преизпълнен с презрение, Гаврош се отказа от отмъщение, а само им се изплези, като разпери ръка пред носа си.

— Проклето босоного! — кресна вехтошарката.

Жената, на която казваха стрина Патагон, плесна възмутено с ръце.

— Сигурно ще ни сполети нещо лошо. Съседският хлапак, оня с брадичката, минаваше всяка сутрин под ръка с млада хубостница с розово шапче, а днес го видях с пушка в ръка. Стрина Башьо ми каза, миналата седмица имало революция в… в — е, там, където е онова теле, — в Понтоаз. А сега пък виждате ли това отвратително момчище с пистолета? Изглежда, че Селестините са натъпкани с оръдия. Как да се разправя правителството с такива изчадия, които се чудят само какво да измислят, за да не дават мира на хората. Тъкмо се бяхме малко поуспокоили след всичките нещастия. Христе боже, нали видях бедната кралица, като я караха с колата! И от всички тия разправии тютюнът пак ще поскъпне. Безобразие! А тебе, обеснико, сигурно ще те видя на гилотината!

— Сополът ти виси, мила антико! — каза Гаврош. — Обърши си чушката.

И той отмина нататък.

Когато стигна до улица Паве, пак се сети за вехтошарката и произнесе следния монолог:

— Грешиш, че оскърбяваш революционерите, бабо, обирачка на боклук! Пистолетът, който виждаш, е за твое добро. За да сбираш в коша си повече годни за ядене неща.

Изведнъж той чу зад себе си шум. Портиерката Патагон вървеше по петите му и викаше, заплашвайки го с юмрук:

— Мръсно копеле!

— Абсолютно никак не ми пука! — отвърна Гаврош.

Малко след това той мина край дома на Ламоаньон и нададе боен призив:

— Напред, на бой!

Внезапно го налегна горчива печал. Той погледна укорително пистолета си, като че ли се опитваше да го умилостиви.

— Аз съм тръгнал да стрелям, но ти не стреляш — въздъхна той.

Среща с куче може да отвлече вниманието ви от липсващия спусък. Неочаквано мина много мършаво псе. Гаврош се трогна.

— Клето паленце, бъчва ли си глътнало, та ти личат всичките обръчи?

После той се отправи към Орм-Сен-Жерве.

III
Справедливото възмущение на един бръснар

Достопочтеният бръснаро-фризьор, който беше изгонил двете момченца, приютени от Гаврош в бащинската утроба на слона, се намираше в този момент в дюкянчето си и бръснеше стар войник — легионер от запаса, служил на времето при императора. Те разговаряха. Бръснарят естествено говореше за метежа, за генерал Ламарк и от Ламарк разговорът се прехвърли на императора. Ако Прюдом присъствуваше на този разговор между бръснар и войник, навярно щеше доста да го украси и щеше да го озаглави: „Диалог между бръснача и сабята.“

— Господине — казваше бръснарят, — как яздеше императорът?

— Лошо. Не умееше да пада. Затова никога не падаше.

— Хубави ли му бяха конете? Сигурно е имал отлични коне.

— В деня, когато ми връчи кръст за храброст, забелязах коня му. Чисто бяла кобила, вихрогон. Ушите й бяха много раздалечени, седлото дълбоко, малка главица с черна звезда на челото, дълга шия, яки, жилести крака, изпъкнали ребра, полегати рамене, моден гръб. Висока малко повече от петнадесет педи.

— Хубав кон! — забеляза бръснарят.

— Любимият кон на негово величество.

Бръснарят почувствува, че след тези думи се полага малко мълчание. Той помълча и след това поде:

— Императорът е бил раняван само веднъж, нали?

Старият войник отговори спокойно, с нетърпящ възражение тон на очевидец:

— В петата. При Ратисбон. Никога не съм го виждал по-издокаран оттогава. Беше чист като нова монета.

— Ами вас, господин ветеран, вас навярно често са ви ранявали?

— Мене ли — каза войникът. — Нищо особено. При Маренго ме цапнаха два пъти със сабя по тила, при Аустерлиц един куршум ми се заби в дясната ръка, а при Йена — в лявото бедро. При Фридланд ме удариха с щик, а пък при Москва река ме намушкаха седем-осем пъти с копие. При Люцен парче от снаряд ми отнесе пръста… А освен това при Ватерло един едрокалибрен куршум остана в бедрото ми. Това е всичко.

— Колко е прекрасно да умреш на бойното поле! — възкликна бръснарят с въодушевление, достойно за Пиндар. — Лично аз, честна дума, по бих предпочел да ми пръснат корема със снаряд, отколкото да пукна на одъра от някоя болест, бавно, всеки ден по малко, с разни там лекарства, лапи, инжекции и доктори!

— Не сте придирчив! — каза войникът.

Още недовършил думите си, страшен трясък разтърси бръснарницата. Стъклото на витрината се пропука звездообразно.

Бръснарят стана смъртно блед.

— Божичко — извика той, — това сигурно е…

— Какво?

— Оръдейният снаряд!

— Ето го — каза войникът.

Той вдигна от земята нещо. Беше камъче.

Бръснарят изтича към счупеното стъкло и видя Гаврош, който бягаше колкото му държаха краката към пазара Сен-Жан. Минавайки пред бръснарницата, Гаврош, който беше взел присърце съдбата на двете малчуганчета, не можа да устои на изкушението да каже добър ден на бръснаря и запрати камък във витрината му.

— Виждате ли! — изкрещя бръснарят, чието побледняло от страх лице беше станало сега моравочервено от гняв. — То прави зло заради самото зло. Да не би някой нещо да му е сторил на това сополанче!

IV
Детето се учудва на стареца

Междувременно на пазара Сен-Жан, където полицейският пост беше вече обезоръжен, Гаврош се присъедини към дружината, водена от Анжолрас, Курфейрак, Комбфер и Фьоий. Почти всички бяха въоръжени. Баорел и Жан Прувер бяха успели да ги намерят и увеличиха състава на отряда. Анжолрас носеше ловджийско чифте, Комбфер — пушка на национален гвардеец с номера на легиона, а в колана си беше затъкнал два пистолета, които се виждаха през разкопчания му сюртук. Жан Прувер се беше снабдил със стар кавалерийски мускетон, Баорел — с карабина, Курфейрак размахваше гола сабя, измъкната от тръстиков бастун, а Фьоий вървеше напред със сабя в ръка и викаше:

— Да живее Полша!

Без връзки, без шапки, задъхани, измокрени от дъжда, с искрящи очи, те стигнаха до кея Морлан. Гаврош се обърна невъзмутимо към тях:

— Накъде сме?

— Ела — каза Курфейрак.

Зад Фьойй вървеше или по-скоро подскачаше Баорел, който се чувствуваше като риба във вода по време на метеж. Беше сложил алена жилетка и устата му сипеше гръм и мълния. Жилетката му уплаши един минувач, който завика, загубил ума и дума:

— Червените идат!

— Червеното! Червените! — отвърна Баорел. — Ама че глупав страх, гражданино! Аз пък хич не треперя пред аления мак, нито малката Червена шапчица ми вдъхва ужас. Слушайте, гражданино, оставете рогатия добитък да се плаши от червеното.

Той съгледа на един ъгъл съвсем миролюбива обява, залепена на стената — разрешение да се ядат яйца, — послание по случай постите на парижкия архиепископ до „паството“ му.

Баорел възкликна:

— Паство! Вежливо название на стадо гъски.

И той смъкна посланието от стената. Тази постъпка спечели тутакси Гаврош. От този миг гаменчето почна да наблюдава внимателно Баорел.

— Баорел — забеляза Анжолрас. — Грешиш. Трябваше да оставиш посланието на мира, то не ни влиза в работата и ти напразно си изстрелваш патроните. Пази си запасите. Не бива да се гърми нахалост, нито с пушка, нито със сърцето.

— Кой както я разбира, Анжолрас — възрази Баорел. — Тези епископски писания ме дразнят. Искам да си ям яйца без светейшото му разрешение. Ти си тиха вода, а аз се забавлявам. Впрочем аз съвсем не си хабя силите, напротив, само се засилвам по този начин. Разкъсах посланието, кълна се в Херкулес, само за да възбудя охотата си.

Думата „Херкулес“ направи силно впечатление на Гаврош. Той не пропущаше случай да се образова, а този смъквач на афиши беше спечелил уважението му.

— Какво значи Херкулес? — попита детето.

— Това ще рече „дявол да ме вземе“ на латински — обясни Баорел.

В този миг той позна някакъв блед младеж с черна брада, който ги наблюдаваше от един прозорец, вероятно един от Приятелите на ABC. Извика му:

— Бързо патроните! Para bellum![3]

— Хубавец[4], вярно! — забеляза Гаврош, който вече разбираше латински.

Следваше ги шумно шествие — студенти, артисти, младежи, симпатизиращи на Кугурдата в Екс, работници, пристанищни носачи, въоръжени с тояги и щикове, а някои като Комбфер със затъкнати пистолети. И един старец, който изглеждаше премного стар, вървеше сред тълпата. Той нямаше оръжие и бързаше, за да не изостане назад, макар че имаше занесен вид. Гаврош го забеляза.

— Квойтуй? — попита той Курфейрак.

— Един дядо.

Този старец беше господин Мабьоф.

V
Старецът

Нека разкажем какво се беше случило.

Анжолрас и приятелите му минаваха по булевард Бурдон покрай държавните житни складове, когато драгуните нападнаха множеството. Анжолрас, Курфейрак и Комбфер вървяха с тия, които свиха по улица Басомпиер, викайки:

— На барикадите!

На улица Ледигиер те срещнаха някакъв старец.

Вниманието им беше привлечено от обстоятелството, че старецът вървеше на зигзаг, сякаш беше пиян. Освен това той държеше шапката си в ръка, макар че беше валяло цялата сутрин, а и в момента дъждът се лееше като из ведро. Курфейрак позна дядо Мабьоф. Той го знаеше, защото неведнъж беше придружавал Мариус до неговия дом. Познавайки миролюбивите и извънредно плахи привички на стария църковен настоятел и библиофил, той се изненада, че го среща сред суматохата, на две крачки от обстрелващите кавалеристи, почти в разгара на боя, без шапка под дъжда и под куршумите, и го спря. Двадесет и пет годишният метежник и осемдесетгодишният старец размениха следния диалог:

— Приберете се в дома си, господин Мабьоф.

— Защо?

— Почват размирици.

— Много добре.

— Ще има сеч и пушечна стрелба, господин Мабьоф.

— Отлично.

— И оръдеен огън.

— Още по-добре. А къде отивате вие?

— Отиваме да съборим правителството.

— Великолепно.

И той тръгна с тях. От този миг старецът не промълви вече нито дума. Стъпките му внезапно станаха твърди. Работници му предложиха ръка, той отказа с кимване на глава. Вървеше почти в първата редица на колоната и погледнат отстрани, изглеждаше, че крачи бодро, а погледнат в лице, изглеждаше, че спи.

— Какво запалено старче! — шепнеха студентите.

Сред тълпата се понесе слух, че бил бивш конвентист, стар цареубиец.

Групата пое по улица Верьори. Малкият Гаврош вървеше най-отпред и пееше с все гърло, изпълнявайки по този начин ролята на тръбач. Той пееше:

А ето че луната пак изгря,

кога ще идем в близката гора?

Шарло шептеше на Шарлота с ласкав глас.

                Ту, ту, ту

                за Шату.

Единствен Бог, единствен цар, единствен грош, един ботуш си имам аз.

Понеже бяха пили сутринта

роса и дъх от свежите цветя,

люлееха се две врабчета в ранен час.

                Си, си, си.

                за Паси.

Единствен Бог, единствен цар, единствен грош, един ботуш си имам аз.

И всяко беше със провесен нос —

пияно, както се напива кос,

в гората тигър им се смееше в захлас.

                Дон, дон, дон

                за Мьодон.

Единствен Бог, единствен цар, единствен грош, един ботуш си имам аз.

И ни едното да кълне не спря.

Кога ще идем в близката гора?

Шарло шептеше на Шарлота с ласкав глас.

                Тен, тен, тен

                за Пантен.

Единствен Бог, единствен цар, единствен грош, един ботуш си имам аз.

Метежниците отиваха към „Сен-Мери“.

VI
Новобранци

Тълпата растеше с всяка измината минута. Когато наближиха улица Бийет, снажен, непознат мъж с леко прошарена коса, чието сурово и дръзко изражение направи впечатление на Курфейрак, Анжолрас и Комбфер, се присъедини към тях. Вървейки най-отпред, увлечен в песни, свиркане, вдигане врява и блъскане по затворените капаци на магазините с приклада на пистолета си без спусък, Гаврош не обърна никакво внимание на непознатия.

Така се случи, че на улица Верьори тълпата мина пред вратата на Курфейрак.

— Добре се нареди — забеляза Курфейрак, — защото съм си забравил кесията, а си загубих и шапката.

Той излезе от колоната и се изкачи тичешком по стълбите. Грабна някаква стара шапка и кесията си. Взе и един доста голям четвъртит сандък, голям колкото куфар, в който държеше мръсното си бельо. Като слизаше, прескачайки стъпалата, портиерката го спря:

— Господин дьо Курфейрак!

— Как се казвате, портиерке? — попита Курфейрак.

Портиерката го изгледа смаяна.

— И таз добра! Нима не знаете, че нали съм вашата портиерка, стрина Вьовен!

— Чуйте тогава, ако вие ме наричате господин дьо Курфейрак, аз пък ще ви казвам стрина дьо Вьовен. А сега кажете, какво има? Какво е станало?

— Някой иска да говори с вас.

— Кой?

— Не зная.

— Къде е?

— В моята стаичка.

— По дяволите! — възкликна Курфейрак.

— Повече от час вече ви чакат да се върнете! — поде портиерката.

В същото време дребничък млад работник, който приличаше по-скоро на преоблечено като момче момиче, отколкото на мъж, блед, мършав и обсипан с лунички, със скъсана блуза и кадифен панталон, закърпен отстрани, излезе от портиерската стаичка и каза с глас, който в никакъв случай не беше женски:

— Извинете, мога ли да видя господин Мариус?

— Няма го.

— Ще се прибере ли тази вечер?

— Нямам представа — отвърна Курфейрак и добави: — Аз например няма да се прибера.

Младежът го погледна втренчено и попита:

— Защо?

— Защото така.

— Но къде отивате?

— На тебе какво ти влиза в работата?

— Искате ли да нося сандъка ви?

— Аз отивам на барикадите.

— Позволявате ли да дойда с вас?

— Стига само да искаш. Улицата е свободна, паветата са на всички.

И той се изплъзна тичешком, за да догони приятелите си. Когато ги настигна, даде сандъка си на един от тях. Едва четвърт час по-късно забеляза, че младежът наистина беше тръгнал с тях.

Тълпата рядко отива точно там, където желае. Обяснихме вече, че вятърът я носи. Множеството отмина „Сен-Мери“ и се озова, без само да знае как, на улица Сен-Дьони.

[1] Chien (куче) на френски значи също спусък на пистолет. — Б.пр. ↑

[2] Стих от „Марсилезата“. — Б.пр. ↑

[3] Готви се за бой (лат.). — Б.пр. ↑

[4] Гаврош свързва bellum — война, с френското прилагателно beau, belle — хубав, хубава. — Б.пр. ↑

Книга дванадесета
„Коринт“

I
История на „Коринт“ от основаването му

Ако парижаните тръгнат днес по улица Рамбюто откъм халите и забележат вдясно, срещу улица Мондетур, кошничарска работилничка с табела, на която императорът Наполеон е изобразен като кошница под надписа: „НАПОЛЕОН Е ЦЯЛ-ЦЕЛЕНИЧЪК ОТ ТРЪСТИКА“, те едва ли биха се усъмнили, че само преди тридесет години това място е станало свидетел на страшни сцени.

Тук точно се намираше улица Шанврьори, която в старинните надписи се наричаше Шанверьори, с прочутото кафене „Коринт“.

Читателят си спомня навярно, че ние споменахме за издигнатата на това място барикада. Тя впрочем беше затъмнена от барикадата Сен-Мери. Ние ще хвърлим малко светлина именно върху тази прословута барикада на улица Шанврьори, изпаднала днес в пълно забвение.

Ще си позволим да прибегнем, за повече яснота на разказа ни, до простото средство, с което си послужихме вече при описанието на Ватерло. Ако искате да си представите сравнително доста точно купчината къщи, които по онова време се издигаха в съседство с камбанарията на църквата „Сент-Йосташ“, при североизточния Ъгъл на парижките хали, там, където днес завършва улица Рамбюто, трябва само да начертаете мислено едно главно N. Горният му край се опира на улица Сен-Дьони, а долният — на халите. Двете му вертикални чертички ще бъдат улица Гранд-Трюандри и улица Шанврьори, а наклонената чертичка — улица Птит-Трюандри. Някогашната уличка Мондетур пресичаше тези три черти под най-различни ъгли. Взаимното преплитане на тия четири улички образуваше върху площта от сто квадратни тоаза, включена между халите и улица Сен-Дьони, от една страна, и между улиците Син и Прешьор — от друга, седем островчета от къщи с най-причудливи очертания и големини, разположени наслуки, надлъж и нашир и почти сливащи се, отделени като каменните блокове на постройките само с тесни пролуки.

Казваме тесни пролуки и мъчно бихме могли да дадем по-правилно наименование на тия тъмни и тесни улички с множество чупки и вехти осеметажни сгради от двете страни. Тези здания бяха в толкова лошо състояние, че по улица Шанврьори и улица Птит-Трюандри собствениците подпираха фасадите с греди, запънати между две срещуположни къщи. Улицата беше тясна, канавката широка, минувачите стъпваха по вечно мокрия калдъръм и се провираха покрай дюкянчета, прилични на мазета, покрай дебели стълбове с железни обръчи, покрай огромни купчини смет и входни врати с тежки вековни решетки. Улица Рамбюто помете всичко това.

Името Мондетур[1] говори красноречиво за криволиците на този лабиринт от улички. Малко по-далече се срещаше още по-изразителното название на улица Пирует[2], която излизаше на улица Мондетур.

Ако някой минувач тръгнеше от улица Сен-Дьони по улица Шанврьори, тя се стесняваше постепенно пред него като удължена фуния. В края на тази доста къса уличка пътят към халите беше заприщен от висока редица къщи и човек би сметнал, че се намира в сляпа улица, ако не забележеше вдясно и вляво два тъмни прохода, през които можеше да се измъкне. Това именно беше улица Мондетур, която стигаше от едната страна до улица Прешьор, а от другата до улица Син и Птит-Трюандри. В дъното на тази мнима сляпа уличка, при ъгъла на десния проход, се намираше малко по-ниска от другите здания къща, който се издаваше като нос на улицата.

В тази именно двуетажна къща се помещаваше безгрижно в продължение на три столетия една прочута кръчма. Тази кръчма изпълваше с весела врява мястото, което старият Теофил ознаменува със следните два стиха:

Тук потрепва ужасяващият скелет

на нещастен влюбен, който се обеси.

Мястото беше подходящо за заведение и кръчмата се предаваше по наследство от баща на син.

По времето на Матюрен Рение тази кръчма носела името „Саксия и рози“ и понеже тогава бяха на мода ребусите, вместо фирма пред нея имаше забит боядисан в розово стълб[3]. През миналия век достопочтеният Натоар, един от чудатите живописци, презирани днес от строгата художествена школа, много пъти се беше напивал в тази кръчма на същата маса, на която беше пил и Рение, и беше изрисувал за благодарност чепка коринтско грозде върху розовия стълб. От радост кръчмарят смени фирмата си и накара да напишат с позлатени букви следния надпис над грозда: „Коринтско грозде“. Оттам и името на кръчмата „Коринт“. Какво по-свойствено за пияниците от една пропусната дума? Елиптичните изречения са все едно клатушкащи се фрази. Постепенно „Коринт“ измести „Саксията с рози“. Последният кръчмар от династията, чичо Юшлу, понеже не познаваше историята на името, боядиса даже стълба син.

Едно помещение долу, където беше тезгяхът, една зала на първия етаж, където се намираше билярдът, вита стълба, която свързваше двете помещения, вино по масите, опушени стени, свещи посред бял ден, ето какво представляваше кръчмата. Стълба, закрита с капак, водеше от долната зала в мазето. На втория етаж се намираше жилището на Юшлу. В него се качваха по почти отвесна стълба, към която водеше малка скрита вратичка в горната зала. Под самия покрив имаше две тавански помещения — стаичките на слугините. Партерът беше зает от кухнята и долната зала с тезгяха.

Чичо Юшлу беше може би роден химик, но прекара живота си като готвач. В неговата кръчма не само се пиеше, но се и ядеше. Юшлу беше изнамерил превъзходен специалитет, приготвяй само при него — пълнен шаран, който той наричаше „блажен шаран“. Ядяха го на светлината на лоена свещ или кинкет от времето на Людовик XVI върху маси, покрити с мушама вместо с покривки. Клиентите му идваха отдалеч. Една прекрасна сутрин Юшлу сметна за уместно да предупреди минувачите за „специалитета“ си. Потопи четката в гърне с черна боя и понеже притежаваше не само собствено готварско изкуство, но и собствен правопис, той измайстори на стената на заведението си следния забележителен надпис: „CARPES HOGRAS“[4].

Една зима лапавиците и дъждовете си наумиха да заличат „s“ на края на първата дума и „g“ в началото на третата, така че се получи следното: „CARPE HO RAS“[5].

С помощта на времето и на дъжда скромната гастрономическа обява се беше превърнала в дълбокомислено назидание.

Оказа се по този начин, че знаейки лошо френски, чичо Юшлу беше сведущ по латински и беше съумял да извлече философия от готварството, а в желанието си да премахне великите пости, беше достигнал Хораций. Но най-поразителното беше, че това изречение имаше още едно значение: „Влезте в кръчмата ми.“

Днес няма и помен от всичко това. Лабиринтът Мондетур беше изтърбушен и разширен още в 1847 година и много е вероятно вече да не съществува. Улица Шанврьори и кръчмата „Коринт“ изчезнаха под настилката на улица Рамбюто.

Както вече казахме, „Коринт“ беше място за срещи, за да не кажем сборен пункт, на Курфейрак и приятелите му. Грантер беше открил заведението. Той беше влязъл, привлечен от надписа „Carpe ho ras“, и беше дошъл повторно поради „carpes hogras“. Там можеше да се пие, да се яде, да се крещи. Плащаха малко, лошо или изобщо не плащаха, но винаги бяха добре дошли. Чичо Юшлу беше добряк.

Да, Юшлу беше добряк, както казахме, но в същото време беше свадлив кръчмар: забавна разновидност. Винаги изглеждаше в лошо настроение, като че ли искаше да сплаши клиентите си, чумереше се на хората, които влизаха в заведението му, и беше сякаш по-склонен да се изпокара с тях, отколкото да им сервира супа. Но независимо от това всички бяха добре дошли у него. Тази странна черта на характера му се беше превърнала в реклама за заведението и примамваше младежите, които казваха:

— Хайде да идем да послушаме как се дърли чичо Юшлу.

На времето той беше учител по фехтовка. Случваше му се да избухне внезапно в гръмък смях. Дебел глас, добро сърце. Всъщност той беше начумерен наглед веселяк. Страшно му се искаше да сплашва хората. Нещо като табакера във форма на пистолет. Гръмне ли, предизвиква само кихавица.

Жена му, леля Юшлу, беше порядъчно грозно и брадато създание.

Около 1830 година дядо Юшлу умря. С него погребаха и тайната му за тлъстите шарани. Неговата вдовица, неподатлива на утешение продължи да стопанисва заведението. Но кухнята се влоши, стана непоносима, виното, което и по-рано си беше лошо, стана отвратително. Курфейрак и приятелите му обаче продължаваха да ходят в „Коринт“ — от съжаление, както казваше Босюе.

Вдовицата Юшлу беше безформена и запъхтяна, но претъпкана с пасторални спомени. Произношението й ги спасяваше от сладникавост. Тя говореше по особен начин, който придаваше известна пикантност на селските и младенческите й възпоминания. Най-голямото и щастие някога — твърдеше тя — било да слуша „как цвърчат птички пъстрошийки в шипките“.

Салонът на първия етаж, който служеше за „ресторант“, представляваше обширна продълговата стая, препълнена със столове, табуретки, трикраки столчета, пейки и маси, сред които се сместваше и стар куцукащ билярд. Качваха се по витата стълба, която опираше о четвъртита дупка в ъгъла на залата, подобна на корабен люк.

Това помещение, осветено от един-единствен тесен прозорец и вечно запален кинкет, приличаше на таван. Всички мебели в него, предназначени да бъдат поддържани от четири крака, като че ли имаха само по три. Единствената украса по варосаните стени беше следното стихотворение в чест на леля Юшлу:

Учудва отдалеч, отблизо ужасява.

Брадавица от ноздрата й се подава;

трепериш да не би връз теб да я изсекне тя

или носът й да изпадне в нейната уста.

Тази творба беше надраскана с въглен на стената.

Леля Юшлу, макар че намекът беше съвсем явен, сновеше от сутрин до вечер съвършено невъзмутимо край стихотворението. Две слугини — Матлот[6] и Жиблот[7], известни само под тия имена, помагаха на леля Юшлу и слагаха по масите канчетата с вкиснато вино и различните помии, които се сервираха на изгладнелите клиенти в глинени паници. Матлот — дебела, четвъртита, червенокоса и креслива, — бивша любима султанка на покойния Юшлу, беше по-уродлива от кое да е митологическо чудовище. Но все пак, понеже приличието изисква слугинята във всичко да отстъпва на господарката, тя не беше толкова грозна, колкото леля Юшлу. Жиблот, висока, нежна, анемично бледа, с кръгове под очите, със спуснати клепачи, вечно изтощена и отпаднала, болна, ако можем да се изразим така, от хроническа умора, ставаше първа, лягаше последна, обслужваше всички, дори и другата слугиня, кротко и безропотно, усмихвайки се въпреки умората си с неопределена, унесена усмивка. Над тезгяха имаше огледало.

Преди да влезе в залата-ресторант, посетителят се натъкваше на следния стих, написан с тебешир от Курфейрак:

Ако успееш — наслади се, ако посмееш — яж.

II
Играчка-плачка

Както знаем, Легл от Мо живееше най-вече у Жоли. Той си намираше тъй лесно жилище, както птичката — клон. Двамата приятели живееха заедно, ядяха заедно, спяха заедно. Деляха всичко помежду си, дори донякъде и Музикета. Бяха един вид близнаци. Сутринта на 5 юни те отидоха да закусят в „Коринт“. Жоли беше настинал и имаше силна хрема, която беше прихванал и Легл. Сюртукът на Легл беше доста протрит, но Жоли беше облечен изискано.

Беше около девет часът сутринта, когато бутнаха вратата на „Коринт“.

Качиха се на първия етаж.

Посрещнаха ги Матлот и Жиблот.

— Стриди, сирене и шунка — поръча Легл.

Те се настаниха на една маса.

Кръчмата бе празна. Приятелите бяха единствените посетители.

Щом позна Жоли и Легл, Жиблот сложи на масата им бутилка вино.

Едва бяха посегнали към стридите и при люка на стълбата се показа нечия глава, а нечий глас изрече:

— Минавах оттук. Подуших от улицата дивен аромат на сирене от Бри. Затова влязох.

Беше Грантер.

Той взе едно столче и седна при тях.

Когато видя Грантер, Жиблот сложи още две бутилки на масата.

Станаха три.

— Нима ще изпиеш и двете бутилки? — попита го Легл.

Грантер отговори:

— Всички имат ум в главата си, само ти патки пасеш. Че какво са две бутилки за един мъжага.

Докато другите двама започнаха най-напред с яденето, Грантер започна направо с пиенето. Той гаврътна набързо половин бутилка.

— Да не би коремът ти да се е продънил? — пошегува се Легл.

— Продънил се е лакътят ти — отвърна Грантер.

И като изпразни чашата си, добави: — Да, да, Ореле на надгробните речи, сюртукът ти доста се е изтъркал.

— Надявам се, че е така — съгласи се Легл. — Това доказва, че си живеем хубаво, сюртукът и аз. Той е взел моите гънки, никъде не ме притеснява, прилепнал е към безформеното ми тяло, угажда на всичките ми движения, усещам присъствието му само защото ми държи топло. Старите дрехи са също като старите приятели.

— Това е вярно — възкликна Жоли, намесвайки се в разговора им. — Стара дреха, вярна дружка.

— Особено когато го казва хрема в човек — забеляза Грантер.

— По булеварда ли мина, Грантер? — попита го Легл.

— Не.

— Жоли и аз преди малко видяхме челната колона на шествието.

— Чудесно зрелище! — каза Жоли.

— Колко е тиха тази улица! — възкликна Легл. — Кой би подозрял, че в Париж всичко се е обърнало наопаки? Как си личи, че на времето тук е било пълно с манастири! Дю Брьол и Савал ги изброяват, а също и абат Льобьоф. Тук наоколо било само манастири, гъмжало от обути, необути, стригани, брадати, сивокапци, чернокапци, белокапци, францисканци, миними, капуцини, кармелити, малки и големи августинци, стари августинци… Просто се множали.

— Да не говорим за монаси — прекъсна го Грантер. — Почва да ме сърби навсякъде.

След малко той извика:

— Пфу! Глътнах една развалена стрида. Пак ме обзема моята хипохондрия! Стридите са развалени, слугините са грозни. Ненавиждам човешкия род. Преди малко, минах по улица Ришельо пред голямата градска библиотека. Тази купчина раковини, която носи името библиотека, може да те накара да ти се отще да мислиш. Колко много хартия! Колко мастило! Колко драскулки! И всичко това е изписано от хора! Кой дръвник беше казал, че човек бил двуного без пера? Освен това срещнах една хубава мома, моя познайница, красива като пролетта, достойна да се нарича Флореал, извън себе си, представете си, жалката твар, очарована, на седмото небе от щастие, защото вчера някакъв си отвратителен банкер, цял изподупчен от едрата шарка, благоволил да я пожелае! Уви! Жената дебне еднакво жадно и закупчика, и киприя младок. Котките ловят не само мишките, но и птичките. Само преди два месеца тази кокона си стоеше добродетелно в таванската стаичка, пришиваше медни халкички към илиците на корсетите, не знам дали се казва точно така, шиеше си, спеше на походно легло, поливаше цветето си и беше съвсем щастлива. А сега, банкерка! Превращението се е извършило тази нощ. Срещнах жертвата сутринта, сияеща от радост. Най-гнусното е, че тази никаквица и днес беше също тъй хубава, както и вчера. Историята с финансиста не беше изписана на сурата й. Розите притежават това качество или недостатък, сравнени с жените, че следите, които оставят по тях гъсениците, си личат. Ах, няма морал на тоя свят! Призовавам за свидетели миртата — символ на любовта, лавровия венец — символ на войната, маслиненото клонче — каква глупост! — символ на мира, ябълката, която едва не задави Адам със семката си, и смокинята — прародителка на нежния пол. Няма и право, да ви кажа ли какво представлява правото? Галите ламтят за Клузиум, Рим покровителствува Клузиум и ги пита какво зло им е сторил Клузиум. Брен отговаря: „Същото зло, което ви бе сторила Алба, злото, което ви бе сторила Фидена, което ви бяха сторили еквите, волските и сабиняните. Те бяха ваши съседи. А клузяните са наши съседи. Ние разбираме съседството точно като вас. Вие заграбихте Алба, ние ще вземем Клузиум. Рим каза: «Няма да вземете Клузиум.»“ Тогава Брен взе Рим, а после викна: „Vae victis.“[8] Ето какво представлява правото. Ах, колко много хищни зверове на тоя свят! Колко много орли! Колко орли! Настръхвам от ужас!

Той подаде чашата си на Жоли да му я напълни, пи и продължи, като чашата вино не само не прекъсна излиянията му, но изобщо никой, дори самият той, не й обърна внимание.

— Брен, който завзе Рим, е орел. Банкерът, който взема гризетката, също е орел. И в единия, и в другия случай все същото безсрамие. В какво да вярваш тогава? Има само една истина — виното. Каквито и да са убежденията ви, независимо дали сте за мършавия петел заедно с кантона Юри, или за тлъстия петел заедно с кантона Гларис[9], пийте! Седнали сте да ме разпитвате за булеварда, за шествието и какво ли още не. Как! Пак ли ще има революция? Тази липса на изобретателност от страна на Господа-Бога просто ме удивява! Час по час току смазва с мазнина жлебовете на събитията. Запъват ли се, не щат ли? Бързо, революция! Ръцете на всеблагия са вечно черни от тази долнокачествена смазка. На негово място аз бих постъпил по-просто. Вместо час по час да си пренавивам машинката, бих повел направо човешкия род, бих изплел събитията брънка след брънка, без да скъсвам нишката, няма да имам нужда от запасни средства, нито от извънредни постановки. Това, което вие наричате прогрес, се привежда в движение от два мотора: хората и събитията. Но колкото и да е тъжно, от време на време се налага нещо изключително. Както при хората, така и при събитията, не е достатъчно обикновеното натрупване: между хората са необходими гении, а сред събитията — революции. Необикновените явления са закон. Всемирният порядък не може без тях. Като виждаме появяването на кометите, изкушени сме, кажи-речи, да вярваме, че и небето се нуждае от актьори за представленията си! Когато най-малко очакваме, Господ току лепне някой метеор на стената на небето. Или внезапно изникне странна звезда, сподирена от огромна опашка. И това поражда смъртта на Цезар. Брут му нанася удар с кинжала си, а Бог го поразява с кометата си. Тряс! И ето ви северно сияние, ето ви революция, ето ви велик човек! Деветдесет и трета година с едри букви, на преден план Наполеон, а в горната част на афиша — кометата от 1811 година. Ах, какъв прекрасен син афиш, цял осеян с неочаквани звезди! Бум! Бум! Невиждано зрелище! Любувайте се, зяпльовци! Всичко е преплетено — и светилата, и драмата. Боже мой, това е премного и все пак недостатъчно. Тези способи, които се прилагат в изключителни обстоятелства, изглеждат великолепни, а всъщност са оскъдни. Приятели, провидението е стигнало до крайните си запаси. Революция ли? Какво доказва това? Че Бог си е изчерпал възможностите. Необходим е преврат, защото връзката между настоящето и бъдещето е прекъсната и защото Бог не е могъл да свърже двата края. Всъщност това потвърждава моите предположения относно материалното положение на Йехова. И като виждам толкова неблагополучия и горе, и долу, такава цигания, такава стиснатост, такава сакънтия и недоимък и на небето, и на земята, като се почне от птичето, което няма зрънце просо, и се стигне до мене, който нямам сто хиляди ливри рента, като съдя по съвсем протритата човешка орисия, па, ако щете, и кралската орисия, която се е изтънила до скъсване — за което свидетелствува самообесилият се принц Конде, — като имам пред вид зимата, която не е нищо друго, ами разпорване на зенита, откъдето почва да духа вятър, като виждам толкова дрипи по върховете на хълмовете в съвсем новата пурпурна одежда на зората, като гледам капките роса; тези фалшиви бисери, като гледам скрежа, този изкуствен скъпоценен камък, или разкапаното човечество и скърпените събития, петната по слънцето и кратерите по луната, като виждам толкова нищета навред около себе си, подозирам, че Бог страда от безпаричие. Вярно, той изглежда привидно заможен, но аз чувствувам, че е притеснен. Дава революция, както търговецът с празна каса дава бал. Не бива да се съди за боговете по външния вид. Под позлатата на небето аз съзирам обеднялата вселена. Мирозданието е пред фалит. Ето защо съм недоволен. Виждате ли, сега сме пети юни, а е почти тъмно. От заранта чакам да съмне. Не се съмна и бас държа, че няма да се развидели през целия ден. Неточност на зле платен служащ. Да, всичко е устроено зле, нищо не се схожда с нищо, този стар свят съвсем се е изметнал и аз минавам в опозиция. Нищо не е наред. Вселената ме дразни. Също както с децата: който иска да има, няма, който не ги иска, ги има. В крайна сметка ще се спукам от яд. Освен това Легл от Мо, този плешивец, ме дразни, като го гледам. Унизително ми е, като си помисля, че съм на същата възраст с тази гола кратуна. Впрочем аз само критикувам, не оскърбявам. Светът е такъв, какъвто си е. Говоря без зъл умисъл, за да ми бъде чиста съвестта. Приемете, отче предвечни, моите уверения в дълбока почит. Ах, кълна се във всички олимпийци и във всички райски богове, аз не съм бил създаден да бъда парижанин, тоест Да отскачам постоянно като топка между две ракети от групата на безделниците към групата на гюрултаджиите. Аз бях роден да бъда турчин, да гледам цял ден източни хубавици как се кълчат в изящни египетски танци, сладострастни като сънищата на непорочен мъж, или да бъда селянин от Бос, или венециански велможа, обкръжен от пленителни синьорини, или дребен немски княз, задължен да достави половин пехотинец на германската конфедерация, и запълващ свободното си време със сушене на чорапите си по плета, тоест по границата си! Ето за какви съдбини бях роден! Да, казах турчин и не си вземам думите назад. Не ми е ясно защо обикновено гледат на турците с лошо око. Мохамед си има и добри страни. Хвала на сарая, пълен с хурии[10], и на рая, пълен с одалиски! Нека не оскърбяваме мохамеданството, единствената религия, която ви предлага кокошарник! А сега, нека пием. Земята е нелепа глупост. Изглежда, че всички тия глупци ще се бият, ще си трошат мутрите, ще се изтребват посред лято, посред юни, когато биха могли да отидат, хванали под ръка някое мило създание, да подишат в полята топлия запарен мирис, който се носи от окосените ливади. Наистина хората вършат премного дивотии. Старият счупен фенер, който зърнах преди малко у един вехтошар, ме наведе на следния размисъл: „Време е да се просвети човешкият род.“ Ето ме отново тъжен. Така е, като се задавиш със стрида или с революция! Пак ставам мрачен. О! Този гнусен стар свят! Напрягаш се, раздаваш се, унижаваш се, убиваш се и накрая свикваш!

След този изблик на красноречие Грантер напълно заслужено бе обзет от пристъп на кашлица.

— По повод революцията — забеляза Жоли, — по всичко личи, че Мариус е влюбен.

— Знае ли се в кого? — попита Легл.

— Ами!

— Не?

— Ами, казвам!

— Любовните приключения на Мариус! — възкликна Грантер. — Предварително ми е ясно всичко. Мариус е мъгла и той ще да е срещнал някое изпарение. Мариус спада към породата на поетите. А поет означава безумец. Timbraeus Apollo[11]. Мариус и неговата Мари, Мария, Мариет или Марион са навярно ужасно комични влюбени. Мога да си представя отношенията им. Възвишен унес, при който забравят да се целунат. Непорочни на земята, за да се слеят в безкрая. Души, снабдени със сетива. Тяхното брачно ложе е сред звездите.

Грантер беше почнал втората бутилка и може би се канеше да започне втората си реч, когато в квадратната дупка на стълбата се подаде още едно същество. Показа се момченце, което навярно нямаше още десет години, съвсем дребничко, опърпано, жълто, с източено като муцунка личице, жив поглед, огромна рошава коса, цялото измокрено, но явно доволно.

Детето се обърна, без да се колебае, към Легл от Мо, макар че очевидно не познаваше нито един от тримата другари.

— Вие ли сте господин Босюе? — попита то.

— Това е малкото ми име — отвърна Легл. — Какво искаш от мен?

— Ето какво. Един висок рус младеж на булеварда ме попита: „Знаеш ли леля Юшлу?“ Аз казах: „Да, на улица Шанврьори, вдовицата на дядото.“ Той ме помоли: „Иди там. Ще намериш господин Босюе и ще му кажеш от мое име: «ABC».“ Някакъв номер ви погаждат, нали? Той ми даде десет су.

— Жоли, дай ми назаем десет су — каза Легл и се обърна към Грантер: — Грантер, дай ми и ти десет су.

Станаха му двадесет су и Легл ги даде на детето.

— Благодаря, господине — каза момченцето.

— Как се казваш? — попита Легл.

— Наве, приятелят на Гаврош.

— Остани с нас — каза Легл.

— Седни да ядеш с нас — добави Грантер.

— Не мога — отвърна детето. — Аз участвувам в шествието и викам: „Долу Полиняк!“

И като подви крак под себе си във възможно най-учтив поклон, то си отиде.

Щом детето си отиде, Грантер отново взе думата:

— Ето ви чистокръвен гамен. Породата гамен има много разновидности. Гаменът-нотариус се нарича прескочи-вада, гаменът-готвач — котле, гаменът-фурнаджия — геврек, гаменът-лакей — грум, гаменът-моряк — юнга, гаменът-художник — мазач, гаменът-търговец — припкач, гаменът-придворен — паж, гаменът-царче — дофин, гаменът-бог — младенец.

Междувременно Легл се беше замислил. Той каза полугласно:

— „ABC“ ще рече погребението на Ламарк.

— А високият рус младеж — забеляза Грантер — е навярно Анжолрас, който ти праща съобщение.

— Ще отидем ли? — попита Босюе.

— Вали — забеляза Жоли. — Заклех се да се хвърля в огъня, а не във водата. Не би се ще да хващаб хреба.

— Аз оставам — заяви Грантер. — Предпочитам закуска пред катафалка.

— Заключение: оставаме — поде Легл. — Да пием тогава. Впрочем можем да изпуснем погребението, без да изпуснем метежа.

— А! В бетежа и аз съб таб! — извика Жоли.

Легл потърка ръце.

— Ето че ще отпущаме шевовете на революцията от 1830. Всъщност тя стяга народа под мишниците.

— А на мене тази ваша революция ми е, кажи-речи, безразлична — заяви Грантер. — Аз не мразя правителството. То е един вид корона, пристегната с нощна шапчица. Скиптър, който завършва с чадър. Всъщност мисля, че днес, при такова време, Луи-Филип ще може да използува по два начина символа на кралската си власт: като насочи скиптъра срещу народа и като отвори чадъра срещу небето.

Залата беше тъмна. А и оловни облаци сгъстяваха мрака. В кръчмата, както и по улицата, нямаше никого. Всичко живо беше отишло „да гледа събитията.“

— Пладне ли е, или полунощ? — възкликна Босюе. — Нищо не се вижда. Запали кинкета, Жиблот!

Грантер пиеше мрачно.

— Анжолрас ме презира — измърмори нечуто той. — Анжолрас е казал: Жоли е болен, а Грантер пиян, затова е изпратил Наве при Босюе. Ако беше дошъл да ме извика, щях да го последвам. Толкова по-зле за Анжолрас! Няма да отида на омразното му погребение.

След като взеха това решение, Босюе, Жоли и Грантер не мръднаха вече от кръчмата. Към два часа следобед масата, на която се бяха облакътили, бе отрупана с празни бутилки. Бяха запалили две свещи: едната в зеленясал меден свещник, другата закрепена на отверстието на пукнато шише. Грантер беше увлякъл Жоли и Босюе в пиене, а Жоли и Босюе му бяха възвърнали доброто настроение.

Що се отнася до Грантер, той беше изоставил виното, посредствен източник на мечти. Виното за истинските пиячи може да се радва само донейде на почит. В областта на настиването са известни две магии: бялата и черната. Виното е само бяла магия. Грантер беше смел търсач на блянове. Безпросветността на пълното опиянение, в която надникваше, не го отблъскваше, напротив, привличаше го. Той беше зарязал бутилките и се беше заловил за канчето. Канчето е въртопът. Понеже нямаше под ръка нито опиум, нито хашиш, а искаше да замъгли съзнанието си, той прибягваше до страшната смесица от ракия, бира и абсент, която води до толкова опасни летаргични състояния. Трите вида изпарения: бира, ракия, абсент, затискат душата с оловната си тежест. Три пласта мрак, в който затъва тази небесна пеперуда — душата. И в слоевете дим, които се сгъстяват бавно и приемат очертанията на криле на прилеп, се появяват три безмълвни фурии — кошмарът, нощта и смъртта, които витаят над заспалата Психея.

Грантер не беше стигнал още до тази печална фаза. Напротив, той беше невероятно весел, а Босюе и Жоли споделяха доброто му настроение. Те се чукаха непрекъснато. Грантер подсилваше ексцентричните си думи и мисли, ръкомахайки. Той беше опрял достолепно свитата си в юмрук лява ръка на коляното си, под прав ъгъл, и с развързана връзка, яхнал столчето си, с пълна чаша в дясната ръка, посвещаваше на дебелата прислужница Матлот следната тържествена тирада:

— Нека отворят вратите на двореца! Нека всички станат членове на Френската академия и получат правото да целуват госпожа Юшлу! Да пием!

После се обърна към леля Юшлу и добави:

— О, антична и осветена от обичая жено, приближи се да ти се полюбувам!

А Жоли викаше:

— Баблот и Жиблот, не давайте вече на Грантер да пие. Той пръска луди пари. Само от тази сутрин насам изплюска с безумно разточителство два франка и осебдесет сантима.

А Грантер не млъкваше:

— Кой откачи без мое позволение звездите, за да ги сложи на масата вместо свещи?

Макар и много пиян, Босюе оставаше невъзмутим.

Той беше седнал на перваза на отворения прозорец, изложил гръб на дъжда, и гледаше другарите си.

Изведнъж чу зад себе си врява, бързи стъпки, викове: „На оръжие!“ Обърна се и съгледа по улица Сен-Дьони в дъното на улица Шанврьори Анжолрас с пушка в ръка, Гаврош с неговия пистолет, Фьоий със сабя, Курфейрак с шпага, Жан Прувер с мускетон, Комбфер с пушка, Баорел с карабина, а зад тях цялото бурно въоръжено множество.

Улица Шанврьори беше дълга колкото пушечен изстрел. Босюе сви длани на тръба около устните си и извика:

— Курфейрак! Курфейрак! Ехей!

Курфейрак чу вика му, забеляза Босюе и направи няколко крачки по улица Шанврьори. Той извика: „Какво искаш?“ и въпросът му се размина с въпроса на Босюе: „Къде отиваш?“

— Ще строим барикада! — извика Курфейрак.

— Защо не тук? Мястото е удобно! Направи я тук!

— Вярно, Орльо — отвърна Курфейрак.

И само по един негов знак множеството се втурна по улица Шанврьори.

III
Над Грантер постепенно се спуска нощ

Мястото беше действително извънредно сполучливо избрано — широка в началото улица, стесняваща се в дъното почти без изход; заведението „Коринт“ я приклещваше, уличката Мондетур можеше лесно да се прегради отдясно и отляво, възможно беше нападение само откъм улица Сен-Дьони, тоест само челно и открито.

Полупияният. Босюе беше проявил проницателността на трезвия Ханибал.

Ужас обзе цялата улица, когато дружината нахлу в нея. Не остана нито един минувач, който да не побърза да се скрие. В дъното, вдясно, вляво, дюкянчета, сергии, входни врати, прозорци, щори, тавански прозорчета, всевъзможни капаци от партера до покривите, всичко се затръшна светкавично. Уплашена бабичка закрепи пред прозореца си един дюшек върху прътите за простиране на пране, за да притъпи силата на куршумите. Само кръчмата остана отворена, и то по простата причина, че цялото множество се юрна вътре.

— Божичко! Божичко! — въздишаше леля Юшлу.

Босюе слезе да пресрещне Курфейрак.

Жоли, застанал на прозореца, извика:

— Курфейрак, трябваше да вземеш чадър. Ще хванеш хрема.

Междувременно за няколко минути само изкъртиха двадесетина железни пречки от решетъчната фасада на кръчмата и извадиха паветата на улицата върху площ от десет тоаза. Гаврош и Баорел спряха и обърнаха колата на един фабрикант на вар, някой си Ансо. В нея имаше три бурета с вар, които те бутнаха в подножието на грамадата павета. Анжолрас повдигна капака на избата и всички празни бъчви на вдовицата Юшлу бяха натъркаляни до буретата с вар. С пръстите си, свикнали да боядисват тънките пластинки на ветрилата, Фьоий запъна буретата и колата с две тежки купчини камъни. Камъни, изнамерели бог знае откъде, както и всичко останало. От фасадата на съседна къща откъртиха греди и ги закрепиха върху бъчвите. Когато Босюе и Курфейрак се върнаха, половината улица беше вече преградена с укрепление, по-високо от човешки ръст. Едва ли има нещо по-чевръсто от ръката на народа, когато трябва да се стори нещо, което се гради чрез разрушение.

Матлот и Жиблот се смесиха с работещите. Жиблот сновеше напред-назад, натоварена с чакъл. И нейната умора помагаше на барикадата. Тя поднасяше павета, както би поднасяла вино — все със същото сънливо лице.

По улицата се зададе омнибус, запрегнат в два бели коня.

Босюе прескочи паветата, изтича напред, спря кочияша, свали пътниците, предложи галантно ръка на „дамите“, отпрати кондуктора и се върна с колата, водейки конете за поводите.

— Омнибуси не минават пред „Коринт“ — заяви той. — Non licet omnibus adire Corinthum.

Миг по-късно разпрегнатите коне поеха по улица Мондетур, накъдето им видят очите, а прекатуреният омнибус довърши преграждането на улицата.

Леля Юшлу, смъртно разтревожена, се скри на първия етаж. Тя гледаше с блуждаещи очи, без да вижда, и тихичко се вайкаше. Ужасените й викове като че ли не смееха да излязат от свитото й гърло.

— Свършекът на света — вайкаше се тя.

Жоли допря устни до дебелата, зачервена и набръчкана шия на леля Юшлу и каза на Грантер:

— Аз, драги, винаги съм смятал женската шия за най-нежното нещо на земята.

Грантер обаче беше достигнал върховете на хвалебственото красноречие. Матлот се беше качила на първия етаж. Грантер я улови през кръста и я затика към прозореца с гръмък смях.

— Матлот е грозотия! — викаше той. — Матлот олицетворява грозотата. Матлот е химера. Ето тайната на нейното зачатие: един готически пигмалион, който изливал скулптурите по капчуците на катедралите, се влюбил една прекрасна сутрин в една от тях, най-чудовищната. Той се помолил горещо на Амур да я съживи и това било нашата Матлот. Погледнете я, граждани! Косите й са аленочервени както на любовницата на Тициан. Славно момиче е тя! Аз отговарям, че ще се бие геройски. Във всяко славно момиче се крие герой. Що се отнася до баба Юшлу, тя е безстрашна баба. Вижте й само мустаците! Наследила ги е от мъжа си. Хусарка и половина! И тя ще се сражава. Само те двете стигат, за да сплашат предградието. Другари, ние ще съборим правителството, това е безспорно, както е безспорно, че между маргариновата и мравчената киселина има още петнадесет вида киселини. Впрочем мен лично ми е все едно. Господа, моят баща винаги ме е ненавиждал, защото не разбирах математика. Аз разбирам само от любов и свобода. Аз съм Грантер, славен момък! Понеже никога не съм имал пари, не съм свикнал с тях, затова те никога не са ми липсвали. Но ако бях богат, нямаше вече да има бедни! Щяхте да видите тогава! О! Ако хората с широки сърца имаха дълбоки кесии! Колко по-хубаво щеше да бъде всичко. Представям си Исус Христос с богатството на Ротшилд! Колко благодеяния щеше да върши! Прегърнете ме, Матлот! Вие сте сластна и плаха! Вашите страни жадуват за сестринска милувка, а вашите устни копнеят за любовна целувка!

— Млъкни бе, бъчво! — скастри го Курфейрак.

— Аз съм капитул и магистър на Академията на Тулуза[12] — отвърна му Грантер.

Анжолрас, който беше застанал прав на барикадата, с пушка в ръка, вдигна хубавото си, строго лице. Както знаем, у него имаше нещо спартанско и пуританско. Той би могъл да умре на Термопилите заедно с Леонид или да изгори Дройхеда заедно с Кромуел.

— Грантер! — извика той. — Върви другаде да преживяш виното си! Тук е място за опиянение, а не за пиянство. Не позори барикадата!

Тези гневни думи оказаха странно въздействие върху Грантер. Като че ли плиснаха чаша студена вода право в лицето му. Той сякаш мигновено изтрезня. Седна, облегна се на една маса близо до прозореца, погледна Анжолрас с неизразима кротост и му каза:

— Ти знаеш, че аз вярвам в тебе.

— Махай се!

— Остави ме да поспя тук.

— Иди да спиш другаде! — извика Анжолрас.

Без да сваля от него мътните си, изпълнени с топло чувство очи, Грантер повтори:

— Остави ме да поспя тук, докато умра.

Анжолрас го изгледа презрително.

— Ти си неспособен да вярваш, да мислиш, да желаеш, да живееш и дори да умреш, Грантер.

— Ще видиш — отвърна му сериозно Грантер.

Той изломоти още няколко неразбрани думи, после обори тежко глава на масата и миг по-късно пияницата заспа — съвсем обичаен завършек на втората фаза от пиянството, към която грубо и рязко го тласна Анжолрас.

IV
Опит да се утеши вдовицата Юшлу

Баорел, във възторг от барикадата, крещеше:

— Ето ти я улицата деколтирана! Колко хубаво й стои!

Докато рушеше малко по малко кръчмата, Курфейрак се опитваше да утеши вдовицата-кръчмарка:

— Нали онзи ден се оплаквахте, лельо Юшлу, че ви съставили протокол и ви наложили глоба, задето Жиблот изтърсила от прозореца една завивка?

— Да, добри ми господин Курфейрак. Ах, божичко, и тази ли маса ще вземете за вашата ужасия? А за завивката и за една саксия, дето беше паднала от таванското прозорче на улицата, правителството ми взе сто франка глоба. Ако и това не е мръсотия!

— Ето, виждате ли, лельо Юшлу, но ние ще отмъстим за вас.

Леля Юшлу не виждаше много ясно каква изгода би имало за нея подобно възмездие в сравнение с новите щети. Това я удовлетворяваше не повече от онази арабкиня, която получила веднъж плесница от мъжа си и отишла да се оплаче на баща си, молейки го да отмъсти за нея:

— Татко, ти трябва да върнеш на мъжа ми оскърбление за оскърбление.

Бащата попитал:

— По коя буза те зашлеви мъжът ти?

— По лявата.

Бащата я зашлевил по дясната и казал:

— Сега трябва да си доволна. Иди кажи на мъжа си, че той е ударил плесница на дъщеря ми, но аз съм ударил плесница на жена му.

Дъждът престана. Новобранци се бяха присъединили към бунтовниците. Работници донесоха, загърнати в якетата им буренце с барут, кошница с бутилки, пълни със сярна киселина, две-три факли от карнавално шествие и кошче с лампиони, „останали от кралския празник“. Този празник се беше състоял неотдавна, на 1 май. Казаха, че всички тия припаси били изпратени от някакъв си бакалин на име Пепен от предградието Сент-Антоан. Единственият фенер на улица Шанврьори, насрещният фенер на улица Сен-Дьони, както и всички фенери в околните съседни улици Мондетур, Син, Прешьор, Гранд и Птит-Трюандри бяха изпочупени.

Анжолрас, Комбфер и Курфейрак ръководеха всичко. В момента се строяха едновременно две барикади, и двете опрени под прав ъгъл, до сградата на „Коринт“. По-голямата преграждаше улица Мондетур откъм улица Син. Тази барикада беше много тясна, изградена изключително от бъчви и павета. На нея работеха петдесетина работници. Около тридесет от тях бяха въоръжени с пушки. Идвайки насам, те бяха сключили колективно „заем“ от един търговец на оръжия.

Мъчно бихте могли да си представите нещо по-пъстро и по-чудновато от тази дружина. Един облечен в къс фрак, с кавалерийска сабя и пистолети в кобури, друг по риза, с кръгла шапка и кесия за барут на кръста, трети със закачен на гърдите нагръдник от девет листа сива хартия и седларско шило вместо оръжие. Някой викаше:

— Да ги изтрепем до един и да умрем върху остриетата на щиковете си!

Самият той изобщо нямаше шик. Друг беше препасал над сюртука си ремък и патронташ на боец от националната гвардия, върху който беше извезан с червена вълна надписът: „Обществен ред“. Доста пушки с номера на съответния легион, малко шапки, нито една връзка, колкото щеш голи ръце и няколко копия. Прибавете към разнообразието на оръжията разнообразието на възрастите и лицата; тук бледи, дребнички младежи, там загорели пристанищни работници. Всички работеха припряно и докато си помагаха взаимно, разменяха мисли за възможностите за успех, надяваха се, че към три часа сутринта ще получат подкрепление — можело да се разчита на един полк, — че цял Париж щял да въстане. Страшни думи, в които се прокрадваше сърдечна веселост. Бихте ги взели за братя. А не си знаеха дори имената. Надвисналата смъртна опасност има прекрасното свойство да побратимява непознати хора.

В кухнята бяха запалили огън и топяха в калъп за патрони оловни канчета, лъжици, вилици, всички калаени прибори на заведението. Същевременно си посръбваха. По масите, между чашите с вино, се търкаляха капсули и едри сачми. В билярдната зала леля Юшлу, Матлот и Жиблот, различно преобразени от уплахата — първата втрещена, втората задъхана, а третата разсънена, — разкъсваха стари парцали и приготвяха превръзки. Трима бунтовници им помагаха, трима космати, брадати и мустакати веселяци, които раздираха с ловки пръсти на шивачки платното и вдъхваха ужас на жените.

Високият мъж, когото Курфейрак, Комбфер и Анжолрас бяха забелязали тъкмо когато се присъединяваше към въстаниците на ъгъла на улица Бийет, работеше на малката барикада и се стараеше да бъде полезен. Гаврош работеше на голямата. Колкото до младежа, който чакаше Курфейрак у дома му и търсеше господин Мариус, той беше изчезнал приблизително по това време, когато обърнаха омнибуса.

Гаврош, на върха на щастието, с грейнало лице, се беше нагърбил със задачата да въодушевява строителите. Той сновеше безспир насам-натам, качваше се, слизаше, пак се качваше, шумеше, сияеше. Като че ли неговото предназначение бе да насърчава всички. Имаше ли остен, който да го подтиква? Да, несретата му. Какво му даваше крила? Жизнерадостта му. Гаврош се беше превърнал във вихър. Виждаха го непрекъснато, чуваха го постоянно. Той сякаш изпълваше въздуха, беше навсякъде в едно и също време. Едва ли не дразнеща вездесъщност. Не даваше никому да си поеме дъх. Той сякаш бе яхнал огромната барикада и я пришпорваше. Досаждаше на безделниците, подканяше ленивците, ободряваше уморените, дразнеше замислените, развеселяваше едни, въодушевяваше други, ядосваше трети, но раздвижваше всички, ужилваше някой студент, ухапваше някой работник, кацваше за миг, спираше се, после пак поемаше, литваше над врявата и усилната работа, подскачаше от един на друг, шумолеше, бръмчеше и тормозеше целия впряг. Конска муха, налетяла върху огромната колесница на революцията.

Тънките му ръчички бяха в постоянно движение, а слабите му дробове в непрекъснато напрежение:

— По-живо! Още павета! Още бъчви! Още туй-онуй! Откъде да се вземе? Дайте насам една кошница вар, за да затъкнем тази дупка. Барикадата ви е много ниска. Трябва да се издигне още. Слагайте всичко, блъскайте всичко, затъквайте всичко. Разрушете къщата. Барикадата е първокласен миш-маш. Дръжте, ето ви една стъклена врата.

Работещите се развикаха:

— Стъклена врата ли? За какво ни е притрябвала твоята стъклена врата, мъниче?

— Като че вие сте херкулесовци! — отвърна Гаврош. — Стъклената врата е извънредно подходяща за барикада. Не пречи на атаката, но спъва превземането. Никога ли не сте крали ябълки през зид, върху който са набити дъна на бутилки? Стъклената врата ще ореже мазолите по краката на националните гвардейци, ако рекат да се покатерят върху барикадата. Дявол взел го! Стъклото си го бива! Не може да се каже, че имате богато въображение, другарчета!

Между другото пистолетът му без спусък го вбесяваше. Той отиваше ту при един, ту при друг и се молеше:

— Дайте една пушка! Искам пушка! Защо не ми дадете пушка?

— Пушка ли? На тебе? — учуди се Комбфер.

— Гледай ти! — възрази Гаврош. — Защо пък не? Че аз имах пушка през 1830, когато се разправяхме с Шарл X!

Анжолрас вдигна рамене.

— Когато намерим достатъчно за мъжете, ще дадем и на децата.

Гаврош се извърна гордо и му каза:

— Ако те убият преди мене, ще взема твоята.

— Хлапак! — каза Анжолрас.

— Младок! — отвърна му Гаврош.

Някакво конте, объркало пътя си, се мярна в дъното на улицата и отвлече вниманието им.

Гаврош му подвикна:

— Елате при нас, млади човече! Как, няма ли да се притечете на помощ на нашето старо отечество?

Контето мигновено се изпари.

V
Подготовка

Вестниците от онази епоха, които писаха, че барикадата на улица Шанврьори била „почти непревземаемо укрепление“, както го окачествяваха те, „издигащо се наравно с първия етаж“, се лъжеха. Истината е, че средната й височина не надхвърляше шест или седем стъпки. Тя беше построена така, че бойците можеха, според желанието си, или да се затулват зад нея, или да стърчат над преградата и дори да се изкачват на върха й благодарение на четири редици павета, наредени като стъпала от вътрешната й страна. Гледана отвън, лицевата стена на барикадата, изградена от купчини павета и бъчви, съединени с греди и дъски, затъкнати в колелата на каруцата на Ансо и на прекатурения омнибус, беше като че ли настръхнала и изглеждаше непревземаема. Между стената на къщите и най-отдалечения от кръчмата край на барикадата бяха оставили тясна пролука, колкото да може да се провре един човек, която им осигуряваше изход. Процепът на омнибуса стърчеше нагоре, закрепен с въжета, и на върха му се развяваше червено знаме.

Малката барикада на улица Мондетур, скрита зад сградата на кръчмата, не се виждаше. Тези две съединени барикади представляваха истински редут. Анжолрас и Курфейрак не счетоха за нужно да преградят другия край на улица Мондетур, който води през улица Прешьор към халите, желаейки навярно да запазят възможността да се свързват с останалата част на града и опасявайки се да не бъдат нападнати през опасната и по-мъчно достъпна улица Прешьор.

Като се изключи този свободен изход, който съставяше според стратегическия език на Фолар „лъкатушен окоп“, както и тясната пролука, оставена откъм улица Шанврьори, вътрешността на барикадата представляваше неправилен четириъгълник, затворен от всички страни, в който се издаваше като нос кръчмата. Между голямата стена и високите къщи в дъното на улицата имаше свободно разстояние около двадесетина крачки; барикадата се опираше, така да се каже, на тия къщи, всички обитавани, но плътно залостени от мазето до тавана.

Построяването на барикадата се извърши безпрепятствено за по-малко от час, без пред взора на шепата смелчаци да се мерне нито един кожен гвардейски калпак или щик. Малцината буржоа, които все още се осмеляваха да излязат на улица Сен-Дьони в тази фаза на метежа, надникваха в улица Шанврьори, съзираха барикадата и ускоряваха крачка.

След като привършиха двете барикади и побиха знамето, въстаниците измъкнаха една маса вън от кръчмата. Курфейрак се качи върху нея. Анжолрас донесе квадратното сандъче и Курфейрак го отвори. Сандъчето беше пълно с патрони. При вида на куршумите и най-смелите потръпнаха и за миг се възцари тишина.

Курфейрак раздаде усмихнат патроните.

Всеки получи по тридесет патрона. Мнозина имаха барут и започнаха сами да правят патрони с оловото, което се изливаше. Буренцето с барут беше сложено върху друга маса, до вратата, и беше оставено за запас.

Сигналът за тревога, който огласяше цял Париж, все още кънтеше. Той се беше слял в еднообразен шум, на който никой не обръщаше вече внимание и чието зловещо виене ту се отдалечаваше, ту се приближаваше.

Напълниха пушките и карабините едновременно, без да бързат, строги и тържествени. Анжолрас постави три патрула извън барикадата, единия на улица Шанврьори, другия на улица Прешьор и третия на Птит-Трюандри.

После, след като довършиха окончателно барикадите и определиха местата на всеки, след като напълниха пушките и поставиха патрулите, сами в страшните улици, където не се мяркаше вече никой, обкръжени от занемелите и като че ли мъртви къщи, откъдето не долиташе ни най-малък шум, издаващ човешко присъствие, обгърнати от нарастващите сенки на припадащия здрач, в мрака и тишината, където се чувствуваше как се приближава нещо страшно й трагично, уединени и изпълнени с решителност, спокойни, те зачакаха с оръжие в ръка.

VI
В очакване

Какво правеха те по време на тези часове на очакване?

Длъжни сме да разкажем за това, защото този епизод принадлежи на историята.

Докато мъжете пълнеха патроните, а жените приготвяха превръзки, докато широката тава, пълна с разтопен калай и олово за отливане на куршуми, димеше върху разгорещен котлон, докато патрулите бдяха с оръжие в ръка над барикадата, докато Анжолрас, неспособен да мисли за каквото и да било друго, бдеше над патрулите, Комбфер, Курфейрак, Жан Прувер, Фьоий, Босюе, Жоли, Баорел и неколцина други се събраха както в най-мирните дни, на школски приказки, в един ъгъл на превърнатата в бункер кръчма, на две крачки от редута, който бяха построили, и опрели на облегалата на столовете си заредените пълни пушки, тези прекрасни младежи, тъй близки до върховния час, започнаха да рецитират любовни стихове.

Какви стихове? Ето ги:

Нали си спомняте онуй чудесно време,

когато бяхме толкоз млади вий и аз

и имахме в сърцата си едничко бреме —

стремежът да сме заедно през всеки час!

Ако сберяхме възрастта си ние двама,

не бихме сбрали четиридесет лета

и винаги във стаята ни неголяма —

дори и зиме — все цареше пролетта!

Прекрасни дни! Със гордост Манюел блестеше,

Париж пристъпваше към пиршества без страх,

Фоа гърмеше, а в корсажа ви стоеше

една игличка, на която се бодях.

Възхита всичко искаше да ви изкаже,

а аз — тогава адвокат, но без дела, —

като отивахме във Прадо, мислех даже,

че розите пред вас навеждаха чела.

И чувах те да казват: „Колко е красива!

Дъхът й свеж! Косите — на безброй вълни!

Наметката върху гърба крила покрива,

а шапчицата й е дръпната встрани.“

И мислеха си всички минувачи в парка,

видели как в очите ни любов сияй,

че ние съчетаваме във двойка ярка

грижливия април със прелестния май.

В щастлива самота живеехме, догдето

в света ни всеки миг от обич бе зает;

не можех аз да кажа нещо, на което

сърцето ти да не откликне във ответ.

Във парка на Сорбоната стояхме ние

от залез чак до изгрева поруменял,

че влюбеният може своя плам да скрие

сред красотите на Латинския квартал.

Площад Мобер! Площад Дофин! В зори — топва,

когато се обличаше със гръб към мен,

една звезда съзирах да изгрява

сред мрака на тавана влажен и студен.

Почитах Платон, други автори любими,

но много по-добре от философа стар,

какво е доброта небесна ти разкри ми

със цветето, което ми поднесе в дар.

Един на друг покорни бяхме ний всецяло.

Блажен таван! Да бъда с теб! Да гледам как

отиваш ти към старото си огледало

със младо чело, засияло в онзи мрак!

И кой ли би могъл да не запази спомен

за тези времена, изпълнени с цветя,

със панделки, с дантели, със светлик огромен,

изгрял над нас от блясъка на любовта!

Една саксия беше нашата градина;

пердето — плат, от твоята пола разпран;

когато ти поднасях канчето от глина,

превръщаше се то в изящен порцелан.

Със смях посрещахме и всяка неудача —

изгуби ключа ти, маншона изгори…

Веднъж продадохме портрет и купувача

ни даде тъкмо за вечерята пари!

От тебе просех, милостива ти остана —

целувах ти ръцете крадешком, със плам.

Пакетче кестени бе нашата прехрана,

а наша маса беше Дантев том голям.

В таванската ми стаичка усамотена

за първи път целунах твоята уста,

като си тръгна — рошава и зачервена,

останах блед, повярвал в Бога и в света!

Нали си спомняш часовете, насъбрали

безбройни радости и ни една беда,

и всички шалчета, превърнати в парцали,

въздишките ни, отлетели без следа!

Часът, мястото, оживелите младежки възпоминания, няколко заблещукали на небето звезди, гробовното спокойствие на безлюдните улици, надвисналата неумолимо развръзка, която се подготвяше, придаваха особено патетичен чар на тези стихове, които шепнеше полугласно в здрача Жан Прувер, лиричен поет, както вече обяснихме.

Междувременно на малката барикада бяха запалили един лампион, а на голямата — восъчна факла. Тя беше от ония факли, каквито се виждат по време на карнавала пред каретите, отрупани с маски, които отиват в Куртий. Както казахме, тези факли бяха изпратени от предградието Сент-Антоан.

Факлата беше закрепена в един вид клетка от павета, заградена от трите страни, за да бъде защитена от вятъра и поставена така, че цялата й светлина да пада върху знамето. Улицата и барикадата тънеха в мрак, тъй че се виждаше само червеното знаме, ярко осветено сякаш от огромен тайнствен фенер.

Тази светлина придаваше зловещи кървави отблясъци на аленото знаме.

VII
Човекът, завербуван на улица Бийет

Нощта се беше вече спуснала, а още нищо не се случваше. Чуваше се само смътен ропот, от време на време престрелка, но рядка, откъслечна, далечна. Този отдих, който траеше вече прекалено дълго, предвещаваше, че правителството се бави нарочно, за да организира силите си. Петдесетина защитници на барикадата очакваха шестдесет хиляди души.

Анжолрас почувствува, че го обзема нетърпението, терзаещо силните духом пред прага на страшни събития. Той отиде при Гаврош, който пълнеше патрони в долната зала под оскъдната светлина на две свещи, закрепени от предпазливост върху тезгяха, защото по масите беше пръснат барут. Двете свещи изобщо не личаха от улицата. Въстаниците се пазеха да запалят лампите в горните етажи.

В този миг Гаврош беше много, зает, но не точно с приготовлението на патроните. Мъжът от улица Бийет беше влязъл преди малко в ниската зала и беше седнал на най-тъмната маса. При разпределението му се беше паднала войнишка пушка голям калибър, която той държеше между коленете си. До този момент, улисан в хиляди „забавни“ неща, Гаврош изобщо не беше забелязал този човек.

Когато той влезе в кръчмата, Гаврош го проследи несъзнателно с очи, привлечен от пушката му. После внезапно, щом мъжът седна, момченцето стана. Ако някой беше наблюдавал досега този мъж, щеше да види с какво изключително внимание той разглеждаше всичко, което ставаше на барикадата, сред въстаниците. Откакто влезе в кръчмата обаче, той като че потъна дълбоко в мислите си, без да вижда каквото и да било около себе си. Гаврош се приближи до тази замислена личност и започна да обикаля на пръсти наоколо, като че се боеше да не би да го разбуди. Същевременно по детското му лице, едновременно безочливо и сериозно, завеяно и задълбочено, весело и умърлушено, се сменяха изразителни гримаси на възрастен мъж, които означават: „Ами! Не може да бъде! Така ми се е сторило! Бълнувам! Дали пък наистина това е… Не, не е той! Но, разбира се, той е! Не, не е!“ и прочие. Гаврош пристъпваше ту на един, ту на друг крак, свиваше конвулсивно юмруци в джобовете си, поклащаше шия като птичка и се напрягаше да прозре истината, издал прекомерно долната си устна. Той се чувствуваше едно след друго изненадан, несигурен, невярващ, убеден и смаян. Лицето му придоби изражението на главен евнух, който открива на пазара за роби някоя Венера сред множество дебели жени, или любител на изкуството, който съзира сред купчина долнокачествени драсканици платно от Рафаел. Всичко у него работеше усилено: инстинктът му душеше, умът му съпоставяше. Очевидно беше, че с момчето става нещо необикновено.

Анжолрас го заговори в разгара на колебанията му.

— Ти си дребничък — каза младежът, — няма да те забележат. Излез от барикадата, плъзни се край къщите, пообиколи малко улиците и се върни да ми кажеш какво става.

Гаврош се изпъчи.

— И дребните ги бива за нещо! Много се радвам! Веднага отивам. А между другото доверявайте се по-скоро, на дребните, отколкото на едрите! — И като вдигна глава и сниши глас, Гаврош добави, посочвайки мъжа от улица Бийет: — Виждате ли го оня дългун?

— Е, какво?

— Той е ченге.

— Сигурен ли си?

— Преди две седмици ме смъкна за ухото от парапета на Кралския мост, където се бях покатерил да подишам чист въздух.

Анжолрас бързо се отдалечи от детето и прошепна няколко думи на един работник от виненото пристанище, който стоеше наблизо. Работникът излезе от залата и се върна почти веднага с още трима други. Четиримата мъже, четирима широкоплещести хамали, застанаха, без с нещо да привлекат вниманието му, зад масата, на която се беше облакътил непознатият от улица Бийет. Те явно бяха готови да скочат върху него.

Тогава Анжолрас се приближи до мъжа и го попита:

— Кой сте вие?

При този неочакван въпрос мъжът трепна. Той втренчи поглед в откритите очи на Анжолрас и като че ли отгатна мисълта му. Усмихна се възможно най-пренебрежително, твърдо и решително и отвърна с високомерен и важен тон:

— Ясно ми е, че… Точно така.

— Полицай ли сте?

— Аз съм представител на властта.

— Името ви?

— Жавер.

Анжолрас направи знак на четиримата мъже. Само за миг, преди Жавер да успее да се обърне, те го сграбчиха, повалиха го на земята, вързаха го и го претърсиха.

Намериха у него малка червена картичка, вмъкната между две стъклени пластинки, с герба на Франция и надписа: „Надзор и бдителност“ от едната страна, а от другата името на приносителя: „Жавер, полицейски инспектор, 52-годишен“, и подписа на тогавашния полицейски префект господин Жиске.

Намериха освен това часовника и кесията му с няколко златни монети. Върнаха му кесията и часовника. В джобчето зад часовника напипаха някакъв плик, който Анжолрас разтвори и прочете следните няколко реда, написани собственоръчно от полицейския префект:

„След като изпълни политическото си поръчение, инспекторът Жавер трябва да удостовери чрез специално разузнаване дали действително са се появили злосторници на левия бряг на Сена, близо до Йенския мост.“

Мъжете обискираха Жавер, изправиха го на крака и го завързаха посред ниската зала за знаменития стълб, който някога беше дал името си на кръчмата.

Гаврош, който изчака развоя на драмата, клатейки одобрително глава, се приближи до Жавер и му каза:

— Ето как мишката улови котката.

Всичко протече така бързо, че хората около кръчмата забелязаха шпионина едва когато всичко беше приключено. Жавер не беше гъкнал. Когато го видяха завързан на стълба, Курфейрак, Босюе, Жоли, Комбфер и пръснатите по двете барикади мъже се стекоха долу.

Облегнат на стълба и така, здраво омотан с въжа, че не можеше да помръдне, Жавер бе вдигнал глава с неустрашимото и спокойно изражение на човек, който никога не е лъгал.

— Шпионин — каза Анжолрас. После се обърна към Жавер: — Ще ви разстреляме, две минути преди да падне барикадата.

Жавер запита високомерно:

— А защо не веднага?

— Защото пестим барута.

— Тогава довършете ме с нож.

— Шпионино — отвърна красивият Анжолрас, — ние сме съдници, а не убийци.

После той повика Гаврош:

— Ей, ти! Върви си по работата! Изпълнявай задачата!

— Отивам! — извика Гаврош.

Той се спря за миг на вратата и добави:

— Добре, че се сетих. Трябва да ми дадете пушката му! — После допълни: — Музикантът за вас, а кларинетът за мене.

Момченцето отдаде чест и весело се провря през процепа на голямата барикада.

VIII
Няколко въпросителни по повод именувания Кабюк, който може би не се наричаше Кабюк

Трагичното описание, с което сме се заели, не би било пълно, читателят не би видял точния и действителен облик на върховните минути на родилни мъки и съпроводени с напъни гърчове, предшествуващи раждането на революцията, ако пропуснем в нахвърляната тук скица, една случка, наситена с епически и суров трагизъм, която последва непосредствено след отдалечаването на Гаврош.

Човешката тълпа прилича, както е известно, на снежна топка, при търкалянето на която се полепва каква ли не сбирщина. Никой не пита другия откъде е дошъл. Между минувачите, които се бяха присъединили към множеството, водено от Анжолрас, Курфейрак и Комбфер, имаше и едно същество, което беше навлякло протрита на раменете хамалска рубашка. То ръкомахаше, крещеше и приличаше на пиян дивак. Тоя човек, който се именуваше или се беше преименувал Кабюк, съвсем непознат впрочем на тези, които уж го познаваха, мъртво пиян или преструващ се на пиян, беше седнал с неколцина други на една маса, измъкната извън кръчмата. Докато наливаше на тия, които още не се даваха, Кабюк като че ли разглеждаше замислено къщата в дъното на барикадата, чиито пет етажа се издигаха над улицата точно срещу улица Сен-Дьони. Внезапно той извика:

— Знаете ли какво, другари? От тази къща трябва да стреляме! Застанем ли на прозорците и дяволът няма да може да влезе в улицата!

— Да, само че къщата е затворена! — забеляза някой от пиячите.

— Ще потропаме.

— Няма да отворят.

— Тогава ще издъним вратата.

И Кабюк се спусна към вратата, на която висеше доста тежък чук. Той потропа. Вратата не се отвори. Той потропа втори път. Никой не отговори. Трети път. Същото мълчание.

— Има ли някой вътре? — извика Кабюк.

Никакъв признак на живот.

Тогава той сграбчи една пушка и почна да блъска вратата с приклада. Вратата беше сводеста, ниска и тясна, солидна, от дъбово дърво, обкована от вътрешната страна с ламарина и с железни пръчки — истинска крепостна врата. Къщата затрепери от силните удари, но вратата не се поддаде.

По всяка вероятност обаче обитателите се разтревожиха, защото малкото четвъртито прозорче на третия етаж светна, отвори се и от него се показа безобидното, изплашено лице на беловлас старец, портиер на къщата, който държеше свещ в ръка.

Кабюк спря да чука.

— Какво обичате, господа? — попита портиерът.

— Отваряй! — викна Кабюк.

— Не може, господа.

— Отваряй веднага.

— Невъзможно е, господа!

Кабюк вдигна пушката и се прицели в портиера, но понеже беше долу, в тъмното, портиерът не го видя.

— Отваряш ли, да, или не?

— Не, господа.

— Казваш не, а?

— Казвам не, добри ми…

Портиерът не довърши. Пушката гръмна. Куршумът влезе под брадата на стареца и излезе през тила му, като прониза вратната вена. Старецът се строполи, без да успее да въздъхне. Свещта падна и угасна, виждаха се само клюмналата над перваза на прозорчето неподвижна глава и разсейващият се към покрива белезникав дим от изстрела.

— Готово — заяви Кабюк, като тупна приклада на пушката си о паважа.

Едва произнесъл тая дума, нечия ръка здраво като орлови нокти го улови за рамото и един глас заповяда:

— На колене!

Убиецът се обърна и видя пред себе си побледнялото, ледено лице на Анжолрас. Той държеше в ръка пистолет.

Беше дотичал, щом чу изстрела.

Той бе сграбчил с лявата си ръка яката, якето, ризата и тирантите на Кабюк.

— На колене! — заповяда повторно Анжолрас.

И с властно движение крехкият двадесетгодишен младеж огъна като тръстика набития, як хамалин и го свлече на колене в калта. Кабюк се опита да се съпротиви, но изпитваше чувството, че го е вкопчила свръхчовешка ръка.

Блед, разгърден, с развени коси, Анжолрас в този миг напомняше с нежното си лице античната Темида. Издутите му ноздри и наведените му очи придаваха на неумолимия му гръцки профил изражението на гняв и неподкупност, присъщи според древните на правосъдието.

Цялата барикада се беше насъбрала; застанали в кръг, на известно разстояние, хората занемяха пред зрелището, което ги очакваше.

Повален на земята, Кабюк не се опитваше вече да се съпротивлява и трепереше като лист. Анжолрас го пусна и извади часовника си.

— Съсредоточи се — му каза той. — Моли се или мисли. Имаш една минута.

— Милост! — прошепна убиецът. После наведе глава и промърмори няколко неясни ругатни.

Анжолрас не сваляше очи от часовника си. Той изчака да мине една минута, после прибра часовника в джоба на жилетката си. След това улови за косите Кабюк, който се свиваше на топка в краката му и виеше, и доближи пистолета до ухото му. Мнозина от тия неустрашими мъже, които бяха направили така спокойно най-страшната стъпка, извърнаха глави.

Проехтя изстрел, убиецът рухна ничком на паважа, а Анжолрас се изправи и изгледа твърдо и строго насъбралите се. После ритна с крак трупа и каза:

— Изхвърлете го навън.

Трима мъже вдигнаха тялото на клетника, разтърсвано още от несъзнателните гърчове на напускащия го живот, и го метнаха отвъд малката барикада в улица Мондетур.

Анжолрас стоеше замислен. Величествена сянка се спусна бавно над суровото му спокойно лице. После той изведнъж заговори. Хората се смълчаха.

— Граждани — започна Анжолрас, — този човек извърши нещо мерзко, а аз извърших нещо ужасно. Той уби, затова и аз го убих. Принуден бях да сторя това, защото въстанието изисква дисциплина. Тук убийството е още по-голямо престъпление, отколкото където и да било другаде. Революцията ни гледа, ние сме жреци на републиката, ние сме свещени жертви на дълга и не трябва да даваме възможност да клеветят борбата ни. Затова аз изправих на съд и осъдих на смърт този човек. Принуден да извърша това деяние, от което се отвращавам, аз изправям на съд и себе си и скоро ще видите моята присъда.

Хората, които го слушаха, изтръпнаха.

— Ние ще споделим участта ти! — извика Комбфер.

— Нека бъде така — поде Анжолрас. — Още една дума. Изпълнявайки присъдата над този човек, аз се подчиних на необходимостта. Обаче необходимостта е чудовище от стария свят. Необходимостта се нарича Съдба. Законът на прогреса обаче се изразява в това, че всички чудовища се разсейват пред ангелите, че Съдбата изчезва пред братството. Не е подходящ моментът да произнасяме думата любов. Няма значение. Аз произнасям тази дума, аз й въздавам слава. Любов, бъдещето е твое! Смърт, аз прибягвам към тебе, но те ненавиждам. Граждани, в бъдеще няма да има нито мрак, нито мълнии, нито жестоко невежество, нито кървавия закон „око за око“. Понеже няма да има вече Сатана, няма да има и архангел Михаил. В бъдеще никой никого няма да убива, земята ще сияе, човешкият род ще прелива от любов. Ще дойде, граждани, денят, когато навред по земята ще се възцари съгласие, хармония, светлина, радост и живот, ще дойде. И именно за да може да дойде той, ние отиваме сега на смърт.

Анжолрас млъкна. Моминската му уста се затвори. Той постоя още известно време прав, застинал като мрамор на мястото, където беше пролял кръв. Втренченият му поглед караше хората около него да говорят полугласно.

Жан Прувер и Комбфер си стиснаха мълчаливо ръце и облегнати един на друг при ъгъла на барикадата, загледани с възхищение, примесено със съчувствие, в строгия младеж, жрец и палач, чист като кристал и твърд като скала.

Нека поясним още сега, че по-късно след боя, когато всички мъртъвци бяха откарани в моргата и обискирани, у Кабюк беше намерена карта на полицейски агент. Авторът на тази книга видя с очите си през 1848 година специалния доклад от 1832 година до полицейския префект по този повод.

Нека прибавим, че ако трябва да вярваме на едно доста странно, но по всяка вероятност основателно полицейско предание, Кабюк бил Грошаря. Истината е, че след смъртта на Кабюк не се чу вече да се говори за Грошаря. Грошаря не остави никаква следа след изчезването си. Като че ли се сля с невидимото. Животът му беше мрак, смъртта му — нощ.

Групата въстаници бяха още под впечатлението на този трагичен съдебен процес, така бързо разгледан и така бързо приключен, когато Курфейрак съгледа на барикадата дребничкия младеж, който беше търсил заранта Мариус в квартирата му.

Момчето с дръзко и безгрижно изражение беше дошло при въстаниците, когато се беше стъмнило.

[1] Мой завой (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Въртележка (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Pot-aux-roses (саксия с рози) се произнася на френски по същия; начин, както poteau rose (розов стълб). — Б.пр. ↑

[4] Блажен шаран (фр.). — Б.пр. ↑

[5] Лови часовете (лат.), аналогично на известния стих на Хораций: „Carpe diem“ — Лови деня (лат.). — Б.пр. ↑

[6] Маринована риба. — Б.пр. ↑

[7] Фрикасе от заек. — Б.пр. ↑

[8] Привет на победените (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Намек за борбата между католическите и протестантските кантони. — Б.пр. ↑

[10] Жени от мюсюлманския рай. — Б.пр. ↑

[11] Аполон Тимбрейски (лат.). — Б.пр. ↑

[12] Основана от трубадурите и раздаваща ежегодно премии за поезия. — Б.пр. ↑

Книга тринадесета
Мариус потъва в мрака

I
От улица Плюме до квартал Сен-Дьони

Гласът, който призова в здрача Мариус при барикадата на улица Шанврьори, му се стори глас на съдбата. Той искаше да умре и ето че му се представяше удобен случай. Мариус чукаше на дверите на гроба и нечия ръка в мрака му подаваше ключа. Тези злокобни двери към мрака са толкова съблазнителни за отчаяния. Мариус отмести пречката на решетката, която толкова пъти го бе пропущала в градината, излезе и си каза: „Да вървим!“

Обезумял от болка, без нито една ясна и трезва мисъл, неспособен да очаква занапред каквото и да било от съдбата след двата месеца на младежко любовно упоение, смазан от най-отчаяни предположения, той изпитваше само едно желание — да свърши по-скоро с живота си.

Той закрачи бързо. Беше въоръжен по една случайност, защото двата пистолета на Жавер бяха у него.

Младежът, когото бе зърнал, изглежда, зави по някоя улица и изчезна от очите му.

Мариус излезе по улица Плюме на булеварда, пресече еспланадата, мина по моста на Инвалидите, по Шан-з-Елизе, по площад Людовик XV и тръгна по улица Риволи. Магазините бяха отворени, под галериите горяха газени фенери, жени правеха покупки в бакалниците, в кафене „Летер“ поднасяха сладолед, а в английската сладкарница — пасти. Само няколко пощенски коли минаха в галоп, излизайки от хотелите „Принц“ и „Мьорис“.

Мариус излезе през пасажа Дьолорм на улица Сент-Оноре. Бакалниците бяха затворени, търговците разговаряха пред открехнатите врати, сновяха минувачи, фенерите бяха запалени, всички прозорци от първия етаж нагоре бяха осветени както обикновено. На площада пред Пале-Роял имаше кавалеристи.

Мариус тръгна по улица Сент-Юноре. Колкото повече се отдалечаваше от Пале-Роял, толкова по-рядко се виждаха осветени прозорци. Магазините бяха плътно затворени, никой не разговаряше по праговете, улицата ставаше все по-тъмна, а минувачите по-многочислени. Защото те вървяха сега на тълпи. Уж никой не разговаряше, а се чуваше сподавено и глухо бръмчене.

Край фонтана Арбр-Сек се бяха спрели мрачни групи, неподвижни сред сновящите хора като камъни сред течаща вода.

Когато стигна до улица Прувер, тълпата стоеше неподвижна. Тя образуваше плътен, внушителен и здрав, почти непроницаем блок от тясно притиснати хора, които разговаряха шепнешком. Почти не се виждаха черни сюртуци и кръгли шапки. Само работнически престилки, якета, каскети, рошави глави, пръстени лица. Множеството смътно се люшкаше в нощния мрак. Шепотът му беше хриплив като гневно потръпване. Макар че никой не пристъпваше напред, чуваше се как краката тъпчат в калта. Отвъд гъстата тълпа, по улиците Рул, Прувер, чак до края на улица Сент-Оноре, нямаше нито един прозорец, зад който да гори запалена свещ. Виждаха се само самотните редици на смаляващите се в далечината фенери. Тогавашните фенери приличаха на огромни червени свещи, закачени на въжета, а сянката им върху паважа имаше очертания на паяк. Тези улици не бяха безлюдни. Можеха да се различат наредени на пирамида пушки, пробляскващи щикове и разположени на бивак войски. Нито един любопитен не прекрачваше границата. Тук движението беше преустановено. Тук свършваше тълпата и почваше войската.

Мариус действуваше като човек, загубил всяка надежда. Викаха го, длъжен беше да отиде там. Той намери начин да се провре през тълпата и да прекоси бивака на войската, изплъзна се от зоркото око на патрулите, убягна на стражите, направи голям завой, стигна до улица Бетизи и се запъти към халите. След улица Бурдоне нямаше вече фенери.

Той беше прекосил зоната на тълпата, отминал беше границата на войската и се озова сред нещо страшно. Нито един минувач, нито един войник, никаква светлина, никой. Самота, тишина, нощ. Прониза го особен студ. Да влезеш в такава улица, беше все едно да влезеш в зимник.

Продължи да върви напред.

Направи няколко крачки. Някой притича бързо край него. Мъж или жена? Или може би бяха неколцина? Мариус не би могъл да каже. Силуетът се мярна и изчезна.

От завой на завой той стигна до една уличка, която по негова преценка трябва да беше улица Потри. Към средата на улицата се натъкна на препятствие. Простря напред ръце. Оказа се обърната каруца. Кракът му стъпи в локви вода, кал, натрупани безредно павета. Започната и изоставена барикада. Той се покатери по паветата и мина отвъд преградата. Вървеше до крайпътните камъни, ориентирайки се по стените на къщите. Като поотмина барикадата, стори му се, че пред очите му се мярна някакъв бял силует. Приближи се; силуетът доби определени очертания. Бяха два бели коня. Конете на разпрегнатия сутринта от Босюе омнибус, които бяха скитали наслуки целия ден от улица на улица и най-сетне се бяха спрели тук унили и търпеливи, както е присъщо на животните, които точно толкова разбират действията на човека, колкото човек проумява пътищата на провидението.

Мариус отмина конете. Когато завиваше по една улица, която му се стори улица Контра-Сосиал, разнесе се гърмеж и куршумът, дошъл кой знае откъде, проряза наслуки мрака, изсвистя съвсем близо до него и проби медното легенче над главата му, закачено пред една бръснарница. През 1846 година на улица Контра-Сосиал, при ъгъла на колонадата до халите, още можеше да се види пробитото бръснарско легенче.

Пушечният изстрел беше все пак знак за живот. Но след това настана пълно мъртвило.

Маршрутът на Мариус напомняше спускане по черни стъпала.

Но той продължи да върви напред.

II
Париж от бухалски полет

Ако над Париж в този миг се бе понесло същество, снабдено с крила на прилеп или кукумявка, то щеше да види под себе си мрачен пейзаж.

Целият старинен квартал на халите, пресечен от улиците Сен-Дьони и Сен-Мартен, образува нещо като град в града, където се кръстосват стотици улички, превърнати от въстаниците в редут и плацдарм. Той щеше да му се стори огромна черна яма, издълбана в сърцето на Париж. Тук погледът пропадаше като в бездна. Благодарение на счупените фенери, на плътно затворените прозорци там бе замряла всякаква светлина, всякакъв живот, всякаква врява, всякакво движение. Невидимата охрана на въстанието бдеше навсякъде и поддържаше реда, тоест нощта. Належаща тактика на всяко въстание е да се удавят в пълен мрак малочислените въстанически отреди и да се умножи всеки боец чрез възможностите, които предлага тъмнината. Когато се смрачи, въстаниците почнаха да стрелят по всеки прозорец, на който пламваше свещ. Светлината тутакси угасваше, а тук-таме падаше убит и обитателят. Затова навред цареше пълно мъртвило. Във всички домове ужас, тревога и вцепенение. По улиците пробягваше свещен трепет. Не се различаваха дори дългите редици, на прозорците и етажите, назъбената линия на покривите и комините, нито неясните им отражения върху мокрия, кален паваж. Окото, надзърнало отгоре в тази гъста тъма, би открило може би тук-таме бледи, блуждаещи светлинки, каквито се виждат из развалините, и би доловило странни начупени линии, силуети на необикновени строежи: барикадите. Всичко останало представляваше езеро, обгърнато в мъгла, тягостно, гробовно, над което стърчаха неподвижни и зловещи сенки: кулата Сен-Жак, църквата „Сен-Мери“ и две-три други високи постройки, които човек е замислил като исполини, а нощта превръща в призраци.

Навред около този пуст и вдъхващ тревога лабиринт, в кварталите, където парижкото суетене не беше замряло и където нарядко светеха няколко фенера, наблюдателят би могъл да различи металически блясък на саби и щикове, глух тътен на придвижваща се артилерия и гъмжене на безмълвни батальони, шумове, нарастващи с всяка измината минута. Страхотен пояс, който се сключваше и бавно се затягаше около метежниците.

Обграденият квартал сега изглеждаше като чутовна пещера, в която всичко сякаш спеше или беше застинало неподвижно; всяка негова улица, до която човек би могъл да се добере, тъмнееше, както видяхме, като гроб.

Див мрак, изпълнен със засади, с непознати и опасни стълкновения, където беше страшно да проникнеш и ужасно да останеш; тези, които се вмъкваха, в него, трепереха пред тези, които ги очакваха, и тия, които очакваха, трепереха пред тия, които щяха да дойдат. Зад всеки ъгъл затаени, невидими бойци. Смъртоносни засади, потулени в гъстата нощна тъма. Свършено беше. Не можеха вече да се надяват на никаква друга светлина освен на огъня от пушките, на никаква друга среща освен на внезапното и мимолетно появяване на смъртта. Къде? Как? Кога? Никой не знаеше, но този край беше сигурен и неизбежен. В това белязано за борба място пипнешком щяха да кръстосат оръжията си правителството и въстанието, националната гвардия и народът, буржоазията и метежниците. И за едните, и за другите една и съща неизбежност. Единственият възможен изход отсега нататък беше да излязат оттам победители или да оставят костите си. Толкова критично положение и толкова непроницаем мрак, че и най-неустрашимите бяха обзети от ужас, а най-страхливите — от решителност.

Впрочем една и съща ярост, ожесточение и решителност владееха и двете страни. Да се хвърлят в атака, означаваше за едните да умрат, но никой не мислеше за бягство.

На другия ден всичко трябваше да се свърши, победата трябваше да бъде на едната или на другата страна, въстанието трябваше да прерасне в революция или да се окаже много шум за нищо. Правителството, както и партиите еднакво добре разбираха това. И най-дребният буржоа го чувствуваше. Затова непроницаемата тъма в този квартал, в който щеше да се реши всичко, беше примесена с мъчителна тревога. Затова около това мъртвило, арена на надвисналата катастрофа, тревогата нарастваше. Един само звук, сърцераздирателен като предсмъртно хъркане, надвиснал като проклятие, нарушаваше тишината: тревожният звън на „Сен-Мери“. Едва ли би могло да има нещо по-вледеняващо душата от тази нестихваща и отчаяна камбана, която неуморно стенеше в мрака.

Както често се случва, и природата беше в съзвучие с това, което хората възнамеряваха да правят. Нищо не нарушаваше злокобната хармония на небето и земята. Звездите се бяха скрили, тежки облаци се диплеха печално по целия хоризонт. Над мъртвите улици като огромен погребален саван, проснат над безмерен гроб, бе надвиснало черно небе.

Докато на това място, което е ставало свидетел на толкова революционни събития, се подготвяше още едно, чисто политическо сражение, докато младежта, тайните дружества, учащите настъпваха в името на принципите си, а средната класа — в името на интересите си, за да се сблъскат, вкопчат и повалят, докато всеки бързаше и жадуваше за крайния, решителен час на борбата, далеч и извън този съдбоносен квартал, в дълбоките бездънни низини на низвергнатия стар Париж, който се губеше в блясъка на задоволения и охолен Париж, глухо кънтеше мрачният глас на народа.

Свещен, заплашителен глас, смесица от рева на звяра и от Словото Божие, който стряска малодушните и предупреждава мъдрите, който се надига от низините подобно ръмжене на лъв и ехти от висините подобно глас на гръмотевица.

III
Последният предел

Мариус стигна до халите.

Там всичко беше още по-тихо, по-мрачно и по-неподвижно, отколкото в съседните улици. Като че ли леденият покой на гроба беше излязъл из земята и се беше разпрострял под небето.

Но високите покриви на къщите, които заграждат улица Шанврьори откъм църквата „Сент-Йосташ“, се очертаваха на черния фон, обагрени в червено, отражението на факлата, която гореше на барикадата пред „Коринт“. Мариус се запъти към този червен отблясък. Той стигна до пазара за цвекло, откъдето съзря тъмната улица Прешьор. Тръгна по нея. Часовоят на въстаниците, който бдеше на другия край, не го забеляза. Мариус чувствуваше, че е съвсем близо до целта си и вървеше на пръсти. Така се добра до завоя на малкия сектор от улица Мондетур, единствената връзка с външния свят, оставена от Анжолрас, както си спомня читателят. Когато дойде до последната къща вляво, той подаде глава и надникна в уличката.

Малко по-нататък от черния ъгъл между Мондетур и Шанврьори, който хвърляше широка сянка и прикриваше самия Мариус, младежът забеляза бледо осветените павета, част от кръчмата, а на заден план премигващ лампион, закрепен на някаква безформена стена, и приклекнали мъже, облегнали пушки на земята. Всичко това се намираше на десет тоаза от него. Той виждаше вътрешността на барикадата.

Къщите, които ограждаха отдясно уличката, скриваха от погледа му останалата част на кръчмата, голямата барикада и знамето.

Оставаше му да направи още само една крачка.

Тогава нещастният младеж седна на един камък, скръсти ръце и се размисли за баща си.

Той си представи смелия полковник Понмерси, гордия воин, който бе охранявал по време на републиката границата на Франция, а по времето на императора бе стигнал до пределите на Азия, който беше видял Генуа, Александрия, Милано, Торино, Мадрид, Виена, Дрезден, Берлин, Москва, който беше оставил по всички победоносни бойни полета капки от кръвта, която течеше във вените на Мариус, който беше побелял преждевременно в подчинение и командуване, който, без да разкопчава колана си, с гъсти, надвиснали над гърдите еполети, с почерняла от барутен дим кокарда, с набръчкано от каската чело бе живял в бараки, лагери, биваци, лазарети и се беше върнал след двадесет години велики войни с белег на усмихнатото лице, скромен, спокоен, достоен за възхищение, чист като дете, направил всичко за Франция и нищо против нея.

И си каза, че сега е настанал неговият ден, че и неговият час е избил най-сетне, че след баща си и той трябваше да прояви смелост, сърцатост и неустрашимост, да отиде срещу куршумите, да изложи гърдите си на щиковете, да пролее кръвта си, да търси врага, да търси смъртта, че и той на свой ред щеше да воюва и да излезе на бойното поле, само че неговото бойно поле беше улицата, а войната, която му предстоеше да води, беше гражданска война.

Гражданската война беше раззинала пред него своята паст и той щеше да пропадне в нея.

Тогава го побиха тръпки.

Мариус си спомни за сабята на баща си, която дядо му продаде на вехтошаря за голямо негово съжаление. Каза си, че тази доблестна и неопетнена шпага с право се е изплъзнала от ръцете му и е потънала гневно в мрака. Тя бе побягнала от него, защото е била прозорлива и е предвидила бъдещето. Предчувствувала метежа, войната в канавките, войната по улиците, престрелката през зимничните прозорчета, ударите, нанасяни и получавани в гръб. Защото, идвайки от бойните поля при Маренго и Фридланд, тя не искаше да отиде на улица Шанврьори и след подвизите, които беше вършила чрез ръката на бащата, не желаеше да върши нищо друго чрез ръката на сина. Той си каза, че ако притежаваше тази сабя, ако я беше прибрал от смъртното ложе на баща си и се беше осмелил да я вземе за тази нощна схватка между французи на уличния кръстопът, тя сигурно щеше да опари ръцете му и щеше да запламти като архангелски меч. Цяло щастие наистина, че я нямаше, че бе изчезнала, това беше правилно, справедливо, всъщност дядо му се беше оказал истинският пазител на честта на баща му; всъщност за предпочитане беше сабята на полковника да бъде наддавана на публична продан, да бъде продадена на вехтошаря, да бъде хвърлена при непотребните железарии, отколкото да прониже днес слабините на отечеството.

И Мариус заплака горчиво.

Това беше ужасно. Но какво да стори? Невъзможно му беше да живее без Козет. Щом тя беше заминала, не му оставаше нищо друго, освен да умре. Не й ли беше дал честната си дума, че ще умре? Тя замина, макар че знаеше това. Значи, искаше смъртта му. При това ясно беше, че не го обича вече, щом си беше отишла, без да го предупреди, без нито една дума, без да му остави писмо, макар че знаеше адреса му! За какво и защо да живее занапред? И после как? Възможно ли е да дойде дотук и да се върне? Да се приближи до опасността и да побегне! Да надзърне в барикадата и просто да офейка! Да се измъкне треперещ, казвайки си: „Всъщност стига ми толкова, видях, добре, това е гражданска война, отивам си!“ Да изостави приятелите си, които го чакаха? Които може би имаха нужда от него? Които бяха една шепа срещу цяла армия! Да измени едновременно на всичко: на любовта, на приятелството, на честната си дума! Да оправдае страхливостта си с лъжепатриотизъм! Това беше невъзможно и ако сянката на баща му витаеше някъде в Околния мрак и го видеше да отстъпва, щеше навярно да го шибне с шпагата си и да му кресне: „Върви, подлецо!“

В плен на тия противоречиви мисли, Мариус стоеше навел глава.

Внезапно той вдигна чело. В ума му се беше извършило нещо като тържествено просветление. Близостта с гроба разширява мисловните кръгозори. С лице пред смъртта, очите виждат истината. Видението на боя, в който той се чувствуваше готов да се хвърли, му се стори вече не жалко, а величествено. Благодарение на някакъв сложен вътрешен процес уличната война внезапно прие съвсем друг облик пред умствения му взор. Всички тревожни въпроси, които си беше задавал, го нападнаха отново безредно, но не го смутиха. Той намери отговор на всеки един от тях.

Да помислим, защо всъщност би се възмутил баща му? Нима няма случаи, когато въстанието се издига до степен на дълг? Какво унизително може да има за сина на полковник Понмерси да участвува в битката, която предстои? Тук не става дума вече за Монмирай или Шанпобер. Случаят е съвсем друг. Не е въпрос за свещена земя, а за свещена идея. Отечеството скърби, може и да е тъй, но човечеството ликува. А дали наистина отечеството скърби? Франция пролива кръв, но свободата тържествува. А пред тържеството на свободата Франция забравя своята рана. Освен това, ако се погледне днес на нещата по-отвисоко, какво би могло да се каже за гражданската война?

Гражданска война? Какво означава това? Има ли всъщност война с чужденци? Та нима всяка война между хора не е война между братя? Целта единствено окачествява дадена война. Няма значение дали се води война с друга страна, или се води гражданска война. Има само справедливи и несправедливи войни. До деня, когато бъде сключено великото човешко съглашение, войната въобще или най-малкото войната, която представлява щурм на бързащото бъдеще срещу изоставащото минало, може би ще бъде необходима. В какво може да се упрекне днешното стълкновение? Войната става позор и шпагата става кама само когато са насочени срещу правото, прогреса, разума, цивилизацията, истината! Тогава независимо от това дали става дума за гражданска война, или за война с чужда страна, тя е нечестива. И се нарича престъпление. Като се изключи свещеното изискване — справедливостта, — с какво право една война ще презира друга? С какво право шпагата на Вашингтон би отрекла копието на Камий Демулен? Леонид се опълчва срещу чужденеца, Тимолеон — срещу тиранина; кой от двамата е по-велик? Единият е защитник, другият — освободител. Ще заклеймим ли, без да ни е грижа за целта, всяко въоръжено въстание вътре в страната? Тогава трябва да дамгосаме с безчестие Брут, Марсел, Арнолд де Бланкенхайм, Колини. Партизанска война? Улична война? Защо не? Такава беше войната на Амбиорикс, Артевелд, Марникс, Пелагий. Но Амбиорикс се сражаваше срещу Рим, Артевелд — срещу Франция, Марникс — срещу Испания, Пелагий срещу маврите, всички против външни врагове. В разглеждания случай монархията се явява външният враг. Потисничеството е външният враг. Свещеното право е външният враг. Деспотизмът нарушава моралните граници, също както нашественикът нарушава географските граници. Да се изгони тиранинът или англичанинът, означава и в двата случая едно — да си възвърнеш обратно собствената територия. Настава час, когато не е достатъчно само да се протестира. След умуването идва ред на действието. Живата сила довършва онова, което е започнала идеята. Окованият Прометей полага началото, Аристогитон бележи края. „Енциклопедията“ просвещава духовете, десети август ги наелектризирва. След Есхил — Тразибул, след Дидро — Дантон. Множеството е склонно да приеме властника. Народните маси са податливи на апатия. Тълпата лесно се обединява в покорство. Хората трябва да се раздвижат, да се тласнат, да се разбутат, като им се покаже какво благо е освобождението им, трябва да им се пъхне пред очите истината, да се хвърлят в лицата им пълни шепи светлина. Те трябва сами да бъдат поразени от собственото си избавление. Ослепителната светлина ги пробужда. Затова сигналите за тревога и войните са необходими. Необходимо е да се възправят велики воини и да озарят с дръзновение народите, да разтърсят жалкото човечество, което тъне в сянката на свещеното право, цезаровата слава, силата, фанатизма, безотговорната власт и самодържавието. Тълпата глупаво съзерцава залязващото величие на тези мрачни победи на нощта. Долу тиранинът! Но как? За кого говорите? Нима Луи-Филип наричате тиранин? Не. Не повече от Людовик XVI. Те и двамата са това, което историята е свикнала да нарича добри крале. Но принципите не се интересуват от отделните случаи, логиката на истината е праволинейна, а основното свойство на истината е да не допуска снизхождение. Следователно никаква отстъпка. Всяко посегателство върху правата на човека трябва да бъде пресечено. Людовик XVI въплъщава свещеното право, също както Луи-Филип, защото и той е Бурбон. И двамата до известна степен олицетворяват посегателството на народните права и за да се отстрани всемирното узурпиране, трябва да се борим с тях. Това се налага, защото новото идва винаги от Франция. Падне ли властелинът във Франция, той пада навсякъде. Изобщо има ли по-справедлива кауза, а оттам и по-велика война от тази, която има за цел да утвърди социалната правда, да върне на свободата нейния трон, да върне народа на народа, да върне на човека върховната власт, да възвърне достойнството на Франция, да възстанови разума и справедливостта в цялата им пълнота, да премахне зародиша на враждебност, като всеки стане пълноценен, да унищожи препятствията, които кралската институция изпречва пред всеобщото разбирателство на народите, да постави отново човечеството на едно равнище с правото? Подобни войни изграждат мира. Над света все още стърчи с ненавистните си кули огромната крепост на предразсъдъците, на привилегиите, на суеверията, лъжите, обирничеството; произволите, насилията, неправдите и мрака. Трябва да я сринем из основи. Трябва да съборим тази чудовищна грамада. Да победиш при Аустерлиц, е голям успех, но да превземеш Бастилията, е величествен подвиг.

Едва ли има някой, който да не е проверил със собствения си опит, че душата — в това се заключава чудото на нейното единство, съчетано с вездесъщност — притежава странната способност да разсъждава почти хладнокръвно дори при най-отчаяни положения. Случва се често в най-трагичните монолози на любовно отчаяние или дълбока покруса да се обсъждат и защищават различни становища. Логиката се намесва в бурята на чувствата и нишката на силогизма се вее, без да се скъса, в скръбния вихър на мислите. Точно такова беше душевното състояние на Мариус.

Докато мислеше така, обзет от униние, но и от решителност, изпълнен с колебания и изтръпнал пред това, което възнамеряваше да извърши, погледът му се рееше в заграденото от барикадата пространство. Въстаниците разговаряха полугласно, без да се движат, долавяше се напрегнатото мълчание, което бележи последната фаза на очакването. Над тях, на прозорчето на третия етаж, Мариус различаваше някакъв зрител или свидетел, който като че ли наблюдаваше внимателно какво става. Портиерът, убит от Кабюк. Неговата глава се открояваше смътно отдолу, осветена от заровената в паветата факла. Не можеше да се види нищо по-странно от това мъртвешки бледо, неподвижно и учудено лице с щръкнали коси, широко отворени втренчени очи и зинала уста, наведено сякаш любопитно над улицата; треперливите отблясъци на зловещата светлина се плъзгаха по него. Умрелият наблюдаваше като че ли тия, които бяха обречени на смърт. Дълго повлекло̀ от изтеклата от главата кръв се стичаше на червеникави струйки от прозорчето чак до първия етаж, където се загубваше.

Книга четиринадесета
Величието на отчаянието

I
Знамето. Действие първо

Все още не се мяркаше никой. Часовникът на „Сен-Мери“ изби десет часа. Анжолрас и Комбфер седяха с карабини в ръка край пролуката на голямата барикада. Те не разговаряха. Ослушваха се, стараейки се да доловят дори и най-глухия, най-отдалечен шум от стъпки.

Внезапно в зловещата тишина екна ясен и весел момчешки глас, който като че ли идеше откъм улица Сен-Дьони. Момчето пееше отчетливо по старинната народна мелодия „При лунна светлина“ следните стихове и накрая завърши с провикване, напомнящо кукуригане на петел:

В сълзи тъй не трябва да се маем,

друже мой, Бюжо, във тоя час

дай ми твоите бойци назаем,

искам нещо да им кажа аз.

Ето син шинел — видя ли

шлема със перата — постави го!

Винете крайните квартали!

Куку-кукуригу!

Приятелите си стиснаха ръце.

— Това е Гаврош — каза Анжолрас.

— Предупреждава ни — каза Комбфер.

Из безлюдната улица прокънтяха бързи стъпки, едно създание, по-ловко от клоун, се покатери по прекатурения омнибус и Гаврош скочи задъхан сред барикадата.

— Пушката ми! Идат!

Електрическа искра пробягна по барикадата, ръцете шумно посегнаха към оръжието.

— Искаш ли моята карабина? — запита Анжолрас детето.

— Искам голямата пушка — отвърна Гаврош.

И взе пушката на Жавер.

Двама часовои бяха напуснали поста и се прибраха в барикадата почти едновременно с Гаврош. Охраната в началото на улицата и постът от улица Пти-Трюандри. Постът от улица Прешьор не беше мръднал от мястото си, което показваше, че откъм мостовете и халите засега сигурно нямаше опасност.

Улица Шанврьори, по която тук-таме просветваха, озарени от отблясъците на светлината, заливаща знамето, няколко павета, изглеждаше на въстаниците като някаква огромна порта, зинала към мъглата.

Всеки от тях зае бойното си място.

Четиридесет и трима въстаници, между които Анжолрас, Комбфер, Курфейрак, Босюе, Баорел и Гаврош, приклекнаха зад голямата барикада, така че главите им да бъдат защитени от преградата, и неми, съсредоточени, готови да открият стрелба, те закрепиха цевите на пушките и карабините си върху паветата като в бойници. Шестима, под командата на Фьойй, застанаха по прозорците на първия и втория етаж на „Коринт“ с насочени пушки.

Изминаха още няколко секунди. После откъм Сен-Льо се чу ясно отмереното и тежко трополене на множество крака. Този шум, отначало едва доловим, после по-ясен, все по-тежък и по-звучен се приближаваше бавно, без да се ускорява, но и без да престава, постоянен, спокоен и заплашителен. Нищо друго. Като че се приближаваше безмълвната статуя на Командора, но каменните стъпки бяха безчислени и неизмерими и будеха представа за призрачно множество. Като че ли звучаха стъпките на внушителната статуя, носеща името Легион. Стъпките наближиха. Те дойдоха още по-близо и спряха. Откъм другия край на улицата като че ли долетя диханието на много мъже. Обаче все още не се виждаше нищо; само в дъното, сред плътния мрак, блещукаха металически, тънки като игли и едва забележими жички. Те трептяха като неподдаващите се на описание светли сплетени нишки, който забулват погледа зад спуснатите клепачи малко преди да заспим, когато съзнанието се замъгли от приближаващия сън — щиковете и цевите на пушките, върху които падаше далечното отражение на факлата.

Настана затишие, като че ли и двете страни чакаха. Внезапно в дъното на тъмната улица прокънтя глас, необикновено зловещ, защото не се виждаше никой; като че ли говореше самият мрак:

— Кой е там?

Същевременно се чу звън от свалени оръжия.

— Френската революция — отвърна Анжолрас с горд и развълнуван глас.

— Огън! — изкомандува гласът.

Светкавица обагри фасадите на къщите, сякаш внезапно се раззина и тутакси отново се захлопна вратата на разгоряла пещ.

Страшна пукотевица разтърси барикадата. Червеното знаме падна. Залпът беше така плътен и мощен, че пречупи дръжката му: тоест края на процепа на омнибуса. Рикоширали от корнизите на съседните къщи куршуми, проникнаха в барикадата и раниха неколцина.

Този пръв залп оказа вледеняващо въздействие. Пристъпът беше ожесточен и застави дори най-дръзките да се замислят. Очевидно имаха работа най-малко с цял полк.

— Другари — извика Курфейрак, — да пестим барута. Чакайте да навлязат в улицата и тогава ще отвърнем.

— И преди всичко — провикна се Анжолрас — да вдигнем отново знамето!

И той вдигна знамето, което беше паднало точно в неговите крака.

Отвън се чу как натъпкваха шомполите в цевите на пушките. Войниците пълнеха отново оръжието си.

— Кой е най-сърцатият измежду вас? — обади се повторно Анжолрас. — Кой ще побие знамето върху барикадата?

Никой не отговори. Да се качиш на барикадата в мига, когато може би отново се целеха в нея, означаваше сигурна смърт. И най-смелият се поколебава, преди да се осъди на явна гибел. Трепет разтърсваше дори Анжолрас. Той повтори:

— Никой ли не се решава?

II
Знамето. Действие второ

Откакто бяха дошли в „Коринт“ и бяха започнали да строят барикадата, никой вече не обръщаше внимание на дядо Мабьоф. Той обаче не напусна групата. Влезе в кръчмата и седна зад тезгяха. Беше изпаднал в някакво безжизнено вцепенение. Като че ли нито гледаше, нито мислеше. Курфейрак и неколцина други се бяха приближили два-три пъти до него, предупреждавайки го за опасността и увещавайки го да си отиде, но той като че ли не ги чу. Когато не му говореха, той движеше устни, сякаш отговаряше някому, а щом се обърнеха към него, лицето му застиваше неподвижно и очите му ставаха безизразни. Няколко часа преди атакуването на барикадата той беше заел една поза, в която остана през цялото това време: опрял ръце на коленете, издал напред глава, сякаш се вглеждаше в бездна. Нищо не бе могло да го извади от вцепенението му. Той като че ли съвсем не беше духом на барикадата. Когато всеки зае отреденото му за бой място, в долната зала останаха само привързаният за стълба Жавер, един въстаник с гола сабя, който го пазеше, и той, Мабьоф. Но след като започна атаката и залпът проехтя, физическото сътресение се предаде и нему. Той се сепна, изправи се рязко, прекоси залата и в мига, когато Анжолрас повтори своя призив: „Никой ли не се решава?“, старецът се появи на прага на кръчмата.

Неговото присъствие развълнува дълбоко въстаниците. Чу се вик:

— Това е човекът, който е гласувал за смъртната присъда на краля! Конвентистът! Представителят на народа!

Не може да се твърди със сигурност, че господин Мабьоф чуваше.

Той се запъти право към Анжолрас. Въстаниците му правеха път с благоговейно страхопочитание. Старецът изтръгна от ръцете му знамето и докато младежът отстъпваше вкаменен, без никой да посмее да го спре или да му помогне, осемдесетгодишният старец с клатушкаща се глава, но с твърда стъпка заизкачва бавно стълбата от павета, изградена от вътрешната страна на барикадата. Този жест беше така трагичен и така величествен, че всички около него се развикаха:

— Свалете шапки!

След всяко стъпало ставаше все по-страшно. Белите коси, старческото лице, високото плешиво и набръчкано чело хлътналите очи, полуотворената от удивление уста, треперещата ръка, вдигнала червеното знаме, изплуваха от сянката и се възправяха в червената светлина на факлата. Всички сякаш видяха призрака на деветдесет и трета година, изникващ от земята със знамето на терора в ръка.

Когато това треперещо и страшно привидение изкачи и последното стъпало и се изправи върху грамадата порутини пред дулата на хиляда и двеста невидими пушки, пред лицето на смъртта, по-силно сякаш от нея, цялата барикада придоби в мрака свръхестествен, грандиозен изглед.

Настана тишина, каквато съпътствува само чудесата.

И сред това мълчание старецът размаха червеното знаме и извика:

— Да живее революцията! Да живее републиката! Братство! Равенство! И смърт!

До барикадата долетя припряно, тихо шушукане, напомнящо мърморене на свещеник, който бърза да приключи молитвата. По всяка вероятност полицейският комисар подканяше съгласно закона бунтовниците да се пръснат.

После същият гръмък глас, който беше извикал: „Кой е там?“, извика:

— Махнете се!

Блед, извън себе си, с пламнали от мрачно изстъпление зеници, господин Мабьоф вдигна знамето над главата си и повтори:

— Да живее републиката!

— Огън! — викна гласът.

Втори залп, подобен на оръдеен огън, се разби в барикадата.

Старецът огъна колене, после се изправи, изпусна знамето, падна възнак върху паважа и се просна безчувствен, с разперени ръце.

Под него протекоха ручейчета кръв. Старческото му бледо и тъжно лице като че ли бе обърнато към небето.

Едно от тия силни чувства, които завладяват мощно човека и го карат да забрави дори инстинкта за самосъхранение, обхвана въстаниците и те се приближиха до трупа с почтителен ужас.

— Какви хора били цареубийците! — каза Анжолрас.

Курфейрак се наведе до ухото на Анжолрас:

— Ще ти кажа нещо само на тебе, защото не искам да намалявам общото въодушевление. Той съвсем не е цареубиец. Аз го познавах. Казваше се дядо Мабьоф. Не знам какво го прихвана днес. Беше добродушно, изкуфяло старче. Погледни само главата му.

— Глава на изкуфяло старче, но сърце на Брут — отвърна Анжолрас. После повиши глас: — Граждани! Такъв пример дават старите на младите. Ние се колебаехме, той дойде. Ние отстъпвахме, той излезе напред. Такъв урок дават треперещите от старост на треперещите от страх! Този старец е изпълнен с величие пред лицето на родината. Той живя дълго и умря славно. А сега нека съхраним трупа му, нека всеки от нас защити този мъртъв старец, както би защитил живия си баща, и нека мисълта, че той е още между нас, направи барикадата непревзимаема!

Мрачен и енергичен одобрителен шепот последва думите му.

Анжолрас се наведе, повдигна главата на стареца, целуна го по челото, после улови ръцете му нежно, предпазливо, като че ли се боеше да не му причини болка, свали палтото му, показа на всички кървавите дупки по него и каза:

— Ето занапред нашето знаме!

III
Гаврош щеше да стори по-добре, ако беше приел карабината на Анжолрас

Покриха дядо Мабьоф с дългия черен шал на вдовицата Юшлу. Шестима мъже направиха от пушките си носилка и го отнесоха гологлави, пристъпвайки бавно и тържествено, до голямата маса в долната зала.

Изцяло погълнати от тази свещена, скръбна задача, тия мъже бяха забравили опасното положение, в което се намираха.

Когато трупът мина пред Жавер, който продължаваше да стои невъзмутимо, Анжолрас каза на шпионина:

— След малко ще дойде и твоят ред!

През това време малкият Гаврош, който единствен не бе напуснал поста си и бе останал да наблюдава, като че забеляза някакви хора, прокрадващи се с котешки стъпки към барикадата.

— Пазете се! — внезапно извика той.

Курфейрак, Анжолрас, Жан Прувер, Комбфер, Жоли, Баорел, Босюе, всички се втурнаха презглава вън от кръчмата. Беше крайно време. Зад барикадата се люшкаха плътно щик до щик. Високи войници от градската охрана се канеха да се вмъкнат сред барикадата, едни, покатервайки се по омнибуса, други, провирайки се през пролуката, блъскайки пред себе си момченцето, което отстъпваше, но не побягваше.

Критичен миг. Първата опасна минута на наводнението, когато водата се надига до нивото на насипа и почва да прониква през цепнатините на дигата. Още една секунда и барикадата щеше да бъде превзета.

Баорел се спусна към първия градски гвардеец и го уби от упор с един изстрел на карабината си. Вторият гвардеец обаче уби Баорел с щика си. Друг беше успял да повали Курфейрак, който извика:

— Помощ!

Най-едрият от всички, истински великан, пристъпваше към Гаврош с насочен към него щик. Детето взе в малките си ръчички огромната пушка на Жавер, прицели се решително в исполина и дръпна спусъка. Изстрел не последва. Жавер не беше напълнил пушката си. Градският гвардеец избухна в смях и вдигна щика си над детето.

Но преди още острието да докосне Гаврош, войникът изпусна пушкала си — един куршум прониза челото му и той се просна по гръб. Втори куршум плесна право в гърдите другия гвардеец, който беше нападнал Курфейрак, и го повали на паважа.

Миг преди това на барикадата се бе появил Мариус.

IV
Буренцето с барут

Все още потулен при завоя на улица Мондетур, Мариус присъствува, нерешителен и тръпнещ, на първата фаза от сражението. Той не можа обаче да устои дълго на властния и загадъчен шемет, който би могъл да се нарече „зов на бездната“. Пред надвисналата опасност, пред смъртта на господин Мабьоф, тази печална загадка, пред трупа на Баорел, при вика за помощ на Курфейрак, при вида на застрашеното дете и дълга да помогне на другарите си или поне да отмъсти за тях всякакво колебание се разпръсна и той се втурна в схватката с двата пистолета в ръка. С първия изстрел спаси Гаврош, с втория — Курфейрак.

Като чуха изстрелите и виковете на простреляните войници, нападателите изкачиха укреплението и горе вече се виждаха до кръста гъстите редици на градските и националните гвардейци, примесени с пехотинци с пушки в ръка. Те бяха заели повече от двете трети на барикадата, но не смееха да скочат долу, колебливи, сякаш предугаждайки засада. Надничаха в тъмнината като в лъвско леговище. Светлината на факлата осветяваше само щиковете, кожените калпаци и гневните, неспокойни лица.

Мариус беше останал без оръжие, защото хвърли изпразнените пистолети, но изведнъж съгледа буренцето с барут в ниската зала до вратата.

Както се беше извърнал, гледайки натам, един войник се прицели в него. Но точно когато се готвеше да го застреля, нечия ръка посегна към дулото на пушката и го запуши — младият работник с кадифени панталони, който се беше спуснал стремително. Раздаде се изстрел, куршумът прониза ръката, а може би и работника, защото той падна, но не улучи Мариус. Тази сцена остана забулена сред дима от изстрелите, като че ли бе недействителна. Мариус, който в този миг влизаше в ниската зала, почти не разбра какво става. Той зърна наистина смътно насоченото към него дуло и ръката, която го запуши, чу и изстрела. Но в подобни минути всичко, което човек вижда, се мярва бегло и изчезва, без да задържа вниманието. Мракът несъзнателно те увлича още повече и всичко край тебе тъне в мъгла.

Въстаниците, изненадани, но не и уплашени, затегнаха редиците си. Анжолрас извика:

— Чакайте! Не стреляйте наслуки!

В първата суматоха те можеха да се наранят помежду си. Повечето от тях се наредиха до прозореца на първия етаж, откъдето можеха да обстрелват по-лесно нападателите. Най-решителните, начело с Анжолрас, Курфейрак, Жан Прувер и Комбфер, се бяха облегнали гордо на къщите в дъното, лице с лице с войниците и гвардейците, които стърчаха върху барикадата.

Всичко това се извърши без суетене, с необяснимата застрашителна сериозност, която предшествува схватките. От двете страни неприятелите се прицелваха, едва ли не в упор, толкова близо едни до други, че можеха да разговарят помежду си. Преди да пламнат дулата, един офицер с металически нагръдник и големи еполети протегна напред сабята си и извика:

— Предайте се!

— Огън! — заповяда в отговор Анжолрас.

Двата залпа проехтяха едновременно и всичко потъна в дим.

Остър и задушлив дим, в който с глухи и слаби стенания се гърчеха умиращите и ранените.

Когато той се пръсна, бойците от двете страни, оредели, но все тъй по местата си, пълнеха безмълвно оръжията си.

Изведнъж прозвуча гръмък глас:

— Махайте се или ще вдигна барикадата във въздуха!

Мариус беше влязъл в долната зала, грабнал бе буренцето с барут, възползувал се беше от гъстия дим и тъмната мъгла, които изпълваха заграденото пространство, и се беше промъкнал покрай барикадата до клетката от павета, в която беше закрепена факлата. Да измъкне факлата, да сложи на нейно място, запълвайки с павета дупката, буренцето, което тутакси се издъни, покорно като по чудо, всичко това отне на Мариус точно толкова време, колкото му бе необходимо да се наведе и да се изправи. Сега всички, национални и градски гвардейци, офицери, войници, събрани накуп в другия край на барикадата, го гледаха занемели от ужас, а той, стъпил върху паветата, с факла в ръка, с отчаяно, решително изражение на гордото лице, наведе пламъка към страшната купчина, върху която ясно личеше издъненото буре с барут, и повтори страшно:

— Махайте се или ще вдигна във въздуха барикадата!

Покачил се на барикадата след осемдесетгодишния старец, Мариус бе сякаш духът на младата революция след призрака на старата.

— Ще вдигнеш във въздуха барикадата ли? — каза един сержант. — Ами ти къде ще идеш?

— И аз с нея — отвърна Мариус.

Й той доближи факлата до бурето с барут.

Но на барикадата не остана никой. Нападателите, изоставяйки убитите и ранените си, се отдръпнаха в суматоха към другия край на улицата и отново потънаха в нощта. Всеки гледаше да спаси кожата си.

Барикадата бе освободена.

V
Край на стиховете на Жан Прувер

Всички обкръжиха Мариус. Курфейрак се хвърли на врата му.

— Ти си бил тук!

— Какво щастие! — извика Комбфер.

— Дойде тъкмо навреме! — каза Босюе.

— Без теб бях си отишъл! — поде Курфейрак.

— И мен щяха да причукат! — добави Гаврош.

— Кой е водачът тук? — попита Мариус.

— Ти — заяви Анжолрас.

През целия този ден главата на Мариус напомняше запалена пещ, а сега в нея се завъртя буен вихър. Струваше му се, че този вихър, който бушуваше в него, идеше някъде отвън и го увличаше със себе си. Струваше му се, че е вече много-много далеч от живота. Двата светли месеца на радост и любов се бяха сгромолясали внезапно в тази страшна бездна, Козет бе загубена завинаги, барикадата, умрелият за републиката господин Мабьоф, сам той водач на въстаниците, всичко това му се струваше чудовищен кошмар. Той трябваше да напрегне силно ума си, за да си даде сметка, че това, което го обкръжаваше, беше действителност. Мариус беше живял още твърде малко, за да знае, че най-мъчно може да се избегне невъзможното, че най-често трябва да се предвиди непредвиденото. Той присъствуваше на собствената си драма като на непонятна пиеса.

Мисълта му беше така замъглена, че не позна Жавер, който, все още завързан на своя стълб, не обърна дори глава по време на нападението срещу барикадата и наблюдаваше бушуващото край него въстание с примирение на мъченик и величие на съдник. Мариус изобщо не го забеляза.

Междувременно нападателите не помръдваха от местата си. Чуваше се как се движат и гъмжат в другия край на улицата, но не се осмеляваха да се приближат било защото очакваха заповед, било защото очакваха подкрепления, преди да връхлетят отново срещу този непревзимаем редут. Въстаниците поставиха часовои, а попадналите сред тях студенти по медицина се заеха да превържат ранените.

С изключение на две маси, отрупани с превръзки и с куршуми, както и масата, върху която лежеше дядо Мабьоф, изнесоха навън всички маси. Струпаха ги върху барикадата, а на тяхно място постлаха дюшеците от леглата на вдовицата Юшлу и на слугините. Върху тия дюшеци проснаха ранените. Чудеха се къде ли са се дянали трите нещастни обитателки на „Коринт“. Най-сетне ги откриха, заврени в мазето.

Горчива болка помрачи обаче радостта на освободената барикада.

Направиха проверка. Един от въстаниците липсваше. И то кой? Един от най-любимите, от най-доблестните. Жан Прувер. Потърсиха го между ранените, нямаше го; потърсиха го между убитите — нямаше го и там. Явно беше пленен.

Комбфер каза на Анжолрас:

— Те са пленили приятеля ни, а ние уловихме агента им. Държиш ли за смъртта на шпионина?

— Да — отвърна Анжолрас, — но много по-малко, отколкото на живота на Жан Прувер.

Те разговаряха в долната зала, близо до стълба на Жавер.

— В такъв случай — поде Комбфер — Ще завържа бяла кърпичка на бастуна си и ще отида като парламентьор да им предложа техния човек срещу нашия.

— Чуй — каза Анжолрас, улавяйки Комбфер за ръката.

От другия край на улицата долетя многозначително дрънчене на оръжия.

Мъжествен глас извика:

— Да живее Франция! Да живее бъдещето!

Познаха гласа на Прувер.

Блесна светкавица и проехтя залп.

После пак настана тишина.

— Те го застреляха! — извика Комбфер.

Анжолрас погледна Жавер и му каза:

— Приятелите ти току-що те разстреляха.

VI
Агонията на смъртта след агонията на живота

Особеното в подобен род сражения е, че винаги атакуват барикадите в чело. Нападателите обикновено се въздържат да заобикалят позициите било защото се опасяват от засада, било защото се страхуват да се залутват из кривите улички. Затова цялото внимание на въстаниците беше съсредоточено върху голямата барикада, която явно беше постоянно застрашената точка и където неизбежно щеше да продължи борбата. Мариус обаче се сети за малката барикада и се приближи до нея. Тя беше пуста. Само лампионът, който мъждукаше между камъните, я охраняваше. Впрочем улица Мондетур и разклоненията на Птит-Трюандри и на Син бяха напълно спокойни.

Тъкмо се канеше да се отдалечи, след като извърши огледа си, нечий глас го повика тихо в тъмнината:

— Господин Мариус!

Той трепна, защото позна гласа, който два часа по-рано го беше извикал през решетката на улица Плюме.

Само че сега този глас сякаш се беше превърнал в дихание.

Той се огледа, но не видя никого.

Стори му се, че се е излъгал, че това е още една халюцинация, прибавена от възбуденото му въображение към необикновените събития, които се бяха развихрили край него. Той понечи да излезе от отдалечения ъгъл, където беше издигната малката барикада.

— Господин Мариус! — повторно се обади гласът.

Този път не можеше вече да се съмнява, беше чул съвсем ясно. Пак се взря, но не забеляза нищо.

— В краката ви съм — каза гласът.

Той се наведе и различи в мрака някакво същество, което пълзеше към него. То се влачеше по паважа. Това същество го бе извикало.

На светлината на лампиона можеше да се различи блуза, разкъсан кадифен панталон, боси крака и нещо, което приличаше на локва кръв. Мариус съзря бледо лице, което се надигна към него, и чу да му казват:

— Не ме ли познавате?

— Не.

— Епонин.

Мариус се наведе бързо. Това беше действително злочестото момиче. То беше облечено като мъж.

— Как попаднахте тук? Защо сте дошла?

— Умирам — отвърна Епонин.

Някои думи и случки събуждат отпадналите духом същества. Мариус като че се стресна от сън и извика:

— Ранена ли сте? Почакайте, ще ви пренеса в залата. Ще ви превържат. Сериозно ли е? Как да ви взема, за да не ви боли? Къде сте ранена? Помощ! Ах, боже мой! Но какво търсите тук?

Той се опита да пъхне ръката си под нея, за да я повдигне.

Повдигайки я, докосна ръката й.

Епонин простена тихо.

— Заболя ли ви? — попита Мариус.

— Малко.

— Но аз докоснах само ръката ви.

Тя вдигна ръката си към очите на Мариус и той видя на дланта черна дупка.

— Какво е станало на ръката ви? — попита той.

— Пронизана е.

— Пронизана!

— Да.

— От какво?

— От куршум.

— Но как?

— Не видяхте ли пушката, която бяха насочили към вас?

— Видях я и видях също една ръка, която запуши дулото.

— Това беше моята ръка.

Мариус потрепера.

— Каква лудост! Клето дете! Но толкова по-добре, ако е само това, то е дребна работа. Чакайте да ви отнеса да си легнете. Ще ви превържат. От пронизана ръка не се умира.

— Куршумът прониза ръката ми, но излезе през гърба ми — прошепна Епонин. — Излишно е да ме местите. Ще ви кажа как можете да ме превържете по-добре от всеки лекар. Седнете до мене, върху този камък.

Той се подчини. Тя сложи глава върху коленете му и без да го гледа, промълви:

— О, колко е хубаво! Колко ми е добре! Ето! Вече нищо не ме боли!

Девойката замълча за миг, после обърна с мъка лицето си и погледна Мариус.

— Да ви кажа ли, господин Мариус? Дразнех се, че влизате в оная градина. Глупаво е, защото аз ви показах къщата и освен това аз трябваше да зная, че младеж като вас…

Тя се спря и пропъждайки мрачните мисли, които навярно се тълпяха в главата й, каза с покъртителна усмивка:

— Аз ви изглеждах грозна, нали? — После продължи: — Виждате ли, вие сте загубен. Сега никой вече няма да излезе жив от барикадата. Аз ви доведох тук, знаете ли? Вие ще умрете. На това и разчитам. И все пак, когато видях, че се целят във вас, запуших с ръка дулото на пушката. Колко смешно! Но работата е, че аз исках да умра преди вас. Когато куршумът ме прониза, аз се довлякох дотук, никой не ме видя и не се погрижи за мене. Чаках ви, казвах си: „Нима няма да дойде?“ О, ако знаехте само! Аз хапех блузата си, толкова много ме болеше! Но сега ми е добре. Спомняте ли си деня, когато влязох в стаята ви и се огледах в огледалото ви? Ами когато ви срещнах на булеварда край перачките? Как хубаво пееха птичките! Не беше много отдавна. Вие ми дадохте сто су, а аз ви казах: „Не искам парите ви!“ Прибрахте ли си поне монетата? Вие не сте богат. Забравих да ви кажа да си я приберете. Грееше слънце, не беше студено. Спомняте ли си, господин Мариус? О, колко съм щастлива! Всички ще умрат.

Изражението й беше сериозно и покъртително, но тя като че ли не беше съвсем на себе си. Разкъсаната блуза разкриваше гърдите. Тя притискаше, докато говореше, с ранената ръка голата си гръд, където зееше друга дупка. Сегиз-тогиз от нея избликваше струйка кръв, като вино от отпушена бъчва.

Мариус гледаше злочестото създание с дълбоко съчувствие.

— О! — подхвана тя внезапно. — Пак ми става зле! Задушавам се!

Тя захапа блузата си и краката й се изопнаха от болка върху паважа.

В този миг звънкият глас на Гаврош екна на барикадата. Глас на младо петле. Детето се беше качило върху една маса, за да напълни пушката си, и пееше весело много известната по онова време песничка:

Ала щом съгледа Лафайет,

виква всеки полицай проклет:

— Да бягаме! Да бягаме! Да бягаме оттук!

Епонин се надигна, ослуша се и прошепна:

— Той е.

После се обърна към Мариус:

— Братчето ми е там. Не бива да ме види. Ще ми се кара.

— Братчето ви ли? — попита Мариус, който си мислеше с горест и болка в сърцето за дълга си към семейство Тенардие, завещан от баща му. — Кое е вашето братче?

— Момченцето.

— Което пее ли?

— Да.

Мариус понечи да стане.

— О, не си отивайте! — помоли го Епонин. — Няма да изкарам дълго.

Тя беше почти седнала, но гласът й беше задавен и пресечен от хълцания. Сегиз-тогиз се превръщаше в хриптене. Тя приближи колкото се може по-близо лицето си до Мариус и добави със странно изражение:

— Вижте, не искам да ви играя номера. В джоба ми има писмо за вас. Още от вчера. Казаха ми да го пусна в пощата. Аз го задържах у себе си. Не исках да го получите. Ще ми се сърдите може би, когато се срещнем отново след малко на оня свят. Там ще се видим пак, нали? Ето ви писмото.

Тя улови конвулсивно ръката на Мариус с пронизаната си ръка, като че ли без да усеща вече болката. Пъхна ръката му в джоба на блузата си. Мариус действително напипа вътре лист.

— Вземете го — каза тя.

Мариус извади писмото.

Епонин кимна удовлетворена и примирена.

— А сега срещу труда ми, обещайте…

Тя млъкна.

— Какво? — попита Мариус.

— Обещайте ми най-напред!

— Обещавам ви.

— Обещайте ми да ме целунете по челото, когато умра. Аз ще почувствувам целувката ви.

Тя отпусна глава върху коленете на Мариус и клепачите й се склопиха. Той помисли, че злочестата й душа е отлетяла. Епонин лежеше неподвижно. Изведнъж, точно когато Мариус я мислеше заспала завинаги, Епонин бавно отвори очи, в които изплуваха мрачните дълбини на смъртта, и му каза с нежен глас, който сякаш идваше от друг свят:

— Още нещо, знаете ли, господин Мариус, струва ми се, че бях малко влюбена във вас.

Тя се опита да се усмихне й издъхна.

VII
Гаврош дълбокомислено изчислява разстояния

Мариус удържа обещанието си. Той положи една целувка върху смъртно бледото лице, по което бяха избили капчици хладна пот. Това не беше изневяра към Козет, а замислено и нежно прощаване с една изстрадала душа.

Не без трепет взе той писмото, дадено му от Епонин. Тутакси почувствува, че то съдържа важно известие. Гореше от нетърпение да го прочете. Човешкото сърце е устроено така — злочестото момиче едва бе склопило очи, а мисълта на Мариус беше вече в писмото. Той положи нежно девойката върху паважа и се отдалечи. Вътрешен усет му повеляваше да не чете писмото пред трупа й.

Приближи се до една свещ в долната зала. Малкото писмо беше сгънато и запечатано с женска грижливост. Написаният с женски почерк адрес гласеше:

„До господин Мариус Понмерси, в квартирата на господин Курфейрак, улица Верьори №16.“

Той строши печата и прочете:

„Любими мой! Баща ми настоява да тръгнем веднага. Тази вечер ще бъдем на улица Ом-Арме №7. След осем дни ще бъдем в Англия. Козет, 4 юни.“

Любовта им беше толкова невинна, че Мариус не познаваше дори почерка на Козет.

Станалото може да се предаде с няколко думи. Всичко беше дело на Епонин. След случилото се на 3 юни вечерта тя си беше поставила двояка цел: да осуети плановете на баща си и другите злодеи относно къщата на улица Плюме и да раздели Мариус и Козет. Тя смени дрипите си с първия срещнат млад шегаджия, който намери за забавно да се облече като жена, докато Епонин се облече като мъж. Тя именно подхвърли на Жан Валжан в Марсово поле изричното предупреждение: „Преместете се!“ Жан Валжан действително каза веднага, след като се прибра, на Козет: „Тази вечер тръгваме. Отиваме на улица Ом-Арме заедно с Тусен. А след една седмица ще бъдем в Англия.“ Смазана от този неочакван удар, Козет надраска набързо два реда на Мариус. Но как да пусне писмото в пощата? Тя не излизаше сама, а ако натовареше Тусен с подобна задача, старицата навярно щеше да се изненада и да покаже писмото на господин Фошльован. Докато се измъчваше от тревога, Козет забеляза през решетката Епонин, преоблечена като мъж, която сега постоянно обикаляше около тяхната къща. Козет извика „младия работник“, даде му пет франка и писмото и му каза: „Занесете веднага това писмо на посочения адрес.“ Епонин мушна писмото в джоба си. На следния ден, 5 юни, тя отиде у Курфейрак да потърси Мариус, но не за да му предаде писмото, ами просто така, да го види — постъпка, която всяко влюбено и ревниво сърце би разбрало. Там тя зачака Мариус или най-малкото Курфейрак пак със същата цел, а когато Курфейрак й каза: „Отиваме на барикадите“, внезапно й хрумна нещо. Да се хвърли към тази смърт, както би се хвърлила срещу всякакъв друг вид смърт и да тласне натам и Мариус. Тя последва Курфейрак, разбра със сигурност къде ще се строи барикадата и напълно уверена — понеже беше задържала писмото и Мариус не беше предупреден, — че той ще се яви привечер на ежедневната среща, тя отиде на улица Плюме, почака Мариус и го призова на барикадата от името на приятелите му, смятайки, че той ще отиде там. Тя разчиташе на отчаянието на Мариус, когато разбере, че Козет я няма. Епонин не се лъжеше. И тя от своя страна се завърна на улица Шанврьори. Видяхме как постъпи и там. Тя умря с трагичната радост на ревнивите сърца, които увличат в смъртта си и любимото същество и които си казват: „Той няма да бъде на никоя друга.“

Мариус обсипа с целувки писмото на Козет. Тя го обичаше! За миг му се мярна мисълта, че той не трябва да умре. После си каза: „Тя заминава. Баща й я отвежда в Англия, дядо ми не разрешава да се оженя. Нищо не се е променило в злокобната ми участ.“

Мечтателите като Мариус изпадат в такива състояния на крайно униние, които ги довеждат до най-отчаяни решения. Бремето на живота им става непоносимо и смъртта им се струва най-лесният изход.

Тогава размисли, че има две задължения, да уведоми Козет за смъртта си, като й изпрати последно сбогом, и да спаси от надвисналата катастрофа това клето дете — братчето на Епонин и сина на Тенардие.

Той носеше у себе си бележник. Същият, в който беше съхранявал тетрадката с толкова любовни мисли, предназначени за Козет. Откъсна един лист и написа с молив следните няколко реда:

„Нашата женитба беше невъзможна. Поисках позволение от дядо си, той отказа. Аз съм без състояние, ти също. Изтичах у вас, не те намерих, спомняш си какво ти бях обещал. Сега го изпълнявам. Умирам. Обичам те. Когато четеш тия редове, душата ми ще витае над тебе и ще ти се усмихва.“

Понеже нямаше с какво да го запечата, той просто сгъна листа на четири и написа адреса:

„Госпожица Козет Фошльован, дом господин Фошльован, улица Ом-Арме №7.“

След като сгъна писмото, той постоя известно време замислен, извади повторно бележника си, отвори го и написа със същия молив на първата страница следните няколко реда:

„Казвам се Мариус Понмерси. Трупът ми да се занесе у дядо ми, господин Жилнорман, улица Фийдю-Калвер №6, квартал Маре, Париж.“

Той пъхна обратно бележника в джоба на сюртука си и извика Гаврош. Като чу гласа на Мариус, момченцето се притече с обичайното си весело и предано изражение.

— Искаш ли да направиш нещо за мене?

— Всичко, каквото пожелаете — отвърна Гаврош. — Прави боже, ами че нали без вас работата ми беше спукана!

— Виждаш ли това писмо?

— Да.

— Вземи го. Излез веднага от барикадата (Гаврош неспокойно се зачеса зад ухото) и утре сутрин ще го предадеш на посочения адрес, на госпожица Козет, в дома на господин Фошльован, улица Ом-Арме №7.

Малкият герой отвърна:

— Добре, ама през това време ще превземат барикадата и мене няма да ме има.

— Барикадата по всяка вероятност ще бъде атакувана едва призори и няма да падне преди пладне.

Нападателите действително протакаха новия отдих, даден на барикадата. Това беше почивка, каквато често се наблюдава при нощните сражения, след която винаги следва ожесточена атака.

— Добре — каза Гаврош, — а не може ли да отнеса писмото ви утре сутрин?

— Ще бъде твърде късно. Барикадата вероятно ще бъде блокирана, всички улици ще бъдат завардени и ти няма да можеш да излезеш. Върви веднага.

Гаврош не можа да измисли никакво възражение. Той продължаваше да стои нерешително, чешейки се тъжно по ухото. Изведнъж пръхна като птиче и взе писмото.

— Добре — каза той.

И пое тичешком по улица Мондетур.

Хрумна му една мисъл, която го накара да се реши, но той не я изказа гласно, за да не би Мариус да се възпротиви.

Ето каква беше тази мисъл: „Сега е едва полунощ, улица Ом-Арме не е далеч. Ще отнеса тутакси писмото и ще се върна навреме.“

Книга петнадесета
Улица Ом-Арме

I
Попивка-бъбривка

Какво представлява вълнението на един град в сравнение с душевната буря? Отделният човек е по-голяма бездна, отколкото самият народ. В този миг Жан Валжан беше в плен на страшна възбуда. Всички пропасти отново се бяха раззинали пред него. И той тръпнеше, подобно на Париж, пред прага на страшен и неизвестен обрат. Няколко часа се бяха оказали напълно достатъчни. Мрак обви внезапно съдбата и съвестта му. И за него, както за Париж, би могло да се каже: „Двете сили са налице.“ Белият ангел и черният демон ще се вкопчат върху моста над бездната. Кой от двамата ще блъсне долу другия? Кой ще победи?

В навечерието на същия този ден, 5 юни, Жан Валжан, придружен от Козет и Тусен, се беше настанил на улица Ом-Арме. Там го чакаше премеждие.

Козет напусна улица Плюме не без известна съпротива. За първи път, откакто живееха един до друг, тя прояви желание, различно от волята на Жан Валжан, и макар че не се сблъскаха, те се почувствуваха разединени. Единият бе изказал възражение, другият беше показал непреклонност. Внезапният съвет: „Преместете се!“, подхвърлен от непознатия на Жан Валжан, го беше толкова разтревожил, че той остана непреклонен. Смяташе, че са открили следите му и го преследват. Козет трябваше да отстъпи.

И двамата пристигнаха на улица Ом-Арме, без да отворят уста и без да разменят нито дума, погълнати всеки от личните си грижи. Жан Валжан беше толкова неспокоен, че не забелязваше тъгата на Козет, Козет бе толкова тъжна, че не забелязваше тревогата на Жан Валжан.

Жан Валжан взе и Тусен със себе си, нещо, което никога не беше правил по време на предишните си премествания. Той предвиждаше, че може би няма да се върне вече на улица Плюме, а не можеше нито да остави Тусен след себе си, нито да й повери тайната си. Впрочем той чувствуваше, че тя е вярна и предана. Измяната на слугата спрямо господаря започва с любопитство. А Тусен, създадена сякаш да бъде прислужница на Жан Валжан, съвсем не беше любопитна. Тя изричаше със заекване на барневилското си наречие: „Аз съм си такава. Върша си моята работа. Останалото не ме засяга.“

Когато напуснаха улица Плюме, което напомняше бягство, Жан Валжан не взе със себе си нищо друго освен малкото куфарче, кръстено от Козет „неразделното“. За тежките куфари щяха да бъдат нужни носачи, а носачите са свидетели. Повикаха един файтон пред входа откъм улица Вавилон и си отидоха.

Тусен успя с голяма мъка да измоли от Жан Валжан да опакова малко бельо, дрехи и тоалетни принадлежности. Козет взе само папката си с хартия за писма и попивателната си.

За да може изчезването им да остане още по-незабелязано и по-скрито, Жан Валжан се беше разпоредил да напуснат дома на улица Плюме едва привечер, затова Козет има възможност да напише писмото си до Мариус. Когато стигнаха на улица Ом-Арме, беше вече дълбока нощ.

Легнаха си, без да разговарят.

Жилището на улица Ом-Арме се намираше на втория етаж откъм задния двор и се състоеше от две спални, трапезария, кухня и килер с походно легло, приспособено за Тусен. Влизаше се направо в трапезарията, която разделяше двете спални. Апартаментът беше обзаведен с необходимата покъщнина.

Човек е склонен да се успокои също така безразсъдно, както е склонен да се поддаде неоснователно на тревога. Това е присъщо на човешката природа. Едва пристигнал на улица Ом-Арме, Жан Валжан се почувствува разведрен и безпокойството му постепенно се разсея. Има места, които неволно действуват успокоително. Тъмна уличка, тихи жители, Жан Валжан се почувствува заразен от спокойствието на тази уличка в стария Париж, толкова тясна, че беше преградена за колите с напречна греда, закрепена на два стълба. Тя бе безмълвна и глуха посред шумния град, здрачна посред бял ден и като че ли недостъпна за силни вълнения с двете си редици високи вековни къщи, мълчаливи като старици. Тази уличка излъчваше застинало забвение. Жан Валжан си отдъхна. Нима можеха да го открият тук?

Първата му грижа бе да сложи „неразделното“ до леглото си.

Той спа добре. Нощта е добър съветник; можем да прибавим още нещо: нощта успокоява. На другата сутрин се събуди едва ли не весел. Отвратителната трапезария със старата си кръгла маса, с ниския бюфет с наклонено огледало отгоре, с прояденото от червеи кресло и няколко стола, отрупани с вързопите на Тусен, му се стори прелестна. От един вързоп се подаваше униформата на националната гвардия.

Колкото до Козет, тя накара Тусен да й занесе чаша бульон в спалнята й и се показа едва вечерта.

Към пет часа Тусен, улисана около преместването, поднесе на масата само студено пиле, от което Козет хапна, за да не огорчи баща си.

След това, оплаквайки се от силно главоболие, тя каза лека нощ на Жан Валжан и се затвори в спалнята си. Жан Валжан изяде с охота едно пилешко крилце и облегнат на масата, поуспокоен, се почувствува отново в безопасност.

Докато поглъщаше скромната вечеря, той дочу смътно на два-три пъти заекващия глас на Тусен, която му казваше:

— Нещо става, господине, бият се в Париж.

Но погълнат от най-различни планове, изобщо не й обърна внимание. Всъщност не я чу добре какво му казва.

Стана и почна да се разхожда от вратата до прозореца и от прозореца до вратата, все по-спокоен и по-спокоен.

Ведно със сигурността единствената му грижа, Козет, отново завладя мислите му. Не че го обезпокои особено главоболието й, обикновена нервна криза, сръдня на младо момиче, мимолетен облак, от който след ден-два нямаше да има и помен. Но той мислеше за бъдещето и както обикновено, мислеше с тиха радост за него. В края на краищата не виждаше причина животът му да не продължи щастливия си ход. В известни часове всичко изглежда невъзможно. В други, напротив, всичко изглежда така лесно. Жан Валжан изживяваше щастливи мигове. Добрите часове обикновено следват лошите, както денят следва нощта съгласно основния природен закон за последователността и противоречието, наричан от повърхностните умове антитеза. В тихата уличка, където се беше подслонил, Жан Валжан се чувствуваше освободен от всичко, което го смущаваше напоследък. Тъкмо защото беше виждал много мрак, пред очите му почна да се мярка късче синьо небе. Успешна стъпка беше обстоятелството, че бе успял да напусне без усложнения и премеждия улица Плюме. Може би щеше да бъде разумно да напусне страната и да се засели макар и само за няколко месеца в Лондон. Защо не, ще отиде там. Във Франция или в Англия, имаше ли значение, щом Козет щеше да бъде близо до него? Козет беше неговата нация. Козет му бе достатъчна, за да се чувствува щастлив. Мисълта, че самият той може би не стига за щастието на Козет, тази мисъл, която някога му беше причинила толкова трескави и безсънни нощи, сега изобщо не му минаваше през ум. Всичките му предишни тревоги бяха притъпени и той беше изпълнен с оптимизъм. Понеже Козет беше до него, тя му се струваше негова. Оптична измама, на която всеки е ставал жертва. Той уреждаше мислено без никакви затруднения заминаването за Англия заедно с Козет и виждаше в перспективата на мечтите щастието си възродено, независимо къде ще бъдат.

Докато се разхождаше бавно надлъж и нашир, погледът му внезапно попадна на нещо странно. Точно срещу него, в наклоненото огледало над бюфета, той прочете ясно следните три реда:

„Любими мой! Баща ми настоява да тръгнем веднага. Тази вечер ще бъдем на улица Ом-Арме №7. След една седмица ще бъдем в Англия. Козет, 4 юни“.

Жан Валжан се спря изумен.

Когато пристигнаха, Козет бе оставила папката с попивателната върху бюфета, пред огледалото, и погълната от мъчителните си мисли, я беше забравила там, без да забележи, че листът беше разгънат точно на страницата, която беше попила, за да изсуши трите написани от нея реда, преди да ги предаде на младия работник, минаващ по улица Плюме. Написаното се беше отпечатало на попивката.

Огледалото отразяваше написаното.

Беше се получило това, което в геометрията се нарича симетричен образ. Така че обърнатите върху попивката букви се виждаха в нормален вид в огледалото и добиваха истинския си смисъл. По този начин Жан Валжан имаше пред очите си писмото, написано предната вечер от Козет до Мариус.

Очевидна и съкрушителна улика.

Жан, Валжан се приближи до огледалото. Препрочете трите реда, но не повярва на очите си. Струваше му се, че те са изникнали светкавично. Навярно беше халюцинация. То беше невъзможно. Сигурно изобщо не съществуваше.

Малко по малко очите му се избистриха. Той погледна попивателната на Козет и чувството за действителност му се възвърна. Взе я в ръка и каза: „Ето какво се отразява в огледалото.“ Разгледа трескаво трите реда, отпечатани върху попивателната; обърнатите букви образуваха странни драскулки, в които той не видя никакъв смисъл. Тогава си каза: „Но това не означава нищо, тук няма написано нищо.“ И пое с пълни гърди въздух, неизказано облекчен. Кой не се е поддавал на тия глупави радости в най-страшните мигове? Душата изпада в отчаяние само след като изчерпи всичките си илюзии.

Жан Валжан държеше попивателната в ръка и я гледаше, безразсъдно щастлив, почти готов да се надсмее на халюцинацията, на която бе станал жертва. Изведнъж очите му повторно попаднаха върху огледалото и той пак видя същите редове. И трите се отразяваха неумолимо ясно и отчетливо. Повторното видение се превръща в реалност; то стана осезателно, написаното явно се възстановяваше в нормален вид в огледалото. Жан Валжан разбра.

Той се олюля, изпусна попивателната и се строполи в старото кресло до бюфета, оборил глава, с изцъклени, безизразни очи. Каза си, че това беше безспорна истина, че занапред светлината на света завинаги помръква за него, защото Козет беше написала това писмо до някой мъж. Тогава чу как от душата му, станала наново зла, се изтръгна в мрака глухо ръмжене. Опитайте се да отнемете на лъва кучешкото месо от клетката му!

Странна и тъжна шега. Мариус в този момент още не бе получил писмото на Козет. Случаят го беше занесъл предателски на Жан Валжан, преди Мариус да го получи.

До този ден Жан Валжан не се беше чувствувал победен от изпитанията. Беше подхвърлян на чудовищни изтезания. Нито един удар на неговата орисия не му беше спестен. Жестокостта на съдбата, въоръжена с всички средства на законното преследване и на презрението на обществото, го беше избрала за прицел и се беше настървила срещу него. Той не беше отстъпил, не се беше огънал пред нищо. Приел бе с готовност, когато се беше наложило, най-тежките превратности на съдбата. Пожертвувал бе извоюваната си с такава мъка неприкосновеност на личността, отказал се бе от свободата, изложил бе на опасност живота си, загубил бе всичко, изстрадал бе всичко и беше останал твърд и безкористен до такава степен, че понякога сам бе изглеждал чужд на себе си, подобно на мъченик. Съвестта му, калена в борбите с всевъзможни трудности, можеше да изглежда завинаги неуязвима. Но ако някой надзърнеше в дълбините на душата му в този миг, щеше да види, че тя губеше сили.

Защото изтезанието, на което бе подложен сега, беше най-мъчителното от всички мъки, изтърпени от него по време на тази продължителна инквизиция на съдбата. За пръв път се чувствуваше уловен с толкова разгорещени клещи. Всички затаени у него чувства оживяха загадъчно. Някакъв непознат досега нерв бе засегнат болезнено. Уви, най-силното изпитание или по-право, единственото истинско изпитание, е загубата на любимо същество.

Клетият стар Жан Валжан естествено обичаше Козет само като баща, но както изтъкнахме по-горе, сиротността на досегашния му живот съчета в бащинската му обич всички видове любов. Той обичаше Козет като своя дъщеря, като майка, обичаше я като сестра. И понеже никога не бе имал нито любима, нито съпруга, а природата е кредитор, който не приема протестирана полица, и това чувство дори, най-свидното от всички, се смесваше, смътно и неосъзнато, към другите чисто с чистотата на заслеплението, сляпо, неземно, ангелско, божествено. Не толкова чувство, а по-скоро инстинкт, не дори и инстинкт, а по-скоро дълбоко неуловимо и невидимо влечение, което безспорно беше налице. В безпределната му обич към Козет се промъкваше и любов в истинския смисъл на думата, подобно на златна жилка в планината — неоткрита и недокосната.

Нека си припомним душевното състояние, което и по-рано описахме. Никакъв брак не беше възможен между тях, дори и духовен. И все пак безспорно те бяха слели съдбите си. Като се изключи Козет, или с други думи детето, Жан Валжан не беше срещнал в дългия си живот нищо, достойно за обич. Сменяващите се взаимно страсти и любовни увлечения не бяха оставили в душата му редуващите се зелени отсенки — по-светли и по-тъмнозелени, — които се забелязват по листата на вечнозелените дървета, както и в сърцата на хората, превалили петдесетте. Изобщо — и ние неведнъж наблегнахме на това — вътрешното сливане, съвкупността от чувства, чиято равнодействуваща беше висока нравственост, беше превърнала Жан Валжан в баща на Козет. Странен баща, изтъкан от дядото, сина, брата и съпруга, които се таяха у Жан Валжан. Баща, който беше същевременно майка. Баща, който обичаше и боготвореше Козет и за когото това дете бе и светлина, и пристан, и семейство, и родина, и рай.

Затова, когато разбра, че всичко е свършено, че тя му убягва, че се изплъзва из ръцете му, че изчезва като облак, като вода, когато пред очите му изплува убийствената истина: към другиго се стреми сърцето й, за другиго копнее животът й, тя има любим, аз съм само баща, аз вече не съществувам, когато у него не остана нито капка съмнение, когато си каза: „Тя излиза от живота ми!“, болката, която го прониза, надмина границите на възможното. След всичко, което беше направил, да стигне дотук! Възможно ли е? Нима той не представлява нищо? Тогава, както вече споменахме, той цял се разтрепера от негодувание. Почувствува до мозъка на костите си бурното пробуждане на себелюбието и в дълбините на душата му проехтя воят на неговото „аз“.

Съществуват вътрешни сгромолясвания. Проникването на покрусяващата увереност в душата на човека не може да не размести и да не срути дълбоките основи, които съставляват понякога неговата същност. Когато горестта стигне до този предел, всички сили на съвестта се разбягват в суматоха. Това са съдбоносни душевни борби. Малцина от нас излизат от тях верни на себе си и твърди в изпълнението на дълга си. Когато се надхвърли границата на страданието и най-непреклонната добродетел изпада в смут. Жан Валжан взе отново попивателната и още веднъж се убеди в неопровержимостта на своето откритие. Той остана приведен и като че ли застинал над трите неумолими реда. Такъв облак затули душата му, сякаш в нея всичко рухна.

Мисълта му, склонна към преувеличение, се зае да обсъжда откритието му с привидно, но страшно спокойствие — защото наистина е страшно, когато спокойствието превръща човека в ледена статуя.

Жан Валжан измери ужасната стъпка, която беше направила съдбата му, без той дори да подозира. Припомни си опасенията от миналото лято, които се бяха разсели така лекомислено; видя отново пропастта съвсем непроменена. Но той, Жан Валжан, не стоеше вече на ръба й, а беше на дъното.

Нечувано и раздиращо сърцето явление: той се беше сринал долу, без сам да забележи. Цялата светлина на живота му бе помръкнала, а той си въобразяваше, че все още вижда слънцето.

Инстинктът обаче му подсказа истината. Той си припомни и съпостави някои обстоятелства, дати, изчервяванията и пребледняванията на Козет и си каза: „Сигурно е той.“ Прозрението на отчаянието е тайнствен лък, който никога не пропуща целта си. Още в първите си догадки той попадна на Мариус. Не знаеше името, но се досети кой е човекът. Той видя ясно, в неумолимо изплувалия спомен, непознатия скитник от Люксембургската градина, жалкия търсач на любовни приключения, безделника от сантименталните романси, глупак и подлец, защото нима не е подло да се умилкваш около девойки, които живеят с любещ баща?

Когато реши, че главният виновник на всичко случило се е този младеж и че всичко беше дошло от него, Жан Валжан, възроденият човек, който толкова дълго се беше борил да възвиси душата си, който бе положил толкова старания, за да може да превърне в любов целия си живот, всичките си злощастия и неслуки, се вгледа в себе си и видя един призрак — ненавистта.

Безутешната скръб довежда до униние. Тя обезсърчава човека. Когато ви овладее, като че ли нещо изтича от вас. Страшно е, ако ви споходи на младини. Злокобно е, ако ви споходи по-късно. Уви, когато кръвта кипи, когато косите са черни, когато главата е изправена над тялото, както пламъкът над факлата, когато свитъкът на съдбата е почти неразвит, когато сърцето, преливащо от примамлива обич, може да накара и друго сърце да бие заедно с него, когато имате пред себе си време да поправите сторените грешки, когато всички жени, всички усмивки, цялото бъдеще и цялата шир са пред вас, когато жизнените ви сили са накърнени, отчаянието е жестоко, вярно. Но колко по-страшно е то на старини, когато годините се устремяват, все по-бледи, към здрачния час и когато почват да се мяркат звездите на вечната нощ!

Докато стоеше така, потънал в мислите си, в стаята влезе Тусен. Жан Валжан се изправи и я попита:

— Накъде е? Знаете ли?

Тусен се смая и успя само да попита:

— Моля?

Жан Валжан поде:

— Нали ми казахте преди малко, че се бият?

— Ах, да, господине — отвърна Тусен. — Към „Сен-Мери“.

Понякога, без да си даваме сметка, из най-съкровените ни дълбини изплуват несъзнателни подтици. Навярно под влияние на такъв подтик, който сам той едва ли съзнаваше напълно, Жан Валжан се озова след пет минути на улицата.

Той приседна гологлав на крайпътния камък до вратата. Изглежда, че се ослушваше.

Спуснала се беше нощ.

II
Гаврош — враг на светлината

Колко време мина така? Какви бяха приливите и отливите на мрачния му размисъл? Изправи ли се той, или остана повален? Огъна ли се още повече, до счупване? Можа ли да се задържи и да намери някаква твърда опора в съзнанието си? Едва ли би могъл да отговори самият той.

Улицата беше пуста. Неколцина неспокойни граждани, които се прибираха бързешком по домовете си, му хвърлиха бегъл поглед. В опасни минути всеки мисли само за себе си. Фенерджията дойде, както обикновено, да запали фенера, окачен точно пред вратата на №7, и се отдалечи. Ако някой наблюдаваше Жан Валжан в мрака, едва ли би го сметнал за жив човек. Той седеше на камъка пред вратата си, неподвижен като вледенен призрак. Отчаянието смразява. Чуваше се тревожен камбанен звън и далечен гневен ропот. Над безредните удари на камбаната и шума на метежа часовникът на „Сен-Пол“ изби тържествено и отмерено единадесет часа. Тревожният сигнал изхожда от човека, часът идва от Бога. Звънът на часовника не направи никакво впечатление на Жан Валжан. Той не помръдна. Но приблизително по същото време откъм халите долетя пушечен залп, последван от втори, още по-оглушителен. Вероятно нападението на барикадата на улица Шанврьори, което, както видяхме, беше отблъснато от Мариус. При втория залп, който проехтя още по-яростно в стъписалата се нощ, Жан Валжан трепна. Той се изправи и се обърна натам, откъдето идваше гърмът. После отново се отпусна на камъка, скръсти ръце и бавно наведе глава.

Продължи мрачния диалог сам със себе си.

Внезапно вдигна очи, някой вървеше по улицата, той чу стъпки край себе си. Огледа се и при светлината на фенера съгледа по улицата, която извежда към сградата на Архива, бледо, лъчезарно момчешко лице.

Гаврош беше дошъл на улица Ом-Арме.

Той гледаше нагоре и като че ли търсеше нещо. Безспорно виждаше Жан Валжан, но не му обръщаше никакво внимание.

След като погледа известно време нагоре, Гаврош започна да гледа по-надолу. Той се повдигаше на пръсти и опипваше вратите и прозорците на партерните етажи. Всички бяха затворени, залостени и заключени с катинари. След като се увери, че пет-шест къщи се бяха барикадирали по този начин, момченцето повдигна рамене и се произнесе по въпроса:

— Дявол да го вземе!

После пак загледа нагоре.

Жан Валжан, който миг по-рано, в състоянието, в което се намираше, не би заговорил, нито дори отговорил на когото и да било, се почувствува неудържимо изкушен да каже нещо на това дете.

— Какво искаш, момченце?

— Искам да ям! — отвърна открито Гаврош и добави: — Баба ви е момченце!

Жан Валжан бръкна в джоба си и извади една петфранкова монета.

Но Гаврош, който спадаше към породата на стърчиопашките и бързо скачаше от едно на друго, се наведе и взе един камък. Той беше съгледал фенера.

— Я гледай, при вас още свети. Не опазвате правилата, приятели. Това е безредие. Чакай да го счупим!

Той замери с камъка фенера, чието стъкло се разби с такъв трясък, че буржоата, сгушени зад спуснатите завеси в отсрещната къща, извикаха:

— Настана деветдесет и трета!

Фенерът се заклати силно и угасна. Улицата внезапно потъна в мрак.

— Ха така, бабо уличке, сложи си нощната шапчица! — каза Гаврош.

После се обърна към Жан Валжан:

— Как наричате онзи огромен паметник в дъното на улицата? Държавния архив, нали? Ех, че барикада става, ако се измъкнат тия дебели животни, колоните му!

Жан Валжан се приближи до Гаврош.

— Бедното дете! — каза той полугласно, като че сам на себе си. — То е гладно.

И пъхна в ръката му петфранковата монета.

Гаврош повдигна носле, учуден от големината на това обемисто петаче. Погледна го в мрака и блясъкът му го заслепи. Досега само беше чувал за петфранковите монети и тяхната слава му беше приятна. Очарован беше, че му се удаде случай да види подобно чудо отблизо.

— Чакай да погледам тигъра! — каза той.

Детето й се полюбува известно време, изпаднало във възторг. После се обърна към Жан Валжан, подаде му монетата и му каза величествено:

— Гражданино, предпочитам да си троша фенерите. Вземете си тоя див звяр. Не се подкупвам. Това тука има пет нокътя, но ще ме одере, когато си види ушите!

— Имаш ли майка? — запита Жан Валжан.

— Имам естествено, не съм като вас — отвърна Гаврош.

— Вземи тогава тия пари за майка си — каза Жан Валжан.

Тези думи развълнуваха Гаврош. Впрочем той беше забелязал, че заговорилият го мъж нямаше шапка и това му вдъхна доверие.

— Наистина ли не ми ги давате, за да не чупя вече фенери?

— Чупи каквото искаш.

— Вие сте славен човек — каза Гаврош.

И той пъхна петфранковата монета в един от джобовете си. Доверието му порасна и Гаврош запита:

— На тази ли улица живеете?

— Да, защо?

— Бихте ли могли да ми покажете №7?

— Защо ти е притрябвал №7?

Детето замълча, опасявайки се, че е казало повече, отколкото е трябвало. То завря енергично ноктите в косите си и се ограничи да отговори:

— А, ето къде било.

Внезапна мисъл прекоси ума на Жан Валжан. Тревогата понякога придава изключителна прозорливост. Той каза на детето:

— Да не би ти да ми носиш писмото, което очаквам?

— На вас ли? — учуди се Гаврош. — Та вие не сте жена.

— Нали писмото е за госпожица Козет?

— Козет ли? — измърмори Гаврош. — Май че такова някакво чудато име беше.

— Точно така, аз трябва да й предам писмото. Дай ми го.

— В такъв случай навярно знаете, че са ме изпратили от барикадата.

— Естествено.

Гаврош пъхна ръка в другия си джоб и измъкна сгънат на четири лист.

После отдаде чест по военному.

— Почит към депешата — заяви той. — Тя идва от временното правителство.

— Дай я тук — каза Жан Валжан.

Гаврош държеше листа високо над главата си.

— Не си въобразявайте, че това е някакво сладникаво любовно писмо. То е за жена, но е предназначено за народа. Ние се бием, но уважаваме нежния пол. Не сме като паркетните лъвове от висшето общество, които изпращат любовни записчици на глупачките.

— Дай ми го.

— Всъщност вие действително изглеждате почтен човек — продължи Гаврош.

— Дай го по-бързо.

— Дръжте.

И той предаде листчето на Жан Валжан.

— И побързайте, господин Такова, защото госпожица Таковет чака.

Гаврош беше особено доволен от изфабрикуваното име.

Жан Валжан поде:

— На „Сен-Мери“ ли трябва да се занесе отговорът?

— Там ще се натъкнете на такова чудо, че ум ще ви зайде — извика Гаврош. — Това писмо е пратено от барикадата на улица Шанврьори, където се връщам сега. Сбогом, гражданино!

С тези думи Гаврош си отиде или по-право казано, хвръкна към мястото, откъдето беше излитнал като птиче. Той потъна отново в мрака и просто го проби, бърз като шрапнел. Уличката Ом-Арме пак притихна и опустя. Само след миг необикновеното дете, което беше сякаш сянка и видение, се шмугна между тъмните редици къщи и се загуби, както димът изчезва в нощта. Можеше да се помисли, че се е пръснало и разсяло, ала няколко минути след като се скри от погледите, шумно счупеното стъкло и великолепното сгромолясваме на един фенер върху паважа не стреснаха наново възмутените буржоа. Гаврош минаваше по улица Шом.

III
Докато Козет и Тусен спят

Жан Валжан се прибра в къщи с писмото на Мариус.

Той се качи пипнешком по стълбата, доволен от тъмнината, подобно на бухал, уловил в нокти плячката си, отвори и затвори безшумно вратата, ослуша се внимателно, установи, че Козет и Тусен, както изглежда, спят, и изхаби три-четири клечки, преди да светне, толкова силно трепереше ръката му. Това, което беше направил преди малко, напомняше кражба. Най-сетне успя да запали свещта, облегна се на масата, разгъна листа и зачете.

При силни вълнения човек не чете, а просто се нахвърля върху листа, който държи в ръце, сграбчва го като жертва, смачква го, забива гневни или ликуващи нокти в него. Спуска се към края, скача отново на началото; вниманието, му е трескаво, то разбира общия смисъл, приблизителното съдържание, най-главното. Схваща само една мисъл, останалото изчезва. Жан Валжан видя само тези думи в писмото на Мариус до Козет:

„… Умирам. Когато четеш тия редове, душата ми ще витае край тебе.“

Вперил поглед в тези редове, Жан Валжан бе обзет от лудо тържество. Той остана за миг едва ли не смазан от рязката смяна на чувства, която беше настъпила в него, и загледа писмото на Мариус, пиян от изненада. Пред очите му се разкриваше чудна възможност — смъртта на ненавистното същество.

Душата му нададе неистов възторжен вик. И тъй, край. Развръзката идваше много по-бързо, отколкото той можеше да се надява. Човекът, който се бе изпречил на пътя му, изчезваше. Той си отиваше сам, доброволно, без принуда. Без Жан Валжан да е сторил каквото и да е, без да е взел каквото и да било участие, „този мъж“ щеше да умре. Може би дори беше вече мъртъв. Тук той трескаво пресметна набързо. Не, не е още умрял. Писмото очевидно е било писано с оглед да бъде прочетено от Козет на следната утрин. А след двата залпа, които бяха отекнали между единадесет часа и полунощ, не е имало нищо. Барикадата навярно няма да бъде атакувана сериозно преди зазоряване. Но тъй или иначе, щом „този мъж“ се е замесил в подобна война, той е обречен на смърт. Попаднал е в зъбчатите колела на машината. Жан Валжан се почувствува освободен. И така, той отново щеше да остане сам с Козет, край на съперничеството, бъдещето щеше да продължи както досега. Достатъчно бе да задържи писмото у себе си. Козет никога нямаше да узнае какво е станало с „този човек“.

„Трябва да оставя нещата да се развиват сами. Този мъж няма да може да убегне от смъртта. Дори ако още не е мъртъв, той безспорно ще умре. Какво щастие!“

След като премисли всичко това, Жан Валжан помръкна.

После слезе и събуди портиера.

Около един час след това Жан Валжан излезе, облечен в пълна униформа на национален гвардеец. Портиерът лесно намери у съседите липсващите части. Той носеше на рамо пълна пушка и патрондаш с куршуми. Отправи се към халите.

IV
Престараването на Гаврош

Междувременно Гаврош изживя едно приключение.

След като обстреля добросъвестно с камъни фенера на улица Шом, той тръгна по улица Вией-Одриет и понеже по нея нямаше жива душа, реши, че обстоятелствата са много благоприятни да изпее всички песни, които знаеше. Вместо да забави ход при пеенето, той го ускоряваше. Хлапакът започна да сее край заспалите или сплашени къщи следните огненосни куплети:

Злослови птичката във храсталака

и казва, че от вчера Атала

със непознат руснак на път била.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Бърбориш, друже Пиеро, във мрака,

че тайно ме повикала Мила,

защото в къщи счупила стъкла.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

При мене не едничка се нахака,

отровата им лесно би могла

да впримчи господина Орфила.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла,

Обичам любовта, обичам всяка

Агнес, Ирен, която пожела

във огъня да пърха със крила.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Когато още е зелен хлапака,

ако се случи да съзре Зейла,

ще се захласне в нейната пола.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Любов, когато, блеснала в листака,

обкичваш с рози женските чела,

срамувам се за своите дела.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

А Жана пък обича да протака

стоенето си пред огледала;

сърцето ми е нейно, за беля.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Когато духне през нощта южняка,

показвам на звездите аз Стела

и после казвам тихичко: ела.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Докато пееше, Гаврош жестикулираше колкото може. Жестът е опорна точка на припева. Лицето му — неизчерпаема съкровищница от гримаси — се гърчеше по-капризно от дупката на разкъсан чаршаф, проснат на силен вятър. За нещастие, понеже беше сам и понеже беше тъмно, никой не можеше да го види и действително не го видя. Така пропадат подобни шедьоври на изкуството.

Внезапно той се спря и заяви:

— Край на романса!

Котешките му очи бяха успели да различат под свода на една пътна врата това, което в живописта се нарича „композиция“ — живо същество и предмет. Предметът беше ръчна количка, а живото същество — въглищар от Оверн, заспал в нея.

Ръчките на количката бяха подпрени на паважа, а главата на въглищаря беше опряна на предната дъска на количката. Беше сгушил тяло върху тази наклонена плоскост, а краката му опираха земята.

Гаврош с житейската си опитност разбра, че пред него лежи пияница.

Навярно някой уличен продавач, здравата пийнал и здравата заспал.

„Ето за какво служат летните нощи — помисли си Гаврош. — Този чичо спи в количката си. Вземаш количката за републиката и оставяш пияницата на монархията.“

Защото в главата му проблесна следната мисъл: „Количката ще подхожда отлично на нашата барикада.“

Въглищарят хъркаше.

Гаврош измъкна леко количката назад, издърпа собственика й напред, тоест изтегли го за краката, и само след една минута въглищарят лежеше невъзмутимо върху паважа.

Количката беше свободна.

Свикнал да се справя с всевъзможни внезапно възникнали затруднения, Гаврош винаги носеше цялото си имущество със себе си. Той бръкна в един от джобовете си, измъкна парче хартия и крайче червен молив, задигнат от някой дърводелец.

След това написа:

„Френска република.

Количката получена“.

И се подписа: „Гаврош“.

След като направи това, той пъхна бележката в джоба на кадифената жилетка на упорито хъркащия въглищар, улови ръчките и търти да бяга в посока към халите, тикайки пред себе си количката, която трополеше победоносно.

Това беше опасно. При Кралската печатница имаше полицейски пост. Гаврош го беше забравил. Постът беше зает от национални гвардейци от предградията. Отрядът се беше разшавал неспокойно, от походните легла се надигаха глави. Два фенера, счупени един след друг, изпятата с пълно гърло песничка, това беше премного за тия страхливи улици, на които им се приспива при залез-слънце и които загасяват тъй рано свещите си. Цял час вече момченцето вдигаше врява в тихия квартал подобно на бръмнала в бутилка муха. Сержантът на националната гвардия от предградията се ослушваше. Той беше благоразумен човек.

Бясното трополене на количката преля чашата на търпеливото изчакване и накара сержанта да се реши да изпрати разузнавачи.

— Навярно са цяла банда! Да вървим внимателно! — препоръча той.

Явно беше, че хидрата на анархията беше излязла от леговището си и вилнееше из квартала.

Сержантът се осмели да излезе с тихи стъпки вън от поста.

Изведнъж Гаврош, както си тикаше количката, точно на ъгъла на улица Вией-Одриет, се сблъска лице с лице с една униформа, войнишко таке, перо и пушка.

За втори път той се закова на място.

— Я виж ти, той бил тук! Добър ден, обществен порядък!

Удивлението на Гаврош винаги биваше краткотрайно и се разсейваше мигом.

— Къде отиваш, обеснико? — викна сержантът.

— Гражданино — отвърна Гаврош, — аз още не съм ви казал буржоа, защо ме оскърбявате?

— Къде си се запътил, хубостнико?

— Господине, може би вчера сте били умен човек, но днес очевидно не може да се каже същото.

— Питам те къде отиваш, проклетнико?

— Вие разговаряте много мило — отвърна Гаврош. — Действително човек мъчно би ви дал възрастта. На ваше място бих си продал косата по сто франка косъма. Така ще получите петстотин франка.

— Къде отиваш? Къде отиваш? Къде отиваш, разбойнико?

— У-у, какви грозни думи! Когато ви дадат следния път да бозаете, ще трябва да ви избършат хубавичко устата.

Сержантът му препречи път с щика си.

— Ще ми кажеш ли най-сетне къде отиваш, мизернико?

— Господин генерал — каза Гаврош, — отивам да извикам доктора за жена ми, която ще ражда.

— На оръжие! — кресна сержантът.

Да се спасиш посредством това, което те е погубило, е най-тънкото постижение на силните личности. Гаврош прецени с поглед положението. Количката му беше навлякла тази беда, количката трябваше да му помогне.

Тъкмо когато сержантът се канеше да се нахвърли върху Гаврош, количката, превърната в снаряд и запратена с все сили, се изтърколи яростно върху него, блъсна го право в корема и сержантът падна възнак в канавката, докато пушката му изгърмя във въздуха.

При вика на сержанта всички от поста се спуснаха в безпорядък. Изстрелът предизвика обща стрелба наслуки, после напълниха отново оръжията и пак гръмнаха.

Тази стрелба напосоки продължи цял четвърт час и унищожи няколко стъкла на прозорци.

Междувременно Гаврош, който се беше спуснал стремглаво назад, се спря пет-шест улици по-далеч и седна задъхан върху крайпътния камък на ъгъла на Анфан-Рух.

Ослуша се.

Като си пое дъх за миг, той се обърна натам, откъдето долиташе ожесточена стрелба, вдигна лявата ръка до носа си, разпери пръсти и чумоса три пъти пукотевицата, като в същото време се удряше по тила с дясната — безспорно много изразителен жест, в който парижките гамени влагат цялата френска ирония, и явно жизнеспособен, щом е проживял повече от половин век.

Веселото му настроение внезапно бе помрачено от една тъжна мисъл.

„Да — каза си той, — аз се превивам от смях, хиля се, ще се пръсна от радост, аз се обърках и сега трябва да направя завой. Дано само стигна навреме на барикадата!“

И той пак се спусна напред.

„Докъде бях стигнал!“ — сети се той, тичайки.

И пак започна да пее песничката си, шмугвайки се бързо в уличките, а куплетите постепенно замираха в тъмнината:

Бастилии остават за бедняка

и аз насочвам своята стрела

към тоя ред, създал безброй тегла.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Игра на кегли почва — дайте знака!

Ще рухнат, сякаш блъснати с метла,

пионки стари с тромави тела.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Народе, сривай с патерица яка

двореца, гдето в пухени легла

и в лукс лежи монархията зла.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Във Лувър ние влязохме с атака

и Шарл Десети тъй се олюля,

че рухна — сякаш срината скала.

        Красивите моми какво ги чака,

                ла-ла.

Вдигането на крак на полицейския пост не остана безрезултатно. Количката беше заловена, пияницата — арестуван. Количката беше задържана временно, а пияницата се отърва с леко наказание от военния съд като съучастник. Тогавашното министерство на вътрешните работи прояви по този повод своето неуморно усърдие в задачата си по охрана на обществото.

Приключението на Гаврош, което се запази в преданията на квартала Тампл, е един от най-страшните спомени на старите буржоа от Маре, запечатан в паметта им под следното име: „Нощното нападение на поста при Кралската печатница.“

Пета част
Жан Валжан

Книга първа
Война между четири стени

I
Харибда от предградието Сент-Антоан и Сцила от предградието Тампл

Двете най-паметни барикади, които би могъл да упомене наблюдателят на обществените недъзи, не спадат към периода, през който се развива действието на тази книга. Тези две барикади, всяка посвоему символ на страшна епоха, изникнаха из земята по време на съдбоносното въстание през юни 1848 година — най-величествената улична война, която познава историята.

Случва се понякога многочислената отчаяна паплач да се разбунтува срещу самите принципи, срещу свободата, равенството и братството, срещу всеобщото гласоподаване, срещу общонародното правителство, подтикната от неизбродимите си страдания, обезсърчение, нищета, болести, несрети, невежество, отровни изпарения, тъмнина и в такива случаи простолюдието започва сражение с народа.

Дрипльовците се опълчват против общото право. Охлокрацията въстава против демоса.

Зловещи дни, защото дори в това изстъпление се корени известна частица право, този дуел е до известна степен самоубийство. И тези думи, съзнателно оскърбителни — дрипльовци, паплач, охлокрация, сган, — доказват, уви, по-скоро вината на тия, които властвуват, отколкото вината на тия, които страдат, по-скоро вината на привилегированите, отколкото на отвергнатите.

Що се отнася до нас, ние никога не произнасяме тия думи без болка и почит, защото, когато философията се задълбава в явленията, на които те съответствуват, тя винаги намира покрай низостите много величие. Атина беше охлокрация. Дрипльовците създадоха Холандия. Паплачта неведнъж спаси Рим, а последователите на Христос спадаха към сганта.

Няма мислител, който да не се е възторгвал от великолепните прояви на обществените низини.

За тази именно паплач, за всички тия бедняци, скитници и окаяници, из чиито среди са излезли апостолите и мъчениците, е мислил навярно свети Йероним, когато е произнасял загадъчните думи: „Fex urbis, lex orbis.“[1]

Изстъпленията на тази тълпа, която страда и чието тяло кърви, бунтовете й срещу животворните за самата нея принципи, посегателствата й срещу правото представляват народни преврати, които трябва да бъдат обуздани. Честният човек е длъжен да отдава силите си на тази борба и той се сражава със сганта в името на любовта си към нея. Но колко оправдан му се струва нейният гняв, макар че се противопоставя! С каква почит се бори с нея! Необикновено положение, при което човек е странно озадачен, изпълнявайки дълга си, и се въздържа да направи нещо повече. Съпротивява се срещу сганта, това е необходимо, но макар че съвестта му е чиста, той е печален и сърцето му се свива, докато изпълнява дълга си.

Юни 1848 година бе, нека побързаме да поясним, съвсем своеобразно явление, което философията на историята не би могла да причисли към нито една категория. Всичко, което казахме дотук, не е в сила, когато става дума за този необикновен метеж, в който се долавя свещената тревога на труда, изявяващ своите права. Той трябваше да се потуши, така повеляваше дългът, защото беше насочен против републиката. Но какво представляваше всъщност юни 1848 година? Бунт на народа срещу самия него.

Всяко отклонение е позволено, стига само да не се забравя предметът на разказа. Нека читателят ни разреши впрочем да спрем вниманието му върху тези две единствени по рода си барикади, за които споменахме, защото те характеризират това въстание.

Едната препречваше входа към предградието Сент-Антоан, другата бранеше достъпа към предградието Тампл. Хората, пред които се възправиха под ослепителното юнско небе тези два страхотни шедьовъра на гражданската война, едва ли някога ще ги забравят.

Барикадата при Сент-Антоан беше с чудовищни размери — висока като триетажен дом и широка седемстотин стъпки. Тя преграждаше от единия до другия ъгъл широкия излаз на предградието, тоест цели три улици. Вкопана в земята, неравномерно широка, назъбена, начупена, увенчана с огромен процеп, подпряна с възвишения, които напомняха бастиони, образуваща на места остри полуострови, мощно облегната на първите къщи на предградието, издадени напред като носове в океана, тя стърчеше подобна на насип, построен от циклопи, в дъното на страшния площад, който бе свидетел на 14 юли. Деветнадесет барикади се редуваха една след друга в улиците зад тази барикада-майка. Само при вида й се чувствуваше безкрайно голямото отчаяние, обхванало квартала; отчаяние, стигнало до крайния предел, когато страданието жадува да прерасне в бедствие. От какво беше изградена барикадата? От порутините на три шестетажни къщи, съборени за тази цел, твърдяха едни. От чудотворния народен гняв, слят в едно — уверяваха други. Тя имаше жалкия изглед, присъщ на всеки градеж на ненавистта: развалина. Бихте могли да попитате: „Кой е построил това?“ Но бихте могли да попитате също: „Кой е разрушил това?“ Тя беше израз на находчивостта на народния кипеж. Гледай ти! Тук врата, там решетка, капак, рамка, счупен котлон, пробита тенджера! Давайте всичко, струпвайте всичко! Тикайте, търкаляйте, копайте, разбивайте, обръщайте с главата надолу, рушете! Тук си бяха подали братски ръка павето, камъкът, гредата, железният прът, парцалът, счупеното стъкло, издъненият сламен стол, кочанът зелка, дрипата, пачаврата, проклятието. Величествен и жалък строеж. Хаос, подражаващ на преизподня. Огромното рамо до рамо с безкрайно малкото. Част от изкъртена стена и парче от счупена паничка. Застрашително побратимяване на всички видове отломки. Сизиф бе запратил върху барикадата своята скала, а Йов — строшената си стомна. С една дума, зловеща гледка. Акропол на босяците. Обърнати каруци стърчаха над насипа. Напреко бе просната огромна кола с ритли, с щръкнала към небето ос, като белег от зараснала рана върху тази разнолика фасада. Един омнибус, набучен весело най-отгоре, като че ли архитектите на това дивашко съоръжение бяха пожелали да прибавят към цялата тази ужасия нотка на хлапашка закачливост, очакваше да впрегнат в стърчащия му ок бог знае какви въздушни коне. Тази огромна грамада, нанос на метежа, извикваше представата за планината Осса, набучена върху Пелион[2] по време на различните революции: 93 върху 89, 9 термидор върху 10 август, 18 брюмер върху 21 януари, вандемиер върху прериал, 1848 върху 1830. Мястото си струваше труда и тази барикада беше достойна да стърчи там, където вече не се виждаше Бастилията. Ако океанът можеше да изгражда диги, сигурно би ги строил такива. Безформената грамада носеше отпечатъка на яростните вълни. Какви вълни? Тълпата. Като че пред очите се издигаше вкамененият бунтовен ропот. Като че над барикадата бръмчаха като над кошер огромните тъмни пчели на насилствения прогрес. Джунгла? Вакханалия? Крепост? Шеметът я бе сякаш съградил с няколко размаха на крилете си. Този редут вонеше като клоака и беше величав като Олимп. В отчаяно и безразборно нахвърляните предмети личаха греди от покриви, стени на мансарди с книжните им тапети, рамки на прозорци заедно със стъклата, забучени сред порутините в очакване на оръдейния залп, изкъртени комини, шкафове, маси, пейки, невъобразим хаос, сред който се търкаляха и хиляди жалки вещи, защото и просякът бе дал своя принос. Грамада, носеща печата на ярост и безсилие. Като че ли народът беше струпал тук всички свои отпадъци — дървени, железни, бронзови, каменни, и предградието Сент-Антоан ги беше изринало дотук с огромната си метла, изграждайки от нищетата си барикада. Каменни блокове, напомнящи дръвници, разкъсани вериги, скели с подставки, подобни на бесилки, положени напреко колела, подаващи се из развалините — тази крепост на анархията възкресяваше мрачния спомен за някогашните изтезания, изтърпени от народа. Барикадата на Сент-Антоан превръщаше всичко в оръжие. Оттук се хвърляше всичко, което гражданската война може да запрати по главата на обществото. Това не бе сражение, а изстъпление. Карабините, отбраняващи този редут, сред които се виждаха и шишанета, изстрелваха късчета фаянс, ашици, копчета, дори колелца на нощни масички, опасни снаряди, понеже бяха от мед. Барикадата беше обезумяла. Тя огласяше небосвода с нечувани крясъци. От време на време, желаейки да предизвика войската, тя показваше за миг бурните си защитници и се увенчаваше с гора от разгорещени глави. Барикадата кипеше, ежеше бодливия си гребен от пушки, саби, тояги, секири, пики и щикове. Над нея плющеше огромно червено знаме, звучаха заповеди, бойни песни, биене на барабани, женски хълцания и злокобният смях на умиращите от глад. Беше необятна, жизнена и от плещите й, като от гърба на наелектризирано животно, изскачаха мълниеносни искри. Революционният дух обвиваше като облак този връх, където гърмеше гласът на народа, подобен на Глас Божи. Исполинската грамада от порутини излъчваше необикновено величие. Тя бе едновременно куп отпадъци и Синая.

Както вече казахме, тя воюваше в името на революцията. Срещу какво? Срещу революцията. Тази барикада, рожба на случайността, на безпорядъка, на объркването, на недоразумението, на неведението се изправяше срещу учредителното събрание, срещу върховната власт на народа, срещу всеобщото гласоподаване, срещу нацията и републиката. „Карманьолата“ предизвикваше на двубой „Марсилезата“.

Безразсъдно, но героично предизвикателство, защото старото предградие е действително герой.

Предградието и неговият редут се подкрепяха взаимно. Предградието се опираше на редута, а редутът, от своя страна — на предградието. Обширната барикада се беше проснала като стръмен скалист бряг, в който се разбиваше стратегията на прославилите се в Африка генерали. Нейните пещери, израстъци, брадавици, гърбици се хилеха и кривяха под дима. Картечните залпове се забиваха в безформената й гръд, снарядите потъваха, изчезваха, стопяваха се. Снарядите само я надупчваха. Имаше ли смисъл да се обстрелва хаосът? И полковете, свикнали с най-суровите зрелища на войната, гледаха тревожно този редут-звяр, настръхнал като глиган, огромен като планина.

На четвърт левга оттук, ако някой се осмелеше да надникне иззад издадената напред витрина на магазин „Далман“, на ъгъла на улица Тампл, която пресича булеварда близо до Шато-д’О, можеше да види в далечината, отвъд канала, в дъното на уличката, която се изкачва по склоновете на Белвил, една странна стена, достигаща до втория етаж на съседните фасади, нещо като съединителна чертичка между сградите отдясно и отляво на уличката, като че ли самата тя беше огънала най-високата си стена, за да се затвори внезапно. Тази стена беше изградена от павета. Тя беше права, гладка, студена, отвесна, изравнена с екер, изтеглена по канап, зидана с отвес. Липсваше цимент, естествено, но това съвсем не нарушаваше архитектурната й устойчивост, също както при някои римски стени. Широчината й можеше да се отгатне по височината. Горният й корниз беше математически успореден на цокъла й. По сивата й фасада тук-таме личаха почти незабележими бойници, напомнящи черни нишки. Тези бойници бяха разположени на равни разстояния една от друга. Улицата беше безлюдна, докъдето поглед стигаше. Всички врати и прозорци бяха затворени. В дъното стърчеше този яз, който превръщаше улицата в сляпа. Неподвижно застинала, спокойна стена. Не се виждаше никой, не се чуваше нищо. Нито вик, нито шумолене, нито дихание. Гробница.

Ослепителното юнско слънце заливаше със светлина това ужасно укрепление.

То беше барикадата на предградието Тампл.

Дори и най-неустрашимите неволно се замисляха, щом стигнеха до това място и забележеха тайнствения призрак. Съоръжението беше изградено съвсем точно, по мярка, плътно прилепнало, изравнено, правилно, симетрично и зловещо. В него личеше пъклено умение. Изглеждаше, че творецът му беше математик или дух. Гледайки го, човек, без да иска, снишаваше глас.

Ако някой войник, офицер или представител на властта се осмелеше сегиз-тогиз да прекоси безлюдното платно на улицата, чуваше се остро и тънко изсвистяване и минувачът падаше ранен или убит, а ако оцелееше, в затворения капак, между камъните на зидовете или в мазилката се забиваше куршум. А понякога и снаряд. Защото защитниците на барикадата си бяха измайсторили две малки топчета с чугунени кюнци, запушени в единия край с кълчища и огнеупорна пръст. Барутът не отиваше на вятъра. Почти всеки изстрел попадаше в целта. Няколко трупа лежаха на паважа сред локви кръв. Спомням си, че една пеперудка летеше насам-натам по уличката. Лятото не се предава така лесно.

Под сводовете на вратите, в съседство с барикадата, лежаха купища ранени.

Човек се чувствуваше прицел на невидим стрелец, цялата улица беше взета на мерник.

Струпани зад свода, образуван при входа на предградието Тампл от високия мост над канала, войниците от челната колона се взираха мрачни и сериозни в зловещия редут, който сееше смърт, неподвижен и бездушен. Неколцина измежду тях пропълзяваха по корем до средата на извития в дъга мост, криейки грижливо каските си.

Доблестният полковник Монтенар се възхищаваше изтръпнал от барикадата.

— Колко равно е изградена! — казваше той на един депутат. — Нито едно паве не се издава по-напред от другите. Като че ли е излята от порцелан.

В същия миг един куршум проби кръста върху гърдите му и той се строполи на земята.

— Мерзавци! — казваха някои. — Защо не се покажат? Нека ги видим! Не смеят! Крият се в миша дупка!

Барикадата при предградието Тампл, отбранявана от осемдесет души и нападана от десет хиляди, удържа три дни. На четвъртия редовната войска постъпи както при Заача и Константин: влязоха в къщите, минаха по покривите и превзеха барикадата. Нито един от осемдесетте дори не помисли да бяга. Избиха всички вътре с изключение на водача им, Бартелми, за когото след малко ще стане дума.

Барикадата на Сент-Антоан беше буря с гръмотевици, барикадата на Тампл беше гробно безмълвие. Разликата между тези два редута бе също така чувствителна, както разликата между страшното и злокобното: единият — зинала паст, другият — маска.

Ако допуснем, че исполинското и непонятно юнско въстание беше съставено от гняв и загадка, зад първата барикада се таеше дракон, а зад втората — сфинкс.

Тези две укрепления бяха построени от двама мъже: Курне и Бартелми. Курне беше издигнал барикадата на Сент-Антоан. Бартелми — барикадата на Тампл. Всяка от тях въплътяваше своя творец.

Курне беше снажен човек с широки рамене, с червендалесто лице, тежък юмрук, безстрашно сърце, честна душа, със страшен, но открит поглед. Смел, енергичен, избухлив, буен, извънредно сърдечен като човек, извънредно опасен като боец. Във войната, сражението, схватката той се чувствуваше като риба във вода; те го изпълваха с жизнерадост. На времето бе морски офицер и стойката и гласът му издаваха, че идва от океана, че е рожба на бурята. Той донасяше със себе си в боя урагана, Курне беше сроден с Дантон, само че не беше гениален като него, както Дантон беше сроден с Херкулес, само че нямаше божествен произход.

Слаб, хилав, блед, мълчалив, Бартелми беше гамен с трагична участ — някакъв полицай го зашлеви, той го причака, издебна го, уби го и на седемнадесет години се озова в каторгата. Излезе от нея и построи барикада.

По-късно — съдбоносна случайност, — като изгнаници и двамата в Лондон, Бартелми уби Курне. Злокобен двубой. Малко след това, заплетен в някакво тайнствено престъпление, свързано с любовна история, в едно от тия злополучни произшествия, в които френското правосъдие намира смекчаващи вината обстоятелства, а британското вижда само смъртно наказание, Бартелми бе обесен. Нашият обществен строй е толкова безпросветен, че благодарение на материалната оскъдица, благодарение на нравствената непросветеност този нещастник, който несъмнено притежаваше зрял, а може би и изключителен ум, започна с каторга във Франция и свърши с бесилка в Англия. Във всички случаи той развяваше само едно знаме: черното.

II
Какво можеш да правиш в бездната, освен да разговаряш?

Шестнадесет години са не малък срок за подмолната подготовка на едно въстание и юни 1848 имаше много повече опит в това отношение, отколкото юни 1832 година. Затова барикадата на улица Шанврьори беше само нищожна наченка, малък зародиш в сравнение с двете барикади-исполинки, чиито силуети нахвърлихме набързо. Но за своето време и тя беше страшна.

Въстаниците, под зоркия поглед на Анжолрас — защото Мариус вече не обръщаше внимание на нищо, — употребиха полезно нощта. Те не само възстановиха, но и разшириха барикадата. Повдигнаха я с две стъпки. Побитите в паветата железни пръти напомняха насочени копия. Донесените откъде ли не и хвърлени отгоре отломки й придаваха още по-наежен изглед отвън. Редутът умело беше преобразен в непроходим храст отвън и стена отвътре.

Възстановиха стълбата от павета, която позволяваше да се качват по барикадата както по крепостна стена.

Подредиха всичко: опразниха долната зала, превърнаха кухнята в амбулатория, превързаха всички ранени, събраха пръснатия по земята и по масите барут, изляха куршуми, приготвиха патрони, накъсаха карпия, раздадоха търкалящите се по земята оръжия, почистиха вътрешността на редута, прибраха отпадъците, изнесоха труповете.

Струпаха ги в улица Мондетур, която все още беше в ръцете им. Паважът на това място дълго време след това червенееше. Между мъртъвците лежаха и четирима национални гвардейци от предградията. Анжолрас заповяда да съблекат униформите им и да ги оставят настрана.

След това той посъветва бойците да поспят два часа. Всяка препоръка на Анжолрас беше заповед. Само трима-четирима обаче я последваха. Фьоий употреби тези два часа, за да издълбае върху стената срещу кръчмата следния надпис: „ДА ЖИВЕЯТ НАРОДИТЕ!“.

Тези три думи, издълбани с пирон в камъка, все още можеха да се прочетат върху стената през 1848 година.

Трите жени се възползуваха от нощния отдих, за да изчезнат окончателно. Въстаниците дишаха по-свободно.

Жените успяха да се приютят в една съседна къща.

Повечето ранени искаха и бяха в състояние да се сражават още. Върху постелята от слама и дюшеци в превърнатата в амбулатория кухня лежаха петима тежко ранени мъже, между които и двама градски гвардейци. Тях ги превързаха първи.

В долното помещение останаха само дядо Мабьоф под черния си саван и привързания към стълба Жавер.

— Това е залата на мъртъвците — каза Анжолрас.

В дъното на слабо осветената зала, понеже смъртният одър беше зад стълба, правият Жавер и легналият Мабьоф очертаваха неясно своего рода огромен кръст.

Окът на омнибуса, макар и пречупен от пушечния залп, все още се подаваше достатъчно над барикадата, за да може да се закачи на върха му знаме.

Анжолрас, който като истински водач винаги превръщаше в дело думите си, привърза към дървото надупчената от куршуми и пропита с кръв дреха на убития старец.

Нямаше вече нищо за ядене. Нито хляб, нито месо. През тия шестнадесет часа, откакто бяха тук, петдесетте защитници на барикадата бързо бяха изчерпали скромните запаси на кръчмата. Рано или късно всяка барикада, която още не е паднала, се превръща неизбежно в сала на „Медуза“. Трябваше да се примирят с глада. Бяха ранните часове на суровия спартански 6 юни, когато на барикадата „Сен-Мери“, обграден от въстаници, искащи хляб, Жан отвърна на бойците, викащи „Дайте ни да ядем!“:

— Има ли смисъл? Сега е три часът. В четири ще бъдем мъртви.

Понеже вече нямаше нищо за ядене, Анжолрас забрани пиенето и разпредели ракията поравно.

В избата бяха намерили петнадесетина пълни бутилки, запечатани херметически. Анжолрас и Комбфер ги прегледаха. Когато се качваха нагоре, Комбфер каза:

— Това са старите запаси на дядо Юшлу, който най-напред е бил бакалин.

— Виното навярно си го бива — забеляза Босюе. — Цяло щастие е, че Грантер хърка. Ако беше буден, мъчно щяхме да опазим бутилките.

Въпреки протестите Анжолрас наложи ветото си на петнадесетте бутилки и за да бъде сигурен, че никой няма да ги пипне, обяви ги за неприкосновени и заповяда да ги наредят под масата, върху която беше положен дядо Мабьоф.

Към два часа след полунощ направиха проверка. Бяха все още тридесет и седем души.

Започна да се развиделява. Загасиха факлата, която беше закрепена в гнездото от павета. Вътрешността на барикадата, своеобразно дворче, откъснато от улицата, тънеше в мрак и напомняше в предутринната злокобна дрезгавина палуба на изоставен на вълните кораб. Черните сенки на защитниците сновяха насам-натам из нея. Над това ужасно свърталище на мрак се възвисяваха безмълвни домове със смътно белеещи се комини. Небето беше придобило пленителния, неопределен синкаво-белезникав цвят. По него прелитаха птици с щастливи крясъци. Покривът на високата къща в дъното на барикадата, която гледаше на изток, розовееше. На прозорчето на третия етаж утринният ветрец развяваше сивите коси на убития портиер.

— Много ми е драго, че угасиха факлата — каза Курфейрак на Фьоий. — Дразнеше ме нейната треперлива светлина, примигваща на вятъра като че ли от страх. Светлината на факлите ми прилича на мъдростта на страхливците: тя свети слабо, защото трепери.

Зората разбужда умовете, също както разбужда птиците. Всички почнаха да разговарят.

Жоли видя една котка, катереща се по водосточната тръба, и тази гледка го наведе на философски размишления:

— Какво представлява котката? Поправена грешка. Дядо Господ създал мишката и си казал: „Тю да се не види! Голяма глупост сторих!“ И тогава създал котката. Котката е поправената печатна грешка — мишката. Мишка, след това котка — прегледана и поправена коректура на мирозданието.

Обкръжен от студенти и работници, Комбфер говореше за убитите, за Жан Прувер, за Баорел, за дядо Мабьоф и дори за Кабюк, както и за суровата скръб на Анжолрас. Той казваше:

— Хармодий и Аристогитон, Брут, Хереас, Стефанус, Кромуел, Шарлота Корде, Занд, всички[3] са изпитали известно вълнение, след като са нанесли удара. Нашето сърце е толкова чувствително, човешкият живот е такава велика тайна, че дори при политическото убийство, дори при убийството в името на свободата, ако такова изобщо съществува, угризението, че си посегнал на човек, е по-силно от радостта, че служиш на човешкия род.

Криволиците на разговора са така неведоми, че само минута по-късно, споменавайки за стиховете на Жан Прувер, Комбфер започна да сравнява преводачите на „Георгиките“ — Ро и Курнан, от една страна, Курнан и Делил — от друга, като посочи кои пасажи са преведени от Малфилатр, по-специално чудните стихове за смъртта на Цезар. От Цезар разговорът пак се върна на Брут.

— Убийството на Цезар — заяви Комбфер — е справедливо. Цицерон беше строг към Цезар, и то напълно основателно. Неговата строгост не е злъчна критика. Когато Зоил хули Омир, когато Мевий оскърбява Вергилий, Визе — Молиер, Поп — Шекспир, Фрерон — Волтер, това е проявление на вечния закон на завистта и ненавистта. Гениите са винаги жертва на хули, по тях винаги лаят. Но Зоил е едно, а Цицерон съвсем друго. Цицерон произнася присъда с мисълта си, както Брут произнася присъда с меча си. Колкото до мене, аз порицавам последния вид присъда — присъдата с меча. Но в древността тя беше приета. Престъпвайки Рубикон, раздавайки като свое лично право високите длъжности, които бяха право единствено на народа, оставайки седнал при влизането на сената, Цезар постъпваше, според думите на Евтропий, като цар и дори като тиранин, regia ac poene tyrannica[4]. Той беше велик човек. Толкова по-зле или по-право, толкова по-добре. Поуката е по-убедителна. Неговите двадесет и три рани ме трогват много по-малко, отколкото храчката върху челото на Исус Христос. Цезар е пронизан от сенатори, Христос го замерят слуги. По степента на оскърблението проличава Бог.

Застанал върху купчина павета, по-високо от останалите, Босюе възкликна, вдигайки карабината си:

— О, Кидатеней, о, Мирин, о, Пробалинт, о, прекрасна Еантида! Защо не мога да издекламирам стиховете на Омир като грък от Лаврион или Едаптеон!

III
Развиделява се, но барикадата помръква

Анжолрас беше отишъл на разузнаване. Той излезе по улица Мондетур, плъзгайки се край сградите.

Трябва да кажем, че въстаниците бяха много обнадеждени. Начинът, по който бяха отблъснали нощната атака, ги караше едва ли не да се отнасят предварително с пренебрежение към предстоящата призори атака. Те я очакваха с усмивка. Не се съмняваха нито в правотата на каузата си, нито в успеха си. Разбира се, щяха да им изпратят подкрепления. Те разчитаха на това. С оная лековерна сигурност в победата, която представлява едно от най-ценните качества на френския воин, те разделяха настъпващия ден на три определени фази: в шест часа сутринта „съответно обработеният“ полк щеше да се присъедини към тях, по пладне щеше да въстане цял Париж, а на залез-слънце щеше да избухне революция.

Чуваше се тревожният звън на „Сен-Мери“, който не бе замлъквал нито за минута още от предната вечер. Доказателство, че другата барикада, голямата, барикадата на Жан, още се държеше.

Отделните групички си разменяха шепнешком тези обнадеждаващи слухове — весел и заплашителен шепот, напомнящ войнствено бръмчене на пчелен кошер.

Анжолрас се появи. Той се връщаше от мрачната си самотна разходка из тъмните съседни улички. Послуша за миг радостната глъчка, скръстил ръце. После, свеж и заруменял в изгряващото утро, той каза:

— Цялата армия на Париж е вдигната на крак. Една трета от нея е съсредоточена върху барикадата, която защищавате вие. Без да се смята националната гвардия. Успях да различа каските на пети пехотен полк и значките на шести легион. След един час ще ви нападнат. Колкото до народа, вчера той кипеше, но днес се спотайва. Не можем да очакваме нищо, нито да се надяваме на каквото и да било. Нито на някое предградие, нито на някой полк. Изоставили са ни.

Думите му паднаха сред веселото бръмчене и предизвикаха същото въздействие, което оказват върху рояк пчели първите капки пред надвиснала буря. Всички занемяха. Неизразима тревога обзе за миг барикадата, сякаш смъртта размаха криле.

Това бе кратко мигновение.

Един глас от най-отдалечената група извика на Анжолрас:

— Нека да е така! Да вдигнем барикадата до двадесет стъпки височина и никой да не мърда оттук. Граждани, да се закълнем с клетвата на мъртъвците! Да докажем, че ако народът изоставя републиканците, републиканците не изоставят народа!

Тези думи разпръснаха мъчителния облак на личното безпокойство от съзнанието на всички въстаници. Те бяха посрещнати с възторжено одобрение.

Никога не узнаха името на човека, който ги бе произнесъл. Безименен носител на работническа дреха, непознат и забравен, проходящ герой, великият незнаен воин, който неизбежно се появява при всяка историческа криза, както и при всяко зараждане на ново обществено явление и който казва по неповторим начин решителното слово, а после потъва в мрака, след като за миг, залян от мълниеносен блясък, е изразил волята на народа и Бога.

Това непреклонно решение до такава степен беше овладяло духовете на 6 юни 1832 година, че почти в същия час защитниците на барикадата „Сен-Мери“ нададоха паметния възглас, увековечен в протоколите на съдебното следствие:

— И да дойдат на помощ, и да не дойдат, не е ли все едно? Да умрем тук до последния човек!

Както виждате, макар и отделени физически, двете барикади бяха свързани духовно.

IV
Петима по-малко за сметка на един

След думите на непознатия боец, който произнесе „клетвата на мъртъвците“ и изрази с тази формула общото душевно състояние, всички уста нададоха удовлетворен и страшен възглас, мрачен по смисъл и все пак победоносен:

— Да живее смъртта! Всички тук оставаме!

— Защо всички? — попита Анжолрас.

— Всички! Всички!

— Позицията не е лоша — поде Анжолрас, — барикадата е хубава. Тридесет души са достатъчни. Защо да жертвуваме четиридесет?

Отвърнаха му:

— Защото нито един от нас няма да пожелае да си отиде!

— Граждани! — извика Анжолрас и в гласа му се прокрадваха гневни нотки. — Републиката не разполага с толкова много хора, че да може да ги разходва излишно. Тщеславието е равносилно на разхищение. Ако дългът повелява на някои от вас да си отидат, този дълг трябва да бъде изпълнен, както всеки друг дълг.

Дълбоко принципният Анжолрас се ползуваше сред съмишлениците си с безграничния авторитет, присъщ на непогрешимия. Въпреки това, колкото и голяма сила да притежаваше той, чуха се недоволни възклицания.

Вожд до мозъка на костите си, чувайки недоволния ропот, Анжолрас настоя на думите си. Той поде властно:

— Ако някои се страхуват, че ще останем само тридесет, нека се обадят.

Недоволният ропот се засили.

— Впрочем лесно е да кажеш: „Отивайте си!“ — обади се нечий глас. — Барикадата е обкръжена.

— Но не и откъм халите — заяви Анжолрас. — Улица Мондетур е свободна и по улица Прешьор може да се стигне до пазара Иносан.

— И там — обади се друг глас от тълпата — ще ни уловят. Ще налетим на някой караул от пехотата или от националната гвардия. Ще видят минувач с работническа дреха и каскет. „Откъде идваш? Да не си от барикадата?“ Ще ти погледнат ръцете. Миришеш на барут. Разстрел.

Без да отговори на тези думи, Анжолрас побутна по рамото Комбфер и двамата влязоха в долната зала.

Миг след това те излязоха. Анжолрас издигаше високо четирите униформи, които беше заповядал да оставят настрана. Зад него Комбфер носеше амунициите и каските.

— С тези униформи ще се смесите с войската и ще се изплъзнете. Във всеки случай има дрехи поне за четирима от вас.

И той хвърли върху изкъртената улична настилка четирите униформи.

Слушателите му, обзети от непоколебима решителност, не помръднаха. Тогава заговори Комбфер.

— Хайде — каза той, — трябва да проявите състрадание. Знаете ли за кого става дума? За жените. Кажете, имате ли жени, или не? Имате ли деца, или не? Има ли майки, които люлеят с крак люлката, а около тях се въртят още цял рояк дечица? Нека този от вас, който никога не е виждал кърмеща майчина гръд, вдигне ръка! Искате да ви избият, защо не, съгласен съм с вас, но не искам да чувствувам около себе си призрачните сенки на жени, кършещи ръце. Желаете да умрете, нямам нищо против, но не погубвайте и други. Самоубийството, което след малко ще се извърши тук, е възвишено, но то е проява, която не трябва да взема широки размери. Щом то засегне близките ви, нарича се вече убийство. Помислете си за русите главички, помислете за белите коси. Послушайте, преди малко Анжолрас ми каза, че видял на ъгъла на улица Син на бедняшкия прозорец на петия етаж запалена свещ, а зад стъклото сянката на трепереща глава на старица, която като че ли била чакала цялата нощ. Тя е може би майката на някой от вас. Ако той е тук, нека си отиде, нека побърза да каже на майка си: „Майко, ето ме!“ Той може да бъде спокоен, и без него ще свършим работата тук. Когато човек издържа близките си с труда си, той няма право да жертвува живота си. Това значи да дезертираш от семейството. Ами тези от вас, които имат сестри, дъщери! Мислите ли за тях? Вие ще се изложите на смърт, ще ви убият, отлично, а утре? Девойки без хляб, нима има нещо по-страшно от това? Мъжът проси, жената се продава. О, тези пленителни създания, изпълнени с очарование и нежност, с цветя в косите, които пеят, чуруликат, които внасят в дома ви невинност и свежо ухание, които чрез своята девствена чистота на земята доказват съществуването на ангели на небето, всичките Жан, Лиз, Мими, тези честни, прелестни девойчета, ваша гордост и благословение, те ще гладуват, о боже! Какво друго бих могъл да ви кажа? Съществува пазар на женската плът и веднъж на оня свят, вие няма да можете да ги предпазите от него с треперещите си призрачни ръце. Помислете си за улицата, за булевардите, изпълнени с минувачи, за магазините, пред чиито витрини в калта се разхождат напред-назад разголени жени. И тези жени някога са били чисти. Помислете за сестрите си, ако имате сестри. Нищета, проституция, градските сержанти, болницата „Сен-Лазар“, ето бъдещето на нежните красиви девойки, тези крехки, чудно невинни, мили и хубави създания, по-свежи от люляците през май. А, вие сте отишли на явна смърт! Престанали сте да съществувате! Отлично. Искали сте да освободите народа от монархията, а сте предали собствените си дъщери на полицията. Внимавайте, приятели, смилете се! Ние нямаме навик да мислим много за жените, за злочестите жени! Разчитаме на обстоятелството, че жените не са така образовани като мъжете, че ги възпират да четат, да мислят, да се занимават с политика. Но кой ще им попречи да отидат тази вечер в моргата и да разпознаят вашите трупове? Хайде, нека тези измежду вас, които имат семейства, се покажат послушни, нека ни стиснат ръка, нека си отидат и да ни оставят да си вършим сами работата. Зная, че е нужно много смелост, за да си отидеш, зная, че е трудно. Но колкото по-трудно, толкова по-достойно за уважение. Човек си казва: „Имам пушка, дошъл съм на барикадата, толкова по-зле, оставам тук.“ Лесно е да се каже „толкова по-зле“. Приятели, ще дойде и утрешният ден, вие няма да го дочакате, но вашите семейства ще го дочакат. И то с колко много страдания! Помислете си, едно здраво детенце с бузки като ябълки, което бърбори, щапука, чурулика, смее се, свежо под целувките ви, знаете ли в какво ще се превърне то, ако го изоставите? Аз видях едно такова сиротно детенце, съвсем невръстно. Баща му бе умрял. Бедни хорица го бяха прибрали по милост, но хлябът не стигаше и за тях. Детето беше вечно гладно. Беше зима. То не плачеше. Приближаваше се до печката, в която никога не гореше огън и чийто отвор за кюнеца беше замазан с жълта пръст, нали сте виждали? Детето къртеше с пръстчета по мъничко от пръстта и я дъвчеше. Дишането му беше хрипливо, лицето — мъртвешки бледо, крачетата — хилави, коремчето — подуто. То не казваше нищичко. Когато му говореха, не отговаряше. Детето умря. Донесоха го да умре в болницата „Некер“ и аз го видях там. Бях лекар в тази болница. А сега, ако измежду вас има бащи, бащи, които познават щастието да се разхождат в неделя, уловили с яката си, честна ръка ръчичката на детенцето си, нека всеки от тия бащи си представи, че това се е случило с неговото детенце. Бедното пиленце, спомням си го така ясно, сякаш още го виждам, проснато голичко върху дисекционната маса, ребрата се брояха под кожата му, както гробовете се подават из тревата на гробищата. В стомахчето му намерихме кал, а в зъбите — пепел. Хайде, другари, надзърнете в съвестите си, допитайте се до сърцата си. Статистиките установяват, че смъртността сред изоставените деца е петдесет на сто. Пак ви повтарям: става дума за съпругите, за майките, за момичетата, за дечицата. Кой ви говори за самите вас? Всеки знае какво представлявате вие. Знаем, че сте смелчаги, дявол взел го! Знаем, че дълбоко в душата си всеки от вас с радост и гордост ще даде живота си за великата кауза. Знаем, че се чувствувате призвани да умрете полезно и славно, че всеки от вас държи да участвува в крайната победа. На добър час! Но вие не сте сами в света. Има други същества, за които сте длъжни да мислите. Не трябва да бъдете егоисти.

Всички наведоха мрачно глави.

Странни противоречия на човешкото сърце в най-върховните мигове! Самият Комбфер, който произнасяше тия думи, не беше сирак. Той си спомняше за майките на другите, но забравяше своята собствена майка. Той щеше да отиде на смърт. Той бе „егоист“.

Гладен, трескав, изгубил една след друга всичките си надежди, изпаднал в най-мрачно крушение и безпросветна скръб, преситен от бурни изживявания и чувствуващ близкия край, Мариус потъваше все повече и повече в болезненото вцепенение, което винаги предшествува съдбоносния миг на доброволно избраната смърт.

Някой физиолог би могъл да изучи по него растящите симптоми на трескавото углъбение, изучено и определено от науката. То представлява най-високата степен на страдание, както бурната страст е най-високата степен на наслаждението. И на отчаянието са присъщи мигове на екстаз. Мариус беше стигнал до този предел. Струваше му се, че присъствува на всичко, което ставаше като безучастен зрител. Както вече казахме, драмата, разиграваща се пред очите му, му се струваше съвсем далечна. Долавяше я като цяло, но не схващаше подробностите. Виждаше сновящите край него хора като през огнена завеса. Чуваше гласовете им, идещи сякаш от дъното на пропаст.

Тази сцена обаче го развълнува. В нея имаше нещо остро и болезнено, което си проби път до него и го разбуди. Една-единствена мисъл го владееше — да умре, и той не си позволяваше да разсъждава за нищо друго. Но в злокобния си унес схвана, че не е забранено да спаси някого другиго, погубвайки себе си.

Тогава заговори:

— Анжолрас и Комбфер имат право. Няма нужда от ненужни жертви. Аз се присъединявам към тяхното мнение. Трябва да побързаме. Комбфер ви каза най-важното. Между вас има мъже със семейства, с майки, сестри, съпруги, деца. Нека тези хора веднага напуснат редовете ни.

Никой не мръдна.

— Женените мъже, както и тези, които са глави на семейство, да излязат от редовете! — повтори Мариус.

Неговият авторитет беше голям. Анжолрас беше командир на барикадата, но Мариус бе неин спасител.

— Заповядвам ви! — извика Анжолрас.

— Моля ви! — допълни Мариус.

Тогава, развълнувани от думите на Комбфер, стреснати от заповедта на Анжолрас и трогнати от молбата на Мариус, смелите мъже започнаха да се обаждат един след друг.

— Имат право — казваше младеж на зрял мъж. — Ти си семеен човек. Иди си.

— По-скоро ти трябва да си отидеш — отвърна му мъжът. — Ти издържаш две сестри.

И започна невиждан спор. Всеки се дърпаше да не го отстранят от гроба.

— Да побързаме — каза Курфейрак. — След четвърт час ще бъде късно.

— Граждани — поде Анжолрас. — Ние сме република и всичко се решава с гласуване. Посочете сами хората, които трябва да си отидат.

Въстаниците се подчиниха. След няколко минути избраха единодушно петима, които излязоха от строя.

— Те са петима! — извика Мариус.

Имаше само четири униформи.

— Е какво — извикаха и петимата. — Единият от нас ще остане.

И пак започнаха да спорят кой да остане, като всеки изтъкваше доводи в полза на другите. Съревнованието по великодушие се поднови.

— Ти имаш жена, която е влюбена в тебе.

— А ти имаш стара майка.

— Ти нямаш вече ни баща, ни майка. Какво ще правят братчетата ти?

— Ти си баща на пет деца.

— Ти трябва да живееш. Едва седемнадесетгодишен си.

На тези горди революционни барикади се надпреварваха в героизъм. И най-невероятното тук изглеждаше просто. Никой от тия мъже не се удивяваше от доблестта на другите.

— Побързайте — повтори Курфейрак.

Хората извикаха на Мариус:

— Посочете вие кой трябва да остане.

— Да — съгласиха се петимата. — Изберете. Ние ще се подчиним.

Мариус смяташе, че вече не е годен да изпита каквото и да било вълнение. Но при мисълта, че трябва да обрече някого на смърт, цялата му кръв се отдръпна към сърцето. Той цял побледня, ако въобще можеше да побледнее повече.

Той пристъпи към петимата, които му се усмихваха. В очите на всеки от тях пламтеше свещеният пламък, горял някога в очите на защитниците на Термопилите, и всеки викаше:

— Мене! Мене! Мене!

Мариус ги преброи отново объркан. Те оставаха все петима! После погледът му се спря на четирите униформи.

В същия миг още една униформа падна като че ли от небето до другите четири.

И петият мъж беше спасен.

Мариус вдигна очи и разпозна господин Фошльован.

Жан Валжан се беше вмъкнал малко преди това в барикадата.

След като се осведоми от момченцето, било по вътрешен усет, било случайно, той дойде откъм улица Мондетур. Благодарение на униформата си на национален гвардеец успя да се промъкне без затруднения.

Часовоят, оставен от въстаниците при входа на улица Мондетур, не сметна, че трябва да даде сигнал за тревога само заради един национален гвардеец. Пропуснаха го да мине, казвайки си: „Може би подкрепа, а в най-лошия случай — пленник.“ Моментът беше много напрегнат, за да изостави дори за миг дълга си и да напусне наблюдателния си пост.

Никой не забеляза Жан Валжан, когато той проникна в редута. Всички очи бяха приковани в петимата избраници и четирите униформи. Жан Валжан видя и чу всичко. Той съблече безмълвно дрехата си и я хвърли върху другите.

Настана неописуемо вълнение.

— Кой е този човек? — попита Босюе.

— Човек, който спасява другите — отвърна Комбфер.

— Аз го познавам — добави сериозно Мариус.

Неговото поръчителство беше достатъчно.

Анжолрас се обърна към Жан Валжан:

— Бъдете добре дошъл, гражданино. Знаете, нали, че ще трябва да се мре — добави той.

Без да отговори, Жан Валжан помогна на въстаника, когото спасяваше да облече униформата му.

V
Какъв хоризонт се разкрива от барикадата

Общото състояние на духовете в това обречено място в този съдбовен час намери върховен израз в дълбоката печал на Анжолрас.

Анжолрас въплътяваше революцията. У него обаче се чувствуваше известна незавършеност, доколкото това е възможно за напълно праволинейната личност. У него имаше премного общи черти със Сен-Жюст и не достатъчно сходство с Анахарсис Клоц[5]. Все пак в дружеството на Приятелите на ABC идеите на Комбфер бяха оказали своето влияние върху него. От известно време той беше почнал да се освобождава от тесните рамки на догмата и да става податлив на по-широки схващания за прогреса и беше стигнал до убеждението, че прерастването на великата френска република в огромна всемирна република е най-хубавият завършек на еволюцията. Колкото до непосредствените методи за действие, щом имаше налице насилие, той се обявяваше за насилствени средства. В това отношение не се беше променил. Още беше верен на страшната епична школа, която може да се определи с датата: деветдесет и трета година.

Анжолрас беше застанал прав върху стълбата от павета, облакътен на пушката си. Той мислеше. Потрепери, като че пронизан от вятър. Местата, където витае смъртта, са изложени на течение. Той беше толкова углъбен в себе си, че блясъкът на очите му бе замъглен. Внезапно Анжолрас вдигна глава, отметна назад русите си коси подобно ангел, литнал на звездна колесница в нощта, и лъвската му грива очерта блестящ ореол зад него.

— Граждани — извика той. — Представяте ли си бъдещето? Заляните със светлина улици, зелените клонки по праговете, побратимените народи, справедливото човечество, старците, благославящи децата, миналото в пълно съгласие с настоящето, пълна свобода на мислителите, пълно равенство на вярващите. Вместо религия — небето, вместо жрец — самият Бог, вместо олтар — човешката съвест; край на всяка ненавист, побратимяване на работилницата и училището; даването гласност на деянията вместо каквото и да било друго наказание или награда, работа за всички, права за всички, мир за всички. Край на кръвопролитията, край на войните; щастливи майки. Първата стъпка е покоряването на материята. Втората — осъществяването на идеала. Помислете си само колко много е постигнал вече прогресът. Някога първобитните човешки племена се взираха с ужас в хидрата, която бурно вълнуваше океанските води, в бълващия огън дракон, в страшното чудовище на въздуха, грифона, който имаше криле на орел и нокти на тигър. Страшни зверове, превъзхождащи човека. Човекът обаче им постави примки, свещените примки на мисълта, и успя да улови тези чудовища.

Ние обуздахме хидрата и тя днес носи името параход, обуздахме дракона и той се нарича локомотив, скоро ще обуздаем и грифона, уловили сме го вече, и той се казва балон. В деня, когато това прометеевско дело бъде завършено, когато човешката воля впрегне окончателно древната тройна химера: хидрата, дракона и грифона, той ще стане повелител на водата, огъня и въздуха и ще се превърне за останалата одухотворена природа в това, което бяха някога за него езическите богове. Смело напред! Къде отиваме, граждани? Към науката, прераснала в управление, към силата на действителността, станала единствена обществена сила, към естествения закон, който включва в себе си и санкцията, и наказанието и се утвърждава чрез своята очевидност, към изгрева на истината, който съответствува на изгрева на деня. Ние отиваме към единението на народите, към единството на човечеството. Няма да има вече измами; няма да има паразити. Действителността, управлявана от истината — ето нашата цел. Цивилизацията ще заседава на най-високия връх на Европа, а по-късно — в центъра на континентите, в необятния парламент на разума. Древните са били свидетели на нещо подобно. Амфиктионите са били свиквани два пъти годишно: в Делхи, седалище на боговете, и на Термопилите — гробница на героите. Европа също ще има своите амфиктиони. И земното кълбо ще ги има. Франция носи в утробата си това възвишено бъдеще. Това е плодът на деветнадесети век. Наченатото от Гърция заслужава да бъде довършено от Франция. Послушай, Фьоий, доблестни работнико, син на народа, син на народите. Аз те уважавам. Да, ти виждаш ясно бъдещето, ти имаш право. Ти нямаш нито баща, нито майка, Фьоий. И прие за майка човечеството, а за баща — правото. Ти ще умреш тук, тоест ще възтържествуваш. Граждани, каквото и да се случи днес, ние правим революция независимо от това дали ни чака поражение или победа. Както пожарите осветяват целия град, така и революциите осветяват целия човешки род. А каква революция ще извършим ние? Казах вече, революцията на истината. От политическо гледище съществува само едно основно начало: върховната власт на човека над самия него. Тази върховна власт, упражнявана от мене върху моето „аз“, се нарича свобода. Там, където се обединяват две или повече такива върховни власти, възниква държавата. Но в това сдружаване няма място за никакво самоотречение. Всяка отделна върховна власт отстъпва една част от себе си, за да се образува общественото право. Тази част е еднаква за всички. Тази еднаква по големина отстъпка, която всеки прави в името на всички, се нарича равенство. Общото право е всъщност защитата на всички, която стои над правото на отделния член. Тази защита на всички над всеки отделен член на обществото се нарича братство. Точката, в която се пресичат тия различни видове върховна власт, събрани в едно, се нарича общество. И понеже това пресичане означава също съединение, точката се явява възел. Оттук й понятието социална връзка. Някои употребяват наименованието обществен договор. И двете се свеждат до едно и също, защото думата „договор“ произлиза всъщност от представата за връзка. Нека се разберем относно равенството. Ако свободата е върхът, равенството е основата. Равенство, граждани, не означава изравняване по ниво на всичко, което расте и се развива, не означава гъсталак, съставен от високи треви и ниски дъбове. Не означава съседство на завист и недоброжелателство, които се обезплодяват взаимно. В гражданско отношение то представлява еднакви възможности за развитие на всички способности, в политическо — равноправие на всички гласове при гласоподаване, в религиозно — еднаква свобода на всички съвести. Равенството разполага с могъщо средство: задължителното безплатно обучение. Правото на грамотност, с него именно трябва да се почне. Задължително за всички първоначално образование, достъпно за всички средно образование — това трябва да бъде основният закон. Еднаквото образование води до равенство в обществото. Да! Просвета! Светлина! Светлина! Всичко изхожда от светлината и се връща към нея! Граждани, деветнадесети век е велик, но двадесети век ще бъде благоденствуващ. Тогава няма да остане и помен от досегашната история. Тогава няма вече да се опасяваме, както днес, от завоевания, нашествия, заграбване на правата, въоръжено съперничество между нации, застой на цивилизацията само поради една кралска женитба или раждането на наследник в тиранична династия, подялба на народи на някой конгрес, разпокъсване поради падане на династия, борба на две религии, които сблъскват чела, подобни на два пъклени козела, боричкащи се върху мостчето на вечността. Няма да се боим вече от глад, експлоатация, проституция поради нищета, бедност поради безработица, няма да се боим от ешафода, от меча, от сраженията, нито от случайни грабежи в непроходимия лес на събитията. Ще можем просто да кажем: „Няма да има вече събития.“ Хората ще заживеят щастливо. Човешкият род ще изпълни своето предназначение, както земното кълбо изпълнява своето. Хармония ще зацари между душата и небесното светило. Душата ще обикаля около истината, както небесното светило обикаля около светлината. Приятели, ние живеем в мрачно време и часът, в който ви говоря, е мрачен. Но ние заплащаме бъдещето на тази страшна цена. Революцията е нашият пътен данък. О, човечеството ще бъде освободено, възвеличено, утешено! Ние го уверяваме в това от нашата барикада. Откъде, ако не от висотата на саможертвата, може да прозвучи гласът на любовта? О, мои братя, тук се обединяват тия, които мислят, и тия, които страдат. Тази барикада не е изградена нито с павета, нито с греди, нито с железа. Тя се състои от две грамади: грамадата на идеите и грамадата на страданията. Тук нищетата се среща с идеала. Денят прегръща нощта и й казва: „Ще умра с тебе, а ги ще се родиш с мене!“ От сливането на толкова отчаяние избликва вяра. Страданията донасят тук предсмъртните си мъки, а идеите — безсмъртието си. Агонията и безсмъртието ще се слеят и ще бележат налага смърт. Братя, който падне тук, ще умре в сиянието на бъдещето, ние ще влезем в гроб, залян от утринни зари.

Анжолрас прекъсна словото си, но устните му продължаваха да се движат безгласно, сякаш още говореше сам на себе си, а другите го гледаха внимателно, стараейки се да доловят шепота му. Никой не изръкопляска, но дълго коментираха шепнешком. Думата е повей на вятър и разклатените съзнания приличат на шушнещи на вятъра листа.

VI
Мариус унесен, Жавер лаконичен

Ще се опитаме да предадем мислите на Мариус.

Нека си припомним неговото душевно състояние. Както вече казахме, всичко му се струваше едва ли не халюцинация. Съзнанието му беше замъглено. Пак повтаряме, мрачните тъмни крила, разперени над умиращите, трептяха и над Мариус. Той се чувствуваше вече с един крак в гроба, струваше му се, че е отвъд стената и виждаше лицата на живите с очи на мъртвец.

Как беше попаднал тук господин Фошльован? Защо беше дошъл? Какво търсеше? Мариус изобщо не си постави тези въпроси. Впрочем отчаянието има свойството да ни внушава, че и другите са обзети от него също като нас, затова му се струваше напълно логично, че всички са дошли тук, за да умрат.

Но при мисълта за Козет сърцето му се сви.

Между другото господин Фошльован не го заговори, не го погледна дори и като че ли не чу, когато Мариус заяви: „Аз го познавам.“

Колкото до Мариус, той се чувствуваше облекчен от това държане на господин Фошльован и ако бихме могли да окачествим настроението, което то предизвикваше у него, бихме казали, че това му се харесваше. Винаги му се бе струвало, че му е абсолютно невъзможно да каже каквото и да било на този загадъчен човек, който му вдъхваше едновременно недоверие и почит. Освен това той много отдавна не го беше виждал. Това обстоятелство, като се има пред вид стеснителността и сдържаността на Мариус, още повече усложняваше отношенията им.

Определените петима мъже излязоха от барикадата и се озоваха на улица Мондетур. Те приличаха напълно на национални гвардейци. Един от тях си отиде със сълзи на очи. Преди да тръгнат, те прегърнаха оставащите.

Когато петимата възвърнати към живот мъже си отидоха, Анжолрас се сети за осъдения на смърт пленник. Той влезе в долната зала. Жавер, привързан за стълба, стоеше замислен.

— Имаш ли нужда от нещо? — попита го Анжолрас.

— Кога ще ме убиете? — попита Жавер.

— Почакай. Засега имаме нужда от всичките си куршуми.

— Дайте ми в такъв случай малко вода.

Анжолрас му подаде сам чаша вода и му помогна да я изпие, понеже, както беше омотан, Жавер не можеше да я поеме.

— Нещо друго? — попита Анжолрас.

— Много ми е неудобно на този стълб — отвърна Жавер. Жестоко е от ваша страна да ме оставяте цяла нощ така. Вържете ме, както обичате, но поставете ме легнал на някоя маса, като онзи там. — И той посочи с глава трупа на дядо Мабьоф.

Читателят си спомня, че в дъното на помещението имаше голяма дълга маса, върху която топяха куршумите и приготовляваха патроните. Понеже всички куршуми бяха вече излети и барутът — употребен, масата беше свободна.

По заповед на Анжолрас четирима въстаници отвързаха Жавер от стълба. Докато го отвързваха, друг въстаник държеше до гърдите му насочен щик. Вързаха ръцете му зад гърба, свързаха краката му с тънък, здрав каиш, който му позволяваше да прави съвсем малки крачки подобно на осъдените, качващи се на ешафода, и го накараха да отиде до масата в дъното, върху която го проснаха, завързан здраво за нея през кръста.

За повече сигурност с въже, омотано около шията, направиха около тялото му още един клуп, така наречения в каторгата „мартенгал“ — въжето минава от тила към кръста, раздвоява се, промушва се между краката и се завързва отзад при ръцете.

Докато омотаваха Жавер, един мъж, застанал на прага на вратата, го наблюдаваше с необикновено внимание. Сянката, която хвърляше този мъж, накара Жавер да обърне глава. Той вдигна очи и позна Жан Валжан. Жавер дори не трепна. Само сведе гордо клепачи и промълви:

— То се знае.

VII
Положението се усложнява

Развиделяваше се бързо. Но нито един прозорец не се отваряше, нито една врата не се открехваше. Зората дойде, но не и събуждането. Противоположният край на улица Шанврьори изглеждаше свободен за минувачите и застрашително спокоен, защото войниците, както казахме, се бяха изтеглили. Улица Сен-Дьони пустееше подобно алеята със сфинксовете в Тива. Нито едно живо същество не се мяркаше по кръстопътищата, блеснали под утринните лъчи. Едва ли има нещо по-зловещо от светли, безлюдни улици.

Не се виждаше нищо, но затова пък до слуха долиташе някакъв шум. На известно разстояние се извършваше тайнствено движение. Явно беше, че критичният час наближава. Както предната вечер, въстаниците изтеглиха назад часовоите, но този път абсолютно всичките.

Сега барикадата беше по-укрепена, отколкото по време на първото нападение. След като петимата избраници си отидоха, защитниците я повдигнаха още малко.

Вслушвайки се в мнението на часовоя, който бе обследвал района на халите, Анжолрас взе важно решение, опасявайки се да не го изненадат отзад. Той накара да преградят тесния проход през улица Мондетур, който дотогава беше оставен свободен. За тази цел изкъртиха паветата покрай няколко къщи. По този начин, преградена откъм три улици — отпред към улица Шанврьори, вляво към улица Син и Птит-Трюандри и вдясно към улица Мондетур, барикадата беше действително, кажи-речи, непревзимаема. Обаче защитниците й бяха зазидани в нея навеки. Тя разполагаше с три фронта, но нямаше вече нито един изход.

— И крепост, и капан — заяви Курфейрак смеешком.

Анжолрас накара да струпат до вратата тридесетината павета, „изкъртени в повече“ според думите на Босюе.

От страната, откъдето се очакваше атаката, цареше такава тишина, че Анжолрас заповяда всеки да заеме бойния си пост.

Раздадоха всекиму по малко ракия.

Няма нищо по-странно от барикада, която се готви да встъпи в бой. Всеки избира мястото си като на театър. Кой прислонен до стена, кой облакътен, кой облегнат назад. Някои дори си измайсторяват седалки от павета. Стената им пречи, отдалечават се от нея. Тук има чупка, могат да се прислонят зад нея. Леваците са особено ценени. Те заемат местата, които са неудобни за другите. Мнозина се устройват така, че да се сражават седнали. Хората искат да се чувствуват удобно, когато ще убиват и ще умират. По време на съдбоносната гражданска война през юни 1848 година един въстаник, отличен стрелец, който се сражаваше върху терасата над един покрив, бе накарал да му домъкнат кресло в стил „Волтер“. Оръдеен залп го срази, както си седеше в него.

Щом командирът на барикадата заповяда бойна готовност, всякакво безразборно суетене бе преустановено. Край на закачките, на шушукането по ъглите, на събирането на групички; всички мисли се съсредоточиха в едно само нещо — очакване на нападението. В барикадата преди опасността цари пълен хаос, по време на опасността — строга дисциплина. Рискът поражда ред.

Щом Анжолрас взе двуцевната си карабина и застана пред приспособената в барикадата бойница, всички млъкнаха. Сухи щракания огласиха стената от павета. Бойците пълнеха пушките си.

Впрочем защитниците се държаха по-гордо и по-самоуверено от когато и да било. Върховната жертва прави хората твърди. Загубили бяха всяка надежда, но затова пък им оставаше отчаянието. Отчаянието е последното оръжие, което понякога води до победа, както казва Вергилий. Крайната решителност идва от крайните средства. Качвайки се в ладията на смъртта, човек понякога избягва от корабокрушението. И капакът на ковчега се превръща в спасителна дъска.

Както предната вечер, общото внимание беше насочено и едва ли не приковано в противоположния край на улицата, добре осветен сега от утринните лъчи.

Не чакаха дълго. Раздвижването започна ясно откъм Сен-Льо, но не приличаше на шума от вчерашната атака. Звън на вериги, обезпокоително трополене на огромно множество, дрънкане на оръжия по паважа, тържествен грохот — всичко това възвестяваше приближаването на зловеща военна машина. Старите мирни улички се разтърсиха из основи. Прокарани и застлани за плодотворното общение на човешките интереси и идеи, те съвсем не бяха създадени за чудовищните колела на войната. Неподвижно втренчените напред очи на бойците станаха още по-напрегнати.

Появи се оръдие.

Артилеристи тикаха топа. Той бе приготвен за стрелба, лафетът беше откачен, двама души го поддържаха, а четирима бяха уловили колелата. Отзад идваха други и возеха сандъка с муниции. Запаленият фитил димеше.

— Огън! — изкомандува Анжолрас.

Барикадата даде залп, чу се страшен гръм. Облак дим обви и скри от очите оръдието и хората край него. След няколко секунди димът се пръсна и оръдието и хората пак се появиха. Артилеристите го изтикаха бавно точно срещу барикадата, без да бързат. Нито един от тях не беше улучен. После командирът на оръдието наблегна надолу задната част, за да повдигне дулото, и започна да нагласява оръдието, съсредоточен като астроном, който насочва към небето телескопа си.

— Браво бе, топчии! — извика Босюе.

И цялата барикада почна да ръкопляска.

След малко, закрепено точно по средата на улицата, от двете страни на канавката, оръдието беше готово за стрелба. Страшната му паст се раззина срещу барикадата.

— Хайде! Живо! — извика Курфейрак. — Ето го и звяра. Първо, одраскване с нокти, следва юмрук. Армията протяга към нас огромната си лапа. Барикадата ще бъде здравата раздрусана. Пушките опипват, но топовете не прощават.

— Осемкалибрено, бронзово оръдие, нов тип — добави Комбфер. — Ако само малко не бъде спазена пропорцията, десет части калай на сто части мед, подобни оръдия могат лесно да се пръснат. Излишният калай ги прави крехки и по дулото се образуват шупли и кухини. За да се избегне тази опасност и за да може да се увеличи зарядът, би трябвало да се прибегне до прилагания в четиринадесети век способ и да се поставят обръчи от външната страна на дулото, от долната част до отверстието, излети изцяло от стомана. Или пък гледат да поправят доколкото е възможно дефектите. Разбират къде са шуплите или кухините по дулото, като го почукат, но има и по-добър начин — чрез подвижната искра на Грибовал.

— През шестнадесети век оръдията бяха набраздени на улеи отвътре — забеляза Босюе.

— Да — отвърна Комбфер. — Това увеличава силата на удара, но намалява точността на стрелбата. Освен това при обстрелване на късо разстояние траекторията няма необходимия ъгъл, параболата става по-стръмна, снарядът лети недостатъчно праволинейно и не може да порази междинните обекти. А това е необходимо по време на бой, особено когато неприятелят се приближава и когато се налага зачестена стрелба. Тази по-стръмна траектория на снаряда при набраздените оръдия през шестнадесети век се дължеше на слабия заряд, а слабият заряд при подобни оръдия е бил обусловен от балистични изисквания, например запазването на лафета. Изобщо оръдието е деспот, който не може да си позволи всичко, което му се ще, неговата сила е всъщност голяма слабост. Снарядът изминава само шестстотин левги на час, а светлината — седемдесет хиляди левги в секунда! В това се състои превъзходството на Исус Христос над Наполеон.

— Пригответе се за стрелба! — заповяда Анжолрас.

Как щеше да издържи укреплението снаряда? Дали ударът щеше да го пробие? Това беше въпросът. Докато защитниците на барикадата пълнеха пушките си, топчиите пълнеха топа.

На редута цареше дълбока тревога.

Снарядът профуча, чу се гръм.

— Тук съм! — извика весел глас.

И ведно със снаряда, който се разби в барикадата, вътре в нея скочи Гаврош.

Той идваше откъм улица Син и чевръсто се бе покатерил по страничната барикада, която преграждаше лабиринта на Птит-Трюандри.

Гаврош предизвика по-голяма сензация, отколкото снарядът.

Снарядът потъна сред разнородните отломки. Единствената му заслуга бе, че успя да разтроши едното колело на омнибуса и довърши вехтата каручка на Ансо. Като видя това, цялата барикада избухна в смях.

— Продължавайте в същия дух! — извика Босюе на артилеристите.

VIII
Артилеристите показват, че с тях шега не бива

Въстаниците наобиколиха Гаврош.

Той нема̀ време да им разкаже каквото и да било. Мариус го дръпна настрана, цял изтръпнал.

— Какво търсиш тук?

— Виж ти! Ами вие? — възрази детето.

И погледна Мариус дръзко, с обичайната си безочливост. Очите му изглеждаха още по-големи поради гордия блясък, който ги изпълваше.

Мариус продължи строго:

— Кой ти каза да се връщаш? Предаде ли поне писмото на посочения адрес?

Гаврош имаше известни угризения по повод това писмо. Бързайки да се върне на барикадата, той по-скоро се бе отървал от него, вместо да го предаде лично. Принуден беше да признае дълбоко в себе си, че малко лекомислено го бе предал на непознатия човек, чието лице не бе дори успял да различи. Вярно, че мъжът беше без шапка, но това не беше достатъчно. Изобщо по този въпрос той си отправяше вътрешно известни упреци и се страхуваше да не би Мариус да му се разсърди. За да се измъкне от неприятното положение, той избра най-лекия способ: излъга най-безсрамно.

— Гражданино, предадох писмото на портиера, дамата спеше. Тя ще получи писмото, когато се събуди.

Когато изпрати това писмо, Мариус гонеше две цели: да се сбогува с Козет и да спаси Гаврош. Трябваше да се задоволи само с половината от плана си.

Той неволно свърза мислено изпращането на писмото с присъствието на господин Фошльован на барикадата. Посочи го на Гаврош и запита:

— Познаваш ли този човек?

— Не — отвърна детето.

Гаврош действително беше видял съвсем бегло Жан Валжан в нощта, както вече подчертахме.

Смътните, болезнени подозрения, които се мярнаха в мисълта на Мариус, се пръснаха. Нима той познаваше убежденията на господин Фошльован? Може би той беше републиканец. В такъв случай участието му в това сражение беше напълно естествено.

Междувременно Гаврош се бе озовал чак на другия край на барикадата, викайки:

— Пушката ми!

Курфейрак заповяда да му я дадат.

Гаврош предупреди „другарите“, както ги наричаше той, че барикадата е обградена от всички страни. Той се промъкнал с голяма мъка. Пехотен батальон, чиито пушки били струпани на пирамиди по улица Птит-Трюандри, охранявал откъм улица Син. От противоположната страна градската гвардия била завзела улица Прешьор. Отсреща било съсредоточено ядрото на армията.

След като съобщи тия сведения, Гаврош добави:

— Разрешавам ви да ги набъхтите, както се полага.

През това време, наострил ухо зад бойницата си, Анжолрас дебнеше.

Навярно недоволни от изпратения снаряд, нападателите не го повториха.

Една пехотна дружина се беше строила в дъното на улицата, зад оръдието. Войниците къртеха паветата на улицата точно срещу барикадата и строяха ниска стена, висока не повече от осемнадесет стъпки, на която да могат да се опрат. В левия ъгъл на този защитен вал се виждаше челната колона на един батальон от предградията, струпан на улица Сен-Дьони.

Стоящият на пост Анжолрас като че ли долови особения шум, който съпровожда изваждането от сандъците на кутиите с картеч; той видя също, че командирът на оръдието смени мерника и наклони леко отверстието на оръдието наляво. После топчиите започнаха наново да пълнят оръдието. Командирът на оръдието взе собственоръчно фитила и го приближи до запалката.

— Наведете глави! Залегнете зад стената! Всички на колене зад барикадата! — извика Анжолрас.

Пръснатите край кръчмата въстаници, които бяха напуснали бойните си постове при идването на Гаврош, се втурнаха безредно към барикадата. Но страшният, хриплив оръдеен гръм проехтя, преди да бъде изпълнена заповедта на Анжолрас. Чу се ужасен трясък.

Снарядът беше насочен към пролуката на барикадата, той рикошира, като уби двама и нарани трима въстаници.

Ако нападението продължаваше така, барикадата щеше да падне. Парчета картеч проникваха в нея.

Чуха се отчаяни възгласи.

— Да попречим поне на втория удар — каза Анжолрас.

Той наведе карабината си и се прицели в командира на оръдието, който в този момент, наведен над задната част на топа, изправяше и закрепваше окончателно мерника.

Командирът на оръдието беше красив артилерийски сержант, съвсем млад, рус, с нежно лице и умно изражение. Обикновено този страшен род оръжие, чието предназначение е, усъвършенствувайки изтреблението, да сложи някой ден край на войните, се обслужва от такива бойци.

Прав до Анжолрас, Комбфер се любуваше на младежа.

— Колко жалко! — възкликна той. — Каква отвратителна касапница е войната! Какво да се прави, когато няма да има вече крале, няма да има и войни. Ти се целиш в сержанта, нали, Анжолрас, без да го погледнеш. Представи си, че това е някой прекрасен младеж, смел и разсъдлив, както по всичко изглежда; младите артилеристи са начетени. Има баща, майка, семейство, влюбен е навярно. Едва ли има повече от двадесет и пет години. Той би могъл да ти бъде брат.

— Той ми е брат — каза Анжолрас.

— И мой брат също — каза Комбфер. — Да го пощадим?

— Остави ме. Налага се.

И една сълза се плъзна бавно по мраморното лице на Анжолрас.

В същия миг той натисна спусъка на карабината си. Блесна светкавица. Артилеристът се завъртя два пъти около себе си, простря ръце напред, вдигна високо глава, като че ли да си поеме въздух, после падна ничком върху оръдието и не помръдна повече. Виждаше се гърбът му. Между плешките му бликна право нагоре струя кръв. Куршумът беше пронизал гърдите му и бе излязъл откъм гърба. Той беше мъртъв.

Трябваше да го отнесат и да го заместят. Барикадата действително спечели няколко минути.

IX
Старият бракониерски талант и безпогрешната стрелба, която повлия върху присъдата през 1796 година, все още служат за нещо

Защитниците на барикадата започнаха да обсъждат положението. Оръдейният огън щеше да се поднови. Нямаше да могат да издържат и четвърт час неговата сила. Трябваше на всяка цена да притъпят ударите.

— Трябва да запушим пролуката с един дюшек — заповяда Анжолрас.

— Нямаме — възрази Комбфер, — ранените лежат върху тях.

До този миг Жан Валжан, седнал встрани върху един крайпътен камък на ъгъла на кръчмата, с пушка между коленете, беше останал безучастен към всичко, което ставаше. Той като че ли не чуваше другите бойци, които казваха край него:

— Ето една пушка, която отива на вятъра!

При заповедта на Анжолрас той се изправи. Читателят навярно си спомня, че при пристигането на въстаниците на улица Шанврьори една бабичка, предвиждайки изстрелите, беше закачила дюшека си пред прозореца. Това таванско прозорче се намираше на покрива на шестетажна сграда, почти извън барикадата. Положен напреко и подпрян отдолу от два пръта за сушене на пране, дюшекът висеше на две въжета, които изглеждаха отдалеч като канапи и бяха вързани за гвоздеи, забити в рамката на прозорчето. Двете въжета се открояваха ясно на небето като две нишки.

— Може ли някой да ми даде двуцевна карабина? — попита Жан Валжан.

Анжолрас, който току-що беше напълнил своята, му я подаде.

Жан Валжан се прицели в таванското прозорче и стреля.

Едното въже, което държеше дюшека, бе прерязано.

Дюшекът се държеше сега само на едната нишка.

Жан Валжан изстреля и втория куршум. Второто въже шибна стъклото на прозорчето. Дюшекът се плъзна между двата пръта и падна на улицата.

Барикадата започна да ръкопляска.

Всички завикаха:

— Ето ви дюшек!

— Да — забеляза Комбфер, — но кой ще иде да го вземе?

Дюшекът действително беше паднал извън барикадата, между обсадените и обсаждащите. А смъртта на артилерийския сержант бе ожесточила войската, от известно време войниците бяха залегнали зад своя вал от павета и за да наваксат принудителното мълчание на оръдието, което мируваше, докато попълнят отделението, те бяха открили огън срещу барикадата. Въстаниците не отговориха на стрелбата, за да пестят бойните си припаси. Барикадата отбиваше пушечните изстрели, но беше много опасно да се излезе на улицата, по която валяха куршуми.

Жан Валжан се провря през пролуката, излезе на улицата под дъжда от куршуми, стигна до дюшека, вдигна го, метна го на гръб и се прибра в барикадата.

Той сам напъха дюшека в пролуката. Закрепи го така до стената, че артилеристите да не могат да го видят.

След като направи това, барикадата зачака картечния залп.

И той не закъсня.

Топът избълва с рев заряда си. Но ударът не рикошира. Куршумите се забиха в дюшека. Предвиденият ефект беше постигнат. Барикадата беше защитена.

— Гражданино — каза Анжолрас на Жан Валжан, — републиката ви благодари.

Босюе се смееше възхитен.

— Неприлично е — възкликна той — един нищо и никакъв дюшек да притежава такава сила! Меката постеля тържествува над поразяващия гръм. Но все едно! Слава на дюшека, който унищожава действието на цял топ!

X
Зора

В същия момент Козет се събуждаше от сън.

Стаята й беше тясна, чиста, спретната, с дълъг прозорец, гледащ на изток, към задния двор на къщата.

Козет нямаше представа какво става в Париж. Предната вечер тя се беше прибрала в стаята си и не беше в хола, когато Тусен бе казала: „Изглежда, че се бият в Париж.“

Козет спа малко, но спокойно. Сънува приятни сънища, може би благодарение на снежнобялото си легло. Мариус й се яви, обграден от сияние. Когато се събуди, слънцето светеше в очите й и затова в първия миг й се стори, че сънят й продължава.

Първите й мисли след този сън бяха приятни. Тя се почувствува напълно спокойна. Подобно на Жан Валжан няколко часа по-рано, и тя изживяваше реакцията на душата, която в никакъв случай не приема нещастието. Поддаде се съзнателно на съвсем неоправдани надежди. После внезапно сърцето й се сви. Три дни вече не беше виждала Мариус. Но тя си каза, че той навярно е получил писмото й, знае вече къде е тя и е достатъчно умен, за да измисли начин да се добере до нея. Това сигурно щеше да стане още днес, може би дори същата сутрин. Беше съвсем светло, но слънчевите лъчи падаха хоризонтално и Козет сметна, че сигурно е още много рано. Все пак трябваше да стане, за да успее да посрещне Мариус.

Тя чувствуваше, че не може да живее без него. Това и се струваше напълно достатъчно, за да дойде той. Недопустимо бе каквото и да било възражение. Всичко беше безспорно. Чудовищно бе, че трябваше да страда цели три дни. Три дни без Мариус, какъв ужас, как Бог можа да допусне подобно нещо! Сега това жестоко изпитание на съдбата беше вече минало, Мариус щеше да дойде и да донесе добри вести. Младостта е такава. Тя бързо изсушава очите си. Намира болката ненужна и не я приема. Младостта е усмивката на бъдещето пред един непознат, който е самото то. Щастието е нейното естествено състояние. Всяко нейно дихание е надежда.

Между другото Козет не можеше да си спомни какво й беше казал Мариус по повод отсъствието си, което трябваше да трае само един ден, нито какво обяснение й беше дал за него. Кой не е забелязвал колко бързо изчезва от погледите ни изпуснатата монета и как умело става тя невидима. Съществуват мисли, които ни играят същите номера. Те се спотайват в някой ъгъл на съзнанието ни. Край. Загубили сме ги. Паметта ни не може да ги открие. Козет се дразнеше малко от безплодното усилие да си спомни. Тя си казваше, че е много лошо и непростимо от нейна страна да забрави думи, казани й от Мариус.

Стана от леглото си и извърши ежедневното двойно прочистване на душата и на тялото си: помоли се и се изми.

Човек може в краен случай да си позволи да въведе читателя в брачна стая, но не и в стая на девица. Стиховете може би ще се осмелят да го сторят, но прозата няма право на достъп там.

Това е чашка на неразпукнато още цвете, белота в мрака, съкровена пъпка на неразтворена лилия, която не бива да бъде зърната от човешко око, преди да бъде погледната от слънцето. Неразцъфналата жена е нещо свято. Това невинно разбулено легло, тази пленителна полуголота, която се плаши от самата себе си, бялото краче, което се пъхва в пантофката, гръдта, която се закрива пред огледалото, като че то е мъжки поглед, ризата, която бърза да се повдигне и да скрие рамото, щом някой мебел скръцне или мине кола, завързаните ширитчета, закопчаните телени копчета, затегнатите връзки, трепетът, лекото потръпване от студ и свян, пленителната плахост в движенията, беглата тревога, без да има нищо страшно, последователната смяна на дрехите, пленителни като облаците призори, не е прилично да се разказват всички тия съкровени неща и дори самото им споменаване е вече голяма волност.

Човешкото око трябва да се любува с повече благоговение на пробуждането на девойката, отколкото на изгрева на звезда. Нейната уязвимост трябва да предизвика още по-голяма почит. Мъхът на прасковата, пепелявата мъзга на сливата, игловидните кристалчета на снега, кадифеното крило на пеперудата са груби в сравнение с невинността, която сама не знае, че е невинна. Девойката е бленувано видение, а не статуя. Нейното ложе е скрито в тъмните недра на идеала. Нескромният допир на погледа накърнява грубо този смътен полумрак. Съзерцанието тук е равносилно на осквернение.

Затова ние няма да опишем сладостното сутрешно неглиже на Козет.

Една източна приказка разказва, че розата била създадена бяла от твореца, но понеже Адам я погледнал точно когато се разтваряла, тя се засрамила и порозовяла. Ние спадаме към хората, които изпитват смущение пред девойките и цветята, защото ги намират достойни за почит.

Козет се облече набързо, среса се, нагласи косите си, проста, процедура, защото по онова време жените не подпълваха буклите и плитките си с възглавнички и плънки и не носеха изкуствени къдрици. После отвори прозореца и се огледа наоколо с надежда да зърне макар и част от улицата, ъгъла на къщата, късче улична настилка, за да може да причака Мариус. Но от улицата не се виждаше нищо. Задният двор беше заграден с доста високи зидове и гледаше само в съседните градини. Козет ги намери отвратителни. За първи път в живота й цветята й се сториха грозни. Едно крайче от уличната вада щеше да й свърши много по-добра работа. Тя реши да гледа небето, сякаш си въобразяваше, че Мариус може да дойде оттам.

Внезапно се заля в сълзи. Не защото настроението й се бе променило. Но изпадна в малодушие, понеже надеждите й се оказаха неоснователни. Тя почувствува смътно в душата си нещо страшно. Новините понякога се носят във въздуха. Козет си каза, че всъщност не е сигурна в нищо, че щом Мариус и тя са се загубили от поглед, то и двамата са загубени и мисълта, че той би могъл да се появи от небето й се стори вече не пленителна, а зловеща.

После, понеже подобни облаци са нетрайни, тя отново се успокои, обнадежди се пак й се усмихна неволно уповавайки се на Бога.

В къщи всичко още спеше. Цареше дълбока провинциална тишина. Нито един капак не хлопваше. Портиерската стаичка беше затворена. Тусен още не беше станала и Козет предположи най-естествено, че и баща й спи. Изглежда, много се беше измъчила и се измъчваше още, защото си помисли, че баща й е страшно жесток. Но тя разчиташе на Мариус. Наистина невъзможно бе да изчезне тази сияйна светлина. Козет започна да се моли. От време на време дочуваше глухи далечни разтърсвания и си казваше: „Колко странно, че толкова рано отварят и затварят пътните врати.“ Това бяха оръдейните залпове, които рушаха барикадата.

Няколко стъпки под прозореца на Козет, под старата почерняла издатина на стената, имаше лястовиче гнездо. Отворът на гнездото се подаваше малко извън издатината, затова девойката можеше отгоре да надзърне в този малък рай. Майката беше разперила криле над пиленцата си, а бащата подхвърчаше наблизо, отдалечаваше се, връщаше се, носещ с човката си храна и целувки. Утринните зари позлатяваха щастливото семейство. Великият природен закон „Размножавайте се!“ се усмихваше величествено и разгръщаше в слънчевото утро тази нежна тайна. Козет, с огрени от слънцето коси, с изпълнена от блянове душа, озарена вътрешно от любовта, а външно от зората, се наведе почти несъзнателно и без да посмее да си признае, че мислеше в това време за Мариус, се загледа в птичките, в семейството им, в мъжката и женска птичка, в майката и пиленцата с дълбоко смущение, каквото извиква у всяка девойка видът на гнездо.

XI
Изстрел, който попада винаги в целта, но не убива никого

Стрелбата на нападателите продължаваше. Пушечните изстрели се редуваха с оръдейните залпове, без всъщност да нанасят големи щети. Само горната част на фасадата на „Коринт“ беше пострадала. Прозорецът на първия етаж и таванските прозорчета на покрива, надупчени от куршуми, се рушаха постепенно. Застаналите край тях бойци трябваше да напуснат поста си. Впрочем една от тактиките при атакуване на барикади е следната: продължително обстрелване, за да се изчерпят мунициите на обсадените, ако те имат неблагоразумието да отвръщат на стрелбата. А когато по разредената им стрелба се разбере, че нямат вече нито куршуми, нито барут, да се мине в настъпление. Анжолрас не се беше поддал на капана. Барикадата не отговаряше.

При всеки залп на войската Гаврош издуваше буза с езика си, в знак на дълбоко презрение.

— Много добре! — казваше той. — Раздирайте платното.[6] И без това ни са нужни превръзки.

Курфейрак подиграваше картечния огън, че бие нахалост, и викаше на оръдието:

— Разчекна си устата бе, старче!

В сражението двете страни се предизвикват взаимно, както по баловете. Вероятно мълчанието на редута бе започнало да тревожи нападателите и те се опасяваха от непредвиден инцидент. Почувствуваха нужда да надзърнат зад грамадата павета и да разберат какво става оттатък непроницаемата стена, която посрещаше залповете, без да им отговаря. Въстаниците внезапно съгледаха върху един съседен покрив блеснала на слънцето каска. Един пожарникар се беше облегнал на високия комин и като че ли стоеше там на пост. Погледът му беше устремен право долу, в барикадата.

— Ето един досаден надзорник — каза Анжолрас.

Жан Валжан беше върнал карабината на Анжолрас, но пушката му беше у него.

Без да каже нищо, той се прицели в пожарникаря и миг след това шлемът му тупна на улицата, пронизан от куршум. Уплашеният войник побърза да се скрие.

Втори наблюдател зае мястото му. Той беше офицер. Жан Валжан напълни отново пушката си, прицели се в новодошлия и прати каската му при другата. Офицерът не прояви упорство, а мигновено се оттегли. Този път предупреждението беше разбрано. Никой не се мярна вече по покрива и се отказаха да шпионират барикадата.

— Защо не убихте човека? — попита Босюе.

Жан Валжан не отговори.

XII
Безпорядъкът, сподвижник на порядъка

Босюе пошепна на ухото на Комбфер:

— Не отговори на въпроса ми.

— Раздава благотворителни изстрели — отвърна Комбфер.

Онези, които си спомнят макар и бегло тази далечна епоха, знаят, че националната гвардия от предградията проявяваше много доблест при потушаване на въстанията. Тя се показа особено неустрашима и ожесточена през юнските дни на 1832 година. Кой да е безобиден кръчмар от „Пантен“, „Вертю“ или „Кюнет“, чието „заведение“ не работеше поради метежа, се превръщаше в лъв, виждайки танцувалната си зала пуста, и отиваше на смърт, за да спаси обществения порядък, въплътен в неговата кръчмичка. В тази едновременно буржоазна и героична епоха рицарите на идеите се изправяха срещу паладините на интереса. Намаляването на купчината екюта караше банкерите да пеят „Марсилезата“. Еснафите проливаха възвишено кръвта си заради тезгяха си. И защищаваха със спартанско въодушевление дюкянчето, този умален символ на отечеството.

Всъщност трябва да признаем, че всичко това бе много сериозно. Отделните социални сили се сражаваха в очакване на деня, когато между тях ще настъпи равновесие.

Друг отличителен белег на това време е, че анархията беше съчетана с „правителствеността“ (варварско наименование на партията на благонадеждните). Поддържаха реда без следа от дисциплина. Ненадейно се чуваха барабанни удари по команда на еди-кой си полковник от националната гвардия, свикал сбор, защото така му хрумнало. Еди-кой си капитан влизаше в огъня по вдъхновение, еди-кой си национален гвардеец се биеше заради идеята на собствен риск и отговорност. В критичните моменти, в решителните дни хората действуваха не толкова съобразно наставленията на командирите, колкото подчинявайки се на инстинктите си. В армията, която бранеше порядъка, се срещаха истински смелчаги, едни борещи се с меча подобно на Фанико, други с перото — подобно на Анри Фонфред.

Цивилизацията, която за нещастие злополучно представляваше в тази епоха по-скоро съюзени интереси, отколкото обединени принципи, беше или си въобразяваше, че е в опасност. Тя надаваше тревога. И всеки я отбраняваше, подпомагаше и закриляше на своя глава, считайки се център на борбата. Всеки първи срещнат се нагърбваше със спасението на обществото.

Това усърдие стигаше понякога до изтребление. Някакъв си взвод от национални гвардейци се обявяваше самовластно за военен съвет и за пет минути осъждаше и екзекутираше пленен въстаник. Подобен импровизиран съд погуби и Жан Прувер. Жесток закон на Линч, за който никоя партия не може да упрекне противниците си, защото той се прилага еднакво и от републиката в Америка, и от монархията в Европа. Този закон на Линч е неизбежно свързан с грешки. По време на един метеж някакъв млад поет, на име Пол-Еме Гарние, бил подгонен на площад Роял от щиковете на национални гвардейци; той успял да се изплъзне чак когато се вмъкнал под вратата на номер 6.

— Още един сенсимоновец! — викали преследвачите му и искали да го убият.

Всъщност той носел под мишница един том от мемоарите на херцог Сен-Симон[7]. Национален гвардеец прочел върху корицата на книгата „Сен-Симон“ и викнал: „Смърт!“

На 6 юни 1832 година една дружина от националната гвардия на предградията, командувана от капитан Фанико, за когото споменахме по-горе, се изложи на смърт на улица Шанврьори просто така, от недомислица. Колкото и невероятно да изглежда, този факт беше установен по време на съдебното следствие, заведено след въстанието през 1832 година. Капитан Фанико, смел и нетърпелив буржоа, един вид кондотиер на порядъка — преди малко охарактеризирахме тази категория хора, — фанатичен и непокорен привърженик на установения ред, не можа да устои на изкушението да открие огън преждевременно, както и на амбицията да превземе сам, тоест с дружината си, барикадата. Вбесен от последователното издигане върху барикадата най-напред на червеното знаме, а после на стария черен сюртук, който той помисли за черно знаме, капитанът порицаваше високо генералите и командирите на корпуси, които още се съвещаваха, намирайки, че моментът за решителната атака не е настъпил, и оставяха — както се беше изразил един от тях — „въстанието да се пече на собствения си огън“. Що се отнася до Фанико, той намираше, че барикадата е узряла за нападение и понеже всеки зрял плод пада, реши да атакува.

Той командуваше мъже, не по-малко решителни от самия него, „запалянковци“ по думите на един очевидец. Дружината му, същата, която бе разстреляла Жан Прувер, беше в челната колона на батальона, разположен в края на улицата. Тъкмо когато най-малко можеше да се очаква, капитанът хвърли хората си срещу барикадата. Това нападение, извършено с много жар и с малко стратегия, костува много скъпо на неговата дружина. Преди да изминат и двете трети от улицата, защитниците на барикадата посрещнаха нападателите с общ залп. Четирима, най-смелите, които тичаха начело, паднаха застреляни почти в упор в подножието на укреплението и смелото множество от национални гвардейци — доблестни воини, но лишени от военна издръжливост — беше принудено да се оттегли след известно колебание, оставяйки петнадесет трупа върху паважа. Краткотрайното им колебание даде възможност на въстаниците да напълнят отново оръжията си и втори, още по-смъртоносен залп настигна дружината, преди тя да е успяла да се оттегли до ъгъла на улицата и да се прислони там. За миг тя попадна между два огъня и се озова под картеча на собственото си оръдие, което продължаваше да стреля, понеже не беше получило заповед да спре. Безстрашният, но безразсъден Фанико беше една от жертвите на този залп. Той падна убит от оръдието, тоест от самия порядък.

Това нападение, по-скоро настървено, отколкото опасно, разгневи Анжолрас.

— Глупаци! — възмути се той. — Избиват собствените си хора и ни карат да хабим боеприпасите си.

Анжолрас говореше като истински генерал на въстание и той действително беше такъв. Въстаниците и наказателните войски не се сражават на равни начала. Въстанието, разполагащо с бързо изчерпвани запаси, може да даде само определен брой изстрели и да пожертвува определен брой бойци. Празният патрондаш и убитият защитник не могат да бъдат заместени. Потушителите на въстанието разполагат с армията и затова не държат на хората. Те разполагат с арсенала „Венсен“, затова не пестят залповете. Потушителите разполагат с толкова полкове, с колкото хора разполага барикадата, и с толкова арсенали, колкото паласки има в барикадата. Затова в случая става дума за сражение на един срещу сто и в края на краищата барикадите винаги биват сразени. Освен ако внезапно не избухне революцията и не хвърли във везните своя огнен архангелски меч. И това се случва. Тогава всичко се надига, улиците закипяват, народните барикади се умножават, Париж потреперва гордо, излъчва се quid divinum[8], във въздуха са 10 август или 29 юли, изгрява дивна светлина, зиналата паст на грубата сила отстъпва и армията, този лъв, вижда да се възправя спокойно пред него пророческа Франция.

XIII
Бегли проблясъци

В хаоса на чувствата и страстите, които отбраняват една барикада, има от всичко по малко: и смелост, и младост, и чест, и въодушевление, и идеали, и убеждение, и пристрастеност на играч, и главно резки преходи от отчаяние към надежда.

Един такъв проблясък, бегло трепнало упование, озари внезапно в най-неочаквания миг барикадата на Шанврьори.

— Чуйте! — извика внезапно Анжолрас, който беше вечно нащрек. — Струва ми се, че Париж се пробужда.

И действително може да се каже, че сутринта на 6 юни в продължение на час или два въстанието като че ли се разрасна. Упоритият камбанен звън на „Сен-Мери“ съживи тук-таме съпротивата. На улиците Поарие и Гравилие изникнаха барикади. Пред Порт Сен-Мартен младеж, въоръжен с карабина, нападна сам цял кавалерийски ескадрон. На открито, посред булеварда, той коленичи, вдигна оръжието си, прицели се, уби командира на ескадрона и се обърна към другарите си с думите:

— Този поне няма вече да ни пакости.

Съсякоха го.

На улица Сен-Дьони една жена стреляше иззад спуснатите щори по националната гвардия. При всеки неин изстрел щорите се разклащаха. Четиринадесетгодишно дете беше задържано на улица Косонри с джобове, пълни с куршуми. Много постове бяха нападнати. При входа на улица Бертен-Поаре зачестена неочаквана стрелба пресрещна кирасирите, начело с генерал Кавеняк дьо Гаран. На улица Планш-Мибре хвърлиха от покривите парчета глинени съдове и домакински съдини върху националната гвардия. Лош знак. Когато докладваха за това на маршал Султ, старият Наполеонов съратник се замисли, припомняйки си думите на Сюше при Сарагоса:

— Загубени сме, щом и бабите почнаха да изливат гърнетата си върху главите ни.

Тези общи признаци, които се появиха точно в часовете, когато вече смятаха, че метежът е локализиран, гневната треска, която пак избиваше навън, искрите, които изскачаха тук-таме от дебелите пластове гориво, носещи името парижки покрайнини, всички тези явления, взети заедно, обезпокоиха военачалниците. Побързаха да потушат изолираните наченки на пожар. Докато се справят окончателно с тези малки огнища, те забавиха нападението срещу барикадите Мобюе, Шанврьори и „Сен-Мери“, за да хвърлят после всичките си сили срещу тях и да ги разгромят наведнъж. По разбунтуваните улици плъзнаха военни колони, които прочистваха широките булеварди, претърсваха малките улици, вдясно и вляво, ту бавно и предпазливо, ту бегом. Войската издънваше вратите на къщите, от прозорците на които бяха стреляли. Същевременно кавалерийски патрули разпръсваха насъбралите се по булевардите групи. Тази акция не мина без крясъци и хаотичен шум, неизбежни при всяко сблъскване на войска и народ. Това именно беше доловил Анжолрас в промеждутъците, между пушечната и артилерийска стрелба. Освен това той зърна в края на улицата носилки с ранени и каза на Курфейрак:

— Тия ранени са от другаде.

Надеждата бе краткотрайна. Светлината бързо помръкна. Не беше минал и половин час и всичко утихна, разся се като непоследвана от гръм светкавица и въстаниците отново се почувствуваха притиснати под оловния свод на равнодушието на народа, изоставил упорствуващите мъже на произвола на съдбата.

Всеобщото раздвижване, за което имаше известни неясни признаци, заглъхна напълно. Вниманието на военния министър и стратегията на генералите можеха занапред да се съсредоточат върху три или четири барикади, които се държаха още.

Слънцето се изкачваше на хоризонта.

Един въстаник се обърна към Анжолрас:

— Гладни сме. Нима ще умрем тъй, без да хапнем нещо?

Продължавайки да стои при бойницата си, без да откъсва поглед от противоположния край на улицата, Анжолрас кимна утвърдително с глава.

XIV
В тази глава читателят ще узнае името на възлюблената на Анжолрас

Седнал върху едно паве до Анжолрас, Курфейрак продължаваше да се присмива на оръдието и при всяко профучаване на тъмната хала, наречена картеч, той отвръщаше с взрив от закачки:

— Ще си раздереш дробовете, клето старче! Просто ми е жал за тебе. Напразно се напъваш. Ами че това не е никаква гръмотевица, а просто кихавица!

Въстаниците около него се смееха.

Курфейрак и Босюе, чието безстрашие и добро настроение нарастваха успоредно с опасността, заместваха подобно на госпожа Скарон храната с шеги и понеже нямаше вече вино, угощаваха всички с веселие.

— Възхищавам се от Анжолрас — каза Босюе. — Учудвам се на невъзмутимата му дързост. Той живее сам и може би затова е малко тъжен. Оплаква се от своето величие, което го обрича на самота. Всеки от нас, простосмъртните, си има по някоя възлюблена, която ни довежда до лудост, тоест до безстрашие. Нима е мъчно да се сражаваш като лъв, когато си влюбен като тигър? Това е нашето отмъщение за номерата, които ни погаждат госпожи гризетките. Ролан оставя да го убият, та Анжелик да се пукне от яд. Ние дължим героизма си на жените. Мъж без жена е все едно пистолет без спусък. Жената привежда мъжа в действие. А Анжолрас няма при себе си жена. Не е влюбен и все пак успява да бъде смел. Това е чудо невиждано: да си студен като лед и пламенен като огън.

Анжолрас като че ли не слушаше, но ако някой се приближеше до него, би чул полугласния му шепот:

— Patria![9]

Босюе продължаваше да се шегува, когато Курфейрак внезапно възкликна:

— Ха, ето ви сега нещо ново! — И като вратар, който известява за новодошлите гости, той добави: — Негово сиятелство Осемкалибреното.

И действително едно ново действуващо лице се бе появило в същия миг на сцената. Второ огнестрелно оръдие.

Артилеристите бързо откачиха лафета и до първото се нареди второ оръдие.

Това щеше да ускори развръзката.

Само след няколко минути двете оръдия, зареждани чевръсто, забълваха едновременно огън срещу укреплението. Взводовете пехотинци и гвардейци поддържаха стрелбата.

На известно разстояние се чуваше друга канонада. Докато двете оръдия обстрелваха ожесточено барикадата на Шанврьори, други две оръдия, поставени едното на улица Сен-Дьони, другото на улица Обри-льо-Буше, обсипваха с картеч барикадата Сен-Мери. Четирите оръдия си откликваха като зловещо ехо.

Злите военни псета лаеха съгласувано.

Едното от двете оръдия, които обстрелваха сега барикадата на улица Шанврьори, бълваше картеч, докато другото изстрелваше снаряди.

Оръдието, заредено със снаряди, беше закрепено малко по-високо и стрелбата му беше изчислена така, че снарядът падаше върху горния ръб на барикадата, нащърбваше го и ронеше паветата върху въстаниците вместо картеч.

Тази маневра целеше да отстрани бойците от укреплението и да ги принуди да се отдръпнат във вътрешността. Или, с други думи, тя предвещаваше атака.

Щом изгонеха въстаниците от барикадата със снарядите и ги отстраняха от прозорците на кръчмата с картеча, атакуващите колони можеха да навлязат в улицата, без да ги обстрелват, без може би дори да ги забележат, да се изкачат внезапно по редута както предната вечер и — кой знае? — да го превземат може би, като изненадат защитниците му.

— Трябва на всяка цена да обезвредим тия оръдия — каза Анжолрас. — Огън по артилеристите!

Всички бяха готови. Барикадата, която толкова отдавна не се обаждаше, започна бясна стрелба, седем-осем залпа изригнаха един след друг с ликуващо настървение, улицата се изпълни със заслепяващ дим и след няколко минути сред пронизаната с пламъци мъгла можаха да различат смътно, че две трети от артилеристите лежаха под колелата на оръдията си. Останалите живи продължаваха да зареждат със сурова невъзмутимост топовете, но стрелбата все пак понамаля.

— Отлично — каза Босюе на Анжолрас. — Успех. Анжолрас поклати глава и отвърна:

— Още четвърт час такъв успех и в барикадата няма да останат и десет патрона.

Изглежда, че Гаврош чу думите му.

XV
Гаврош на улицата

Курфейрак внезапно забеляза някого в подножието на барикадата, вън, на улицата, под куршумите.

Гаврош беше взел една кошница за бутилки от кръчмата, проврял се беше през пролуката и спокойно бе почнал да изпразва пълните с патрони паласки на националните гвардейци, убити върху откоса на редута.

— Какво правиш там? — попита го Курфейрак.

Гаврош повдигна глава.

— Пълня си кошницата, гражданино.

— Не виждаш ли картеча?

— Добре де, вали. Какво от това? — отвърна Гаврош.

— Прибирай се! — викна Курфейрак.

— Ей сега.

И с един скок той се озова посред улицата.

Читателят си спомня, че дружината на Фанико, оттегляйки се, бе осеяла улицата с трупове.

Двадесетина мъртъвци лежаха пръснати по платното. Двадесетина паласки за Гаврош. Значителен запас патрони за барикадата.

Пушечният дим се стелеше над улицата като мъгла. Който е виждал в планината забулена от облак теснина между два стръмни склона, може да си представи плътния дим в улицата, сгъстен като че ли от двете тъмни редици високи къщи. Той се изкачваше бавно нагоре, постоянно подновяван. Затова постепенно всички предмети започнаха да се виждат мътно, дори дневната светлина сякаш помръкна. Макар че улицата съвсем не беше дълга, бойците в двата й края едва се различаваха помежду си.

Тази мъгла, по всяка вероятност желана и предвидена от командирите, които щяха да ръководят щурма срещу барикадата, се оказа изгодна и за Гаврош.

Под диплите на димната завеса и благодарение на дребния си ръст той можа да се придвижи доста навътре по улицата, без да го забележат. Изпразни първите седем-осем паласки, без да се излага особено на опасност.

Малчуганът пълзеше по корем, пробягваше на четири крака, уловил кошницата със зъби, сгушваше се лъкатушеше, извиваше се, плъзгаше се от мъртвец на мъртвец и изпразваше паласката или патрондаша му, както маймуна разчупва орех.

От барикадата, макар че беше още доста близо до нея, не смееха да му извикат да се върне, за да не привлекат вниманието върху него.

У един труп, в мундир на капрал, той намери кратунка с барут.

— Някой може да ожаднее — каза той и я пъхна в джоба си.

Понеже отиде много напред, Гаврош стигна до мястото, където пушечният дим беше по-рядък, така че стрелците от пехотата, залегнали в засада зад заслона от павета, както и струпаните на ъгъла на улицата гвардейци, внезапно си показаха един на друг съществото, което пъплеше сред дима.

Точно когато момченцето освобождаваше от патроните сержанта, който лежеше до един стълб, в трупа се заби куршум.

— Тю да се не види! — възкликна Гаврош. — Убиват ми мъртъвците!

Втори куршум плесна до него и от камъка изскочи искра. Трети прекатури кошницата му.

Гаврош се огледа и разбра, че стрелят гвардейците от предградията.

Той се изправи в цял ръст, с развени от вятъра коси и ръце на хълбоците, загледа дръзко националните гвардейци, които стреляха по него, и запя:

Хората са грозни във Нантер,

за това виновен е Волтер,

и са глупави във Палесо,

за това виновен е Русо.

После вдигна кошницата си, събра падналите патрони, без да загуби нито един, и като пристъпи право срещу куршумите, наведе се да обере следващата паласка. Там четвърти куршум отново изсвистя досам него, без да го улучи. Гаврош изпя по този повод:

Аз не съм нотариус, банкер,

за това виновен е Волтер,

аз съм малка птичка без гнездо,

за това виновен е Русо.

Пети куршум го вдъхнови да изпее трети куплет:

Шегобиец съм в голям размер,

за това виновен е Волтер,

и не ям аспержи и месо,

за това виновен е Русо.

Това продължи известно време.

Страшно, вълнуващо зрелище. Гаврош, под обстрел, се шегуваше със стрелбата. Изглежда, че му беше много забавно. Врабчето кълвеше ловджиите. Отговаряше с куплет на всеки изстрел. Целеха се непрекъснато в него и все не го улучваха. Националните гвардейци и войниците се смееха, докато го вземаха на мушка. Той залягаше, изправяше се, притичваше зад някоя врата, отскачаше, изчезваше, пак се появяваше, побягваше, връщаше се, кривеше се на оръдията и им се плезеше, без да престава да обира куршумите, да опразва паласките и да пълни кошницата си. Въстаниците, примрели от тревога, го следяха с поглед. Барикадата трепереше, а той пееше. Не дете, не човек, а някакво необикновено вълшебно момченце. Неуязвимото мъниче на тази схватка. Куршумите го гонеха, но Гаврош беше по-бърз от тях. Детето сякаш играеше на зловеща криеница със смъртта. Всеки път, когато нейният чипонос призрак се приближеше до него, той го чукваше подигравателно по носа.

Един куршум обаче, по-добре насочен или по-вероломен от другите, улучи най-сетне детето-блуждаещо огънче. Гаврош се олюля и се строполи на земята. Барикадата ахна. Но в пигмея се таеше Антей. Съприкосновението на гамена с уличната настилка е равносилно на съприкосновението на великана със земята. Гаврош падна, за да се надигне отново. Но остана седнал; дълга струйка кръв се стичаше по лицето му. Той вдигна нагоре ръце, погледна в посока на изстрела и пак запя:

Повален съм от куршума чер,

за това виновен е Волтер,

паднах сякаш в нива от просо,

за това виновен е…

Гаврош не довърши. Втори куршум от същия стрелец прекъсна завинаги песента му. Този път той се свлече по лице върху паважа и не помръдна вече. Тази мъничка възвишена душа отлетя.

XVI
Как братчето става баща

В същото време в Люксембургската градина — не бива да пропускаме нищо от този драматичен разказ — две дечица вървяха уловени за ръка. Едното трябва да беше седемгодишно, другото — пет. Измокрени от дъжда, те избираха слънчевата страна на алеите. По-голямото водеше за ръчичка по-малкото. Бяха дрипави и бледи. Същински птичета. По-малкото повтаряше:

— Много ми се яде!

По-голямото, чувствувайки се до известна степен покровител, водеше братчето си с лявата си ръка, а в дясната държеше една пръчица.

Децата бяха сами в градината. Паркът беше безлюден, полицията бе затворила вратите поради въстанието. Разположените тук на бивак войски бяха извикани в боя.

Как децата се бяха озовали тук? Може би се бяха измъкнали от някой не добре затворен участък или бяха избягали от някоя барака на фокусници, построена някъде наблизо било при градската врата Анфер, на еспланадата на Обсерваторията или при съседния кръстопът, където се издига фронтон с надпис: „Invenerunt parvulum pannis involutum“[10], а може би предната вечер бяха измамили по време на затварянето бдителното око на пазачите в градината и бяха прекарали нощта в някой павилион, където обикновено четат вестници? Едно е безспорно: децата се шляеха тук и изглеждаха свободни. Когато скитащ и изглеждаш свободен, по всяка вероятност си се загубил. Клетите дечица действително се бяха загубили.

Те бяха същите малчуганчета, за които Гаврош се чудеше къде ли изчезнаха и за които читателят навярно си спомня. Настанените у Маньон и приписвани на господин Жилнорман деца на Тенардие, а сега окапали листи от клони без корен, които се търкаляха по земята, гонени от вятъра.

Дрешките им, спретнати по времето на Маньон, защото по този начин тя се докарваше пред господин Жилнорман, се бяха превърнали сега в дрипи.

Те спадаха вече към графата „Изоставени деца“, които статистиката отчита, а полицията прибира, загубва и пак намира по парижките улици.

Благодарение на суматохата в този размирен ден клетите хлапета можаха да се озоват в градината. Иначе, ако пазачите ги бяха забелязали, начаса щяха да ги изгонят. Децата на бедняците не бива да влизат в обществените градини. А би трябвало да се помисли, че като деца и те имат право да се порадват на цветята.

Тези две дечица се бяха вмъкнали в градината благодарение на затворените решетки. Тяхното присъствие беше нарушение на правилника. Те се бяха промъкнали в парка и бяха останали вътре. Това не ще рече, че когато решетките са затворени, пазачите са в отпуска; надзорът би трябвало да се упражнява и тогава, но той се разхлабва и пазачите си дават почивка. Заразени от общата тревога и повече загрижени за това, което става вън, на улицата, а не вътре в градината, те не се занимаваха с нея и не бяха забелязали двете дечица.

Вечерта бе валяло, а и сутринта закапа малко. Но през юни проливните дъждове не са опасни. Само един час след бурята почти не личи, че хубавият ясен ден е плакал. Дете земята съхне така бързо, както бузите на дете.

По време на лятното слънцестоене лъчите по пладне са, кажи-речи, пронизващи. Те се впиват във всичко. Залепват се за земята и като че ли изсмукват влагата й. Слънцето е сякаш жадно. Проливният дъжд е като чаша вода: мигом попива в земята. Сутринта текат навсякъде вади, следобед всичко тъне в прах.

Има ли нещо по-пленително от прясно измитата от дъжда зеленина, изсушена от слънцето? Тя излъчва топла свежест. Градините и ливадите, чиито корени са влажни, а цветовете, огрени от слънце, се превръщат в благовонни олтари, от които се изпаряват всички ухания на земята. Всичко се смее, пее и предлага даровете си. Навред сладостно опиянение. Пролетта е временен рай. Тя помага на човека да търпи и да чака.

Има хора, на които това е напълно достатъчно; смъртни, които, любувайки се на небесната синева, възкликват: „Какво повече да искаме!“ Мечтатели, погълнати всецяло от чудото на природата, черпещи в нейното обожание безразличие към доброто и злото, напълно безучастни към човека, блажени съзерцатели на космоса, които не разбират защо трябва да се занимават с глада на едни, с жаждата на други, с голотата на бедняка зиме, с изкривеното от костна туберкулоза детско гръбначе, с мизерния одър, с таванската стаичка, със затворническата килия и с дрипите на зъзнещите девойки, когато биха могли да си мечтаят под дърветата. Жестоки в безсърдечното си доволство невъзмутими духове! Странно нещо, те се задоволяват с вечното. Благородният стремеж на човека към преходното, което може да се обхване, им остава непознат. Те дори и не мислят за преходното, което предполага прогрес, възвишени усилия. Сложното съчетание на човешкото и божественото, на преходното и вечното също се изплъзва от вниманието им. Достатъчно им е да се изправят с лице пред безкрая и те се усмихват. Не познават радостта, но изпитват вечно блаженство. Техният живот е постоянно углъбение. Човешката история е само частичен план, на който не е нанесено всичко. Истинското всичко остава извън него. Има ли смисъл да се занимават с тази жалка подробност — човека? Човек страда, възможно е. Но вижте колко величествено изгрява Алдебаран! Млякото на майката е пресекнало, новороденото умира, не ми влиза в работата, но затова пък вижте тая чудна розетка, която можете да наблюдавате с микроскоп в сърцевината на бора. Коя красавица може да се сравни по изящество с нея? Тези мечтатели забравят любовта. Зодиакът упражнява такова обаяние върху тях, че не им позволява да видят плачещото дете. Бог затъмнява душата им. Това е цяло семейство от дребни и същевременно велики умове. Такъв беше Хораций, такъв беше Гьоте, а може би и Лафонтен. Великолепни егоисти, влюбени във вечността, безучастни зрители на страданието, които не виждат Нерон, стига само времето да е хубаво; грейналото слънце скрива от очите им кладата, те биха могли да се любуват на светлинните ефекти, присъствувайки на нечие гилотиниране, те не чуват нито воплите, нито риданията, нито предсмъртните хъркания, нито тревожния сигнал, за тях всичко е прекрасно, щом навън е май, те се считат доволни, стига само над главите им да се реят пурпурни и златисти облаци; твърдо са решили да бъдат щастливи, докато не загасне блясъкът на звездите и не замлъкне птичата песен.

Нещастни щастливци. Те дори не подозират, че са достойни за съжаление. А безспорно са достойни за съжаление. Който не плаче, е сляп. Те будят възхищение и жал, както бихме съжалявали и бихме се възхищавали от някое същество, което съчетава в себе си деня и нощта, което няма очи под веждите си, но на челото му грее звезда.

Безразличието на тези мислители било според някои висша философия. Нека е тъй, но в тяхното превъзходство се крие тежък недъг. Може да си безсмъртен, но хром, както например богът Вулкан. Можеш да се въздигаш над човека, но можеш да паднеш и по-ниско от него. Природата се отличава с безпределно несъвършенство. Сигурни ли сме, че слънцето не е сляпо?

Но какво да се прави в такъв случай? Кому да вярваме? Solem quis dicere falsum audeat?[11] Нима самите гении, самите свръхчовеци, мъжете-светила също са жертва на измама! Нима дори това, което стои там горе, над всичко, на най-високата точка, в зенита, и което праща на земята толкова светлина, вижда малко, лошо, а може би и никак? Не е ли отчайващо това? Не. Но какво тогава стои по-високо от слънцето? Бог.

На 6 юни към единадесет часа сутринта Люксембургската градина, самотна и безлюдна, беше пленителна. Правилно засадените дървета и цветните лехи си препращаха взаимно ухания и ослепителен блясък. Клоните, опиянени от обедното слънце, като че жадуваха за прегръдка. Цигански славейчета пееха оглушително в листната корона на яворите, врабчета ликуваха, кълвачи се катереха по стъблата на кестените, почуквайки с човка в пукнатините на кората. Цветните лехи приемаха покорно законното превъзходство на лилиите. Най-величествен е ароматът на белотата. Носеше се остър дъх на карамфил. Старите гарвани от времето на Мария Медичи грачеха влюбено в клонаците на високите дървета. Слънцето позлатяваше, багреше и запалваше всевъзможните видове лалета — пламъци, превърнати в цветя. Край лехите с лалета кръжаха пчели — същински изхвръкнали от тия цветни пламъци искри. Всичко лъхаше красота и жизнерадост, дори дъждоносният облак. Повторно надвиснал, той съвсем не беше обезпокоителен и момините сълзи, и орловите нокти жадуваха за него. Лястовиците летяха ниско, мили предвестници на заплаха. Ако някой се намираше в градината, той можеше да почувствува осезателно щастието. Животът благоухаеше. Цялата природа излъчваше чистота, отзивчивост, готовност за помощ, бащинска загриженост, ласкавост и младост. Мислите, които се лееха от небето, бяха сладки като целувка върху детска ръчица.

Голите бели статуи под дърветата бяха обвити в сенчести наметала, разкъсани тук-таме от светлината. Слънцето раздираше диплите им и лъчите му провисваха от всички страни. Земята около големия басейн беше вече изсъхнала и изглеждаше като обжарена. Лекият ветрец повдигаше тук-таме кълбенца прах. Няколко жълти листа, оцелели от миналата есен, се гонеха весело, сякаш си играеха.

Изобилната светлина действуваше успокоително. Всичко преливаше от живот, сокове, топлина, изпарения. Пулсът на неизчерпаемия източник туптеше под мирозданието. В напоените с любов ухания, в кръстосващите се отблясъци и отражения, в щедрите потоци лъчи, в непрестанно изливащите се струи разтопено злато се чувствуваше неизтощима разточителност. Зад целия този блясък като зад огнена завеса се съзираше Бог, притежателят на милиони звезди.

Благодарение на пясъка нямаше нито капчица кал. Благодарение на дъжда нямаше нито една прашинка. Цветята бяха прясно измити. Всички отсенки кадифе, сатен, лак, злато, които излизат из земята под форма на цветя, бяха безупречни. Цялото това великолепие сияеше от чистота. Величествената тишина на задоволената природа изпълваше градината. Небесна тишина, която не изключваше хиляди мелодии, гугукането на птиците, бръмченето на рояците пчели, повеите на вятъра. Пролетната хармония се сливаше в пленителен хор. Гласовете на, пролетта прозвучаваха и замлъкваха в строен ред: люляците прецъфтяваха и вече почваше царството на жасмините. Няколко цветя бяха закъснели, няколко насекоми бяха подранили. Авангардът на червените юнски пеперуди се побратимяваше с ариергарда на белите майски пеперуди. Платаните сменяха кората си. Зефирът диплеше разкошните корони на кестените. Пищна гледка! Един ветеран от съседната градина се любуваше през решетката и казваше:

— Ето и пролетта под оръжие, в пълна парадна униформа.

Цялата природа закусваше. Мирозданието се беше настанило около трапезата. Време беше. На небето бе постлана голяма синя покривка, а на земята — широка зелена покривка. Слънцето светеше a giorno[12]. Бог поднасяше ядене на цялата вселена. Всяка земна твар получаваше своята храна, своята дневна дажба. Дивият гълъб намираше конопено семе, сипката — просо, кадънката — мокрици, червеношийката — червейчета, пчелата — цветя, мухата — инфузории, зеленушката — мухи. Самоизяждаха се по малко едни други, защото доброто винаги е примесено необяснимо със зло. Но стомахчето на всяка твар беше пълно.

Двете изоставени дечица стигнаха до големия басейн, леко зашеметени от пищната светлина. Те се опитваха да се потулят някъде, водени от инстинкта на слабия и бедния пред всяко великолепие, дори и пред неодушевената природа. Затова стояха зад барачката на лебедите.

От време на време, носени от вятъра, долитаха смътно крясъци и врява, пукотевица от пушечни престрелки и глухи удари на топовни изстрели. Над покривите край халите се виеше дим. Някаква камбана биеше в далечината, като че ли призоваваше на помощ.

Децата, изглежда, не забелязваха тези шумове. Малкото повтаряше сегиз-тогиз шепнешком: „Гладен съм.“

Почти едновременно с двете деца до големия басейн се приближиха и други две лица. Петдесетгодишен дебелан водеше за ръка шестгодишен дебелан. По всяка вероятност баща и син. Шестгодишният дебеланко държеше в ръка огромна кифла.

По онова време някои собственици от съседните улици Принцеса и Анфер имаха ключ от Люксембургската градина и можеха да влизат, когато вратите бяха затворени. Тази привилегия по-късно бе отменена. Бащата и синът идваха навярно от някоя от тия къщи.

Двете беднячета видяха, че „господинът“ се приближава и се скриха по-добре.

Може би това беше същият буржоа, когото Мариус бе чул сред любовната си треска да съветва сина си да „избягва крайностите“. Той изглеждаше благовъзпитан и надменен, устата му постоянно се разтваряше в усмивка. Тази несъзнателна усмивка, която се дължи на силно развита челюст и недостиг на кожа, показва само зъбите, но не и душата. Детето с недоядената кифла изглеждаше сито до гуша. То беше облечено като национален гвардеец по случай метежа, а бащата беше останал в цивилни дрехи от благоразумие.

Бащата и синът се спряха край басейна, в който пръхтяха два лебеда. Буржоата изпадаше като че ли в особено възхищение пред лебедите. Той им приличаше, ако не по друго, поне по пъченето.

Засега лебедите плаваха, в което се изразява главният им талант, и бяха великолепни.

Ако двете дечица слушаха и ако възрастта им позволяваше да разберат подобни истини, те щяха да чуят дълбокомислени думи. Бащата казваше на сина си:

— Мъдрецът се задоволява с малко. Гледай мене, синко. Аз не обичам разкоша. Никога няма да ме видиш в отрупани със злато и скъпоценни камъни дрехи. Оставям този лъжлив блясък на плиткоумните.

В този момент задавените викове, които идваха откъм халите, се усилиха ведно със зачестените удари на камбаната.

— Какво става? — попита момченцето.

— Сатурналии — отвърна бащата.

Изведнъж той съгледа двете дрипави малчуганчета, прислонени зад зелената къщичка на лебедите.

— Почва се вече — процеди той и след като помълча малко, добави: — Анархията прониква дори в тази градина.

Междувременно момченцето отхапа от кифлата, изплю залъка и внезапно се разплака.

— Защо плачеш? — попита го баща му.

— Не ми се яде — каза детето.

Бащата се усмихна още по-широко.

— Не е необходимо да си гладен, за да изядеш една кифла.

— Тази кифла ми се втръсна. Тя не е прясна.

— Не я ли искаш?

— Не.

Бащата посочи лебедите.

— Хвърли я тогава на тия ципестокраки.

Детето се поколеба. Може да не искаш вече да ядеш кифлата си, но това не е основание да я подариш.

Бащата настоя:

— Бъди човечен. Трябва да жалиш животните.

И като взе от сина си кифлата, той я хвърли в басейна.

Кифлата падна близо до брега.

Лебедите бяха далеч, посред басейна, и бяха заети с някаква плячка. Те не забелязаха нито кифлата, нито буржоата.

Чувствувайки, че кифлата може да пропадне, и развълнуван от тази ненужна загуба, буржоата започна да ръкомаха отчаяно и най-сетне привлече вниманието на лебедите.

Те забелязаха, че нещо плува по водата, промениха посоката си като кораби и се отправиха плавно към кифлата със спокойното величие, подобаващо на снежнобели птици.

— Лебедите разбират от морски сигнали — заяви буржоата, доволен от остроумната си забележка.

В този миг далечната врява в града внезапно се засили. Този път тя прозвуча заплашително. Понякога поривите на вятъра са особено красноречиви. Сега той донесе ясното биене на барабани, крясъци, пушечна стрелба и зловещия екот на тревожната камбана и оръдията. Това съвпадна с тъмния облак, който внезапно скри слънцето.

Лебедите не бяха стигнали още до кифлата.

— Да се прибираме — каза бащата. — Изглежда, че нападат Тюйлери! — И той пак улови сина си за ръка. — От Тюйлери до Люксембург не е далеч — точно колкото от крал до пер. След малко ще завалят куршуми. А може би и дъжд — добави той, поглеждайки облака. — И небето се намесва в борбата. Младият клон на Бурбоните е обречен на гибел. Да се прибираме по-бързо.

— Искам да видя как лебедите ще изядат кифлата — каза детето.

— Това би било неблагоразумно — заяви бащата.

И той отведе малкия буржоа.

Съжалявайки за лебедите, синът извръщаше глава към басейна, докато зави зад дърветата и го загуби от очи.

Обаче заедно с лебедите и двете скитничета се бяха приближили до кифлата. Тя плуваше над водата. Малкото гледаше кифлата, голямото — отдалечаващия се буржоа.

Бащата и синът се загубиха в лабиринта от алеи, който води към голямото стълбище при горичката откъм улица Принцеса.

Щом изчезнаха от погледите им, по-голямото братче легна пъргаво по корем до закръгления ръб на басейна, държейки се за него с лявата ръка, наведе се толкова ниско над водата, че насмалко не падна в нея, и посегна с пръчката в дясната си ръка към кифлата. Когато видяха врага, лебедите се разбързаха, врязаха бързо гръд във водата, но това се оказа изгодно за малкия рибар. Водата пред лебедите се развълнува и едно от къдравите концентрични кръгчета тласна лекичко кифлата към пръчката на детето. Лебедите вече бяха наближили, когато пръчката докосна кифлата. Детето замахна чевръсто, привлече кифлата, подплаши лебедите, сграбчи плячката си и се изправи. Кифлата беше измокрена, но децата бяха и гладни, и жадни. Голямото братче я разчупи на две неравни парчета, взе по-малкото за себе си, подаде по-голямото на братчето си и му каза:

— Напъхай това в човката си.

XVII
Mortuus pater filium moriturum expectat[13]

Мариус се спусна извън барикадата. Комбфер се затече след него. Но беше вече много късно. Гаврош беше мъртъв. Комбфер донесе кошницата с куршуми, а Мариус — детето.

„Уви!“ — мислеше си той, връщайки сега на сина това, което бащата беше сторил за неговия баща. Само че Тенардие беше изнесъл баща му жив от боя, а той изнасяше детето мъртво.

Когато Мариус се прибра в барикадата, носейки на ръце Гаврош, и неговото лице беше потънало в кръв.

В момента, когато се наведе да вдигне Гаврош, един куршум одраска черепа му, но той не го усети.

Курфейрак развърза връзката си и превърза челото му.

Положиха Гаврош върху същата маса, на която лежеше дядо Мабьоф, и покриха двете тела с черния шал. Той стигна и за стареца, и за детето.

Комбфер разпредели куршумите от кошницата, която беше взел със себе си.

Всекиму се паднаха по петнадесет патрона.

Жан Валжан не беше мръднал от камъка си.

Когато Комбфер му подаде петнадесетте полагащи му се куршума, той поклати отрицателно глава.

— Какъв чудак! — пошепна тихо Комбфер на Анжолрас. — Стои на барикадата, а не се бие!

— Но това не му пречи да я защищава — отвърна Анжолрас.

— И героизмът си има какви ли не щеш особняци — поде Комбфер.

— Съвсем различен от дядо Мабьоф — забеляза Курфейрак, който чу разговора им.

Трябва да отбележим, че обстрелването на барикадата почти не предизвикваше вълнение сред защитниците й. Ако някой не е попадал във вихъра на подобни боеве, не може да има никаква представа за спокойствието, което съпровожда бурята. Хората се движат насам-натам, шегуват се, разговарят, суетят се безцелно. Един наш познат чул с ушите си как един боец му казал в разгара на стрелбата:

— Събрали сме се тук като на ергенски гуляй.

Барикадата на улица Шанврьори изглеждаше, повтаряме, доста спокойна вътре. Скоро всички перипетии и фази на борбата щяха да бъдат приключени. Позицията на защитниците, доскоро критична, стана застрашителна и навярно не след дълго щеше да стане безнадеждна. Колкото по-отчайващо бе положението им, толкова по-ярък героизъм обагряше барикадата. Анжолрас се възправяше сурово над нея като млад спартанец, посветил голия си меч на мрачния гений на Епидот[14].

Препасал престилка, Комбфер превързваше ранените. Босюе и Фьоий приготвяха патрони с барута, който Гаврош беше взел от убития капрал.

— Скоро ще вземем дилижанса за друга планета — казваше шеговито Босюе на Фьоий.

Близо до Анжолрас Курфейрак нареждаше върху паветата от своя периметър цял арсенал: сабята си, пушката, два кавалерийски пистолета и малък джобен револвер; той правеше това грижливо, като девойка, която подрежда тоалетните си дреболии. Жан Валжан, безмълвен, гледаше стената пред себе си. Някакъв работник закрепваше на главата си с връвчица широката сламена шапка на леля Юшлу, „за да не слънчасал“, както казваше той. Младежите от Кугурдата в Екс разговаряха весело помежду си, бързайки да се наговорят за последен път на родното си наречие. Жоли беше изнамерил едно огледало на вдовицата Юшлу и си разглеждаше езика. Неколцина бойци, докопали в някакво чекмедже корички хляб, почти мухлясали, дъвчеха лакомо. Мариус мислеше с тревога какво ще му каже баща му, когато се видят на оня свят.

XVIII
Хищникът, превърнат в жертва

Нека се спрем на едно психологическо явление, присъщо на всяка барикада. Не бива да изпускаме нито една подробност, която характеризира тази необикновена улична война.

Независимо от необяснимото спокойствие, което цари вътре в барикадата, тя все пак изглежда като халюцинация на тези, които са в нея.

Гражданската война крие нещо апокалиптично, мъглата на неведомото прибулва яростните пламъци, революциите са загадъчни като сфинксове и който се е бил на барикадата, има чувството, че е преживял кошмарен сън.

Ние обрисувахме, говорейки за Мариус, душевното състояние на хората в подобно място и ще видим последиците от това състояние: там всичко изглежда по-ярко и същевременно по-бледо от действителността. Веднъж напуснал барикадата, човек не помни какво е видял в нея. Бил е страшен, но сам не го съзнава. Обкръжен е бил от сражаващи се идеи с човешки лица, главата му е била озарена от сиянието на бъдещето. Имало е легнали трупове и изправени призраци. Часовете са се влачели нескончаеми като часове на вечността. Живял е в смъртта. Край него са минавали привидения. Кои са били те? Видял е обагрени от кръв ръце. Оглушителен грохот и злокобна тишина. Зинали уста, надаващи крясъци, и други зинали уста, замлъкнали навеки. Пушечен дим или може би нощен мрак. Той има чувството, че е докоснал зловещата влага на неведоми дълбини. Под ноктите му се червенее. Не си спомня защо.

Но да се върнем на улица Шанврьори.

Изведнъж между два залпа в далечината прозвъни часовник.

— Пладне е — каза Комбфер.

Дванадесетте удара не бяха заглъхнали още. Анжолрас се изправи с цял ръст и даде от върха на барикадата следната гръмогласна заповед:

— Качете павета в къщата. Наредете ги по перваза на прозорците. Половината мъже да останат готови за стрелба, другата половина да пренасят павета. Нямаме нито минута за губене.

В противоположния край на улицата се беше показал взвод от сапьори-пожарникари, с топори на рамо, в пълен боен ред.

Това очевидно беше само челото на колоната. Каква колона? Навярно колоната, която щеше да атакува. Сапьорите-пожарникари, които имат за задача да разрушат барикадата, вървят винаги пред войниците, чиято задача е да се изкачат по нея.

Очевидно наближаваше минутата, когато щяха да „затегнат примката около шията им“, както се беше изразил през 1822 година господин Клермон-Тонер.

Заповедта на Анжолрас беше изпълнена бързо и точно, както подобава на бойци от кораб или барикада, единствените две места, където няма възможност за бягство. Не беше минало и минута, и две трети от паветата, които Анжолрас беше накарал да струпат до вратата на „Коринт“, бяха изкачени на първия етаж и на тавана, а преди да изтече втората минута, умело подредени едно върху друго, те зазиждаха до половина прозорците на първия етаж и мансардните прозорчета на тавана. Главният строител, Фьоий, се бе погрижил да остави малки процепи, за да могат да проврат дулата на пушките. Укреплението на прозорците се удаде не особено трудно, защото през това време бяха спрели картеча. И двете оръдия обстрелваха сега със снаряди центъра на укреплението, за да направят пробив в него с оглед на атаката.

Когато паветата, предназначени за последната отбрана, бяха подредени, Анжолрас заповяда да качат на първия етаж оставените под масата на дядо Мабьоф бутилки.

— Кой ще ги пие? — учуди се Босюе.

— Ония — отвърна Анжолрас.

После запушиха долния прозорец и приготвиха лостовете, с които нощем затварят отвътре вратата на кръчмата.

Крепостта беше готова. Барикадата беше крепостният вал, кръчмата — крепостната кула.

С останалите павета запушиха пролуката.

Понеже защитниците на барикадите винаги са принудени да пестят мунициите и нападателите отлично знаят това, обсаждащите комбинират ходовете си дразнещо бавно, излагат се на огъня на защитниците, дълго преди да е настанал часът за боя — естествено по-скоро привидно, а не в действителност, — и се настаняват по-удобно. Подготовката на атаката винаги се извършва без суетене и грижливо. След това внезапно се разразява гръмотевицата.

Това забавяне даде възможност на Анжолрас да огледа още веднъж и да подреди всичко. Някакъв вътрешен глас му подсказваше, че щом подобни храбреци трябва да умрат, нека поне смъртта им да бъде изключителна.

Той каза на Мариус:

— Ние двамата сме командири тук. Аз отивам да дам последните разпореждания вътре. Ти остани вън и наблюдавай.

Мариус застана на пост върху гребена на барикадата.

Анжолрас заповяда да заковат вратата на кухнята, която, както си спомняте, беше превърната в амбулатория.

— Да не опръскат ранените ни! — обясни той.

После даде последните си нареждания в долната зала е рязък, но спокоен глас. Фьоий го слушаше и отговаряше от името на другите.

— Дръжте готови брадвите на първия етаж, за да пресечете стълбата. У вас ли са?

— Да — каза Фьоий.

— Колко?

— Две брадви и един топор.

— Добре. Ние имаме двадесет и шестима бойци. Колко са пушките?

— Тридесет и четири.

— Осем излишни. Напълнете и тия пушки и нека ви бъдат под ръка. Запашете на кръста си сабите и пистолетите. Двадесет мъже ще останат на барикадата. Шестима ще застанат в засада при таванските прозорчета и при прозореца на първия етаж, за да стрелят по нападателите през бойниците, през цепнатините на паветата. Нито един да не остане без работа! След миг, когато барабанът даде сигнал за атака, двадесетте защитници, останали долу, да се втурнат мигом към барикадата. Който стигне пръв, ще заеме най-изгодно място.

След като даде тия нареждания, той се обърна към Жавер и му каза:

— И тебе не съм те забравил.

И като сложи върху масата един пистолет, той каза:

— Последният, който напусне залата, да пръсне главата на този шпионин.

— Тук ли? — попита някой.

— Не, трупът му не бива да се смесва с труповете на нашите хора. Може да минете зад малката барикада към улица Мондетур. Тя е висока само четири стъпки. Шпионинът е вързан здраво. Ще го заведете там и ще го екзекутирате.

Един човек в този миг беше по-спокоен дори от Анжолрас: самият Жавер.

Тогава се появи Жан Валжан.

Той се беше смесил с групата въстаници. Излезе напред и каза на Анжолрас:

— Вие сте командирът, нали?

— Да.

— Нали преди малко ми благодарихте.

— От името на републиката. Барикадата има двама спасители: Мариус Понмерси и вас.

— Смятате ли, че заслужавам награда?

— Естествено.

— Добре, аз ви моля да ми я дадете.

— Каква е тя?

— Да пръсна лично аз черепа на този човек.

Жавер вдигна глава, позна Жан Валжан, трепна неуловимо и каза:

— Това е справедливо.

Колкото до Анжолрас, той започна да пълни карабината си. Огледа се наоколо и запита:

— Има ли възражения?

После се обърна към Жан Валжан:

— Отведете шпионина.

Жан Валжан подчерта правата си над пленника, като приседна на края на масата, о която беше привързан Жавер; той взе пистолета и по слабото му щракване се разбра, че го зарежда.

Почти в същия миг прозвучаха тръби.

— Тревога! — извика Мариус от върха на барикадата.

Жавер се изсмя със свойствения си беззвучен смях и като впери поглед във въстаниците, каза:

— И вас не ви чака по-хубаво!

— Всички вън! — заповяда Анжолрас.

Въстаниците се спуснаха шумно към барикадата, а Жавер ги изпрати — нека читателят ни прости този израз — със следното пожелание:

— До скоро виждане!

XIX
Отмъщението на Жан Валжан

Когато Жан Валжан остана сам с Жавер, той развърза под масата възела на въжето, омотано около кръста на пленника. След това му кимна да стане.

Жавер се подчини с неописуема усмивка, която изразяваше превъзходството на властта дори когато е в окови.

Жан Валжан го улови за ремъка на амуницията, както човек би хванал товарен добитък за поводите, повлече го зад себе си и излезе от кръчмата с бавни крачки, защото запънатите крака на Жавер не му позволяваха да върви бързо.

Жан Валжан вървеше с пистолет в ръка.

Те прекосиха така вътрешния трапец на барикадата. Въстаниците, погълнати всецяло от предстоящата атака, им бяха обърнали гръб.

Само Мариус, застанал на левия край на барикадата, ги видя, като минаха. Мъртвешката светлина, която изпълваше душата му, хвърли отблясъците си върху тези две фигури — палач и осъден.

Жан Валжан застави омотания Жавер да се покатери не без мъка по ниското укрепление на улица Мондетур, без да го пусне нито за миг.

Когато преминаха препятствието, те се озоваха сами в уличката. Никой не можеше вече да ги види. Ъглите на къщите ги скриваха от погледите на въстаниците. Изтеглените от барикадата трупове образуваха зловеща купчина на няколко крачки от тях.

Сред мъртъвците се белееше бледо лице, разпусната коса, пронизана ръка и полуразголена женска гръд. Това беше Епонин.

Жавер погледна изкосо мъртвата и каза тихо, с невъзмутимо спокойствие:

— Струва ми се, че познавам това момиче.

После се обърна към Жан Валжан.

Жан Валжан пъхна пистолета под мишницата си и погледна Жавер. Погледът му казваше без думи: „Жавер, това съм аз.“

„Отмъсти си!“ — отвърна му погледът на Жавер.

Жан Валжан извади от джоба на жилетката си ножче и го отвори.

— Кама ли! — извика Жавер. — Имаш право. Това ти подхожда повече!

Жан Валжан сряза мартенгала, омотан около шията на Жавер, преряза и въжетата, които стягаха китките му, после се наведе и сряза и въжето около краката му. Той се изправи и му каза:

— Свободен сте.

Жавер мъчно се учудваше. Обаче колкото и да беше господар на себе си, сега той не можа да скрие вълнението си. Застина, зинал от удивление.

Жан Валжан добави:

— Не вярвам да изляза жив оттук. Но ако случайно оцелея, аз живея под името Фошльован на улица Ом-Арме №7.

Жавер се смръщи като тигър, полуотвори устни и процеди през зъби:

— Пази се!

— Идете си — каза Жан Валжан.

— Фошльован ли каза, на улица Ом-Арме? — попита Жавер.

— Номер седем.

Жавер повтори полугласно:

— Номер седем.

Той закопча грижливо сюртука си, изпъчи се по военному, обърна се кръгом, скръсти ръце, подпрял брада на едната си длан, и закрачи към халите. Жан Валжан го следеше с очи. Като измина няколко крачки, Жавер се обърна и извика на Жан Валжан:

— До гуша ми дойдохте! По-добре ме убийте!

Жавер сам не съзнаваше, че вече не говори на „ти“ на Жан Валжан.

— Идете си! — повтори Жан Валжан.

Жавер закрачи бавно. След малко той зави зад ъгъла на улица Прешьор.

Когато се скри от погледа му, Жан Валжан изпразни пистолета във въздуха.

После се върна на барикадата и заяви:

— Задачата е изпълнена.

А ето какво беше станало междувременно.

Зает повече е това, което ставаше на улицата, а не в кръчмата, Мариус досега не беше погледнал внимателно шпионина, завързан в тъмния ъгъл на долната зала.

Когато го видя на дневна светлина, прекрачващ ниската барикада, за да отиде на смърт, той го позна. Внезапен спомен прекоси съзнанието му. Той си припомни инспектора от улица Понтоаз и двата пистолета, които той му беше дал. Пистолетите, които Мариус използуваше в същия този момент на барикадата. Той си спомни не само лицето му, но и името му.

Този спомен обаче беше мъглив и неясен, както и останалите му мисли. Това не беше увереност, а по-скоро въпрос, който той си зададе сам: „Дали не беше полицейският инспектор, който ми каза, че се нарича Жавер?“

Може би още не беше късно да се застъпи за него? Трябваше обаче да се увери, че е действително Жавер.

Мариус извика Анжолрас, който преди малко беше заел поста си в другия край на барикадата.

— Анжолрас!

— Какво има?

— Как се казва този човек?

— Кой?

— Полицейският агент. Знаеш ли името му?

— Разбира се. Нали той сам ни го каза.

— И как се казва?

— Жавер.

Мариус трепна.

В същия миг пистолетът гръмна.

Жан Валжан се върна в барикадата и каза:

— Задачата е изпълнена.

Смъртен хлад прониза сърцето на Мариус.

XX
Мъртвите имат право, макар че и живите не са виновни

След малко щеше да започне агонията на барикадата.

Всичко съдействуваше за трагичното величие на тази върховна минута. Въздухът беше изпълнен с множество тайнствени шумове — диханието на невидимите въоръжени колони, придвижващи се по улиците, пресекливия галоп на кавалерията, тежкото трополене на артилерията, пушечната и оръдейна стрелба из лабиринта на парижките улици, дима от боя, извиващ се на позлатени кълба над покривите, далечни крясъци, навяващи смътна тревога, навред заплашителни светкавици, тревожния звън на „Сен-Мери“, която сега ридаеше, меката пролет, слънчевото небе, по което се гонеха облаци, прекрасното време и застрашителното мълчание на къщите.

Защото още от предната вечер двете редици къщи по улица Шанврьори се бяха превърнали в стени. Жестоки стени. Затворени врати, затворени прозорци, затворени капаци.

В други епохи, съвсем различни от описваната от нас, когато избие часът и народът пожелае да сложи край на обществения ред, който е траял премного дълго, на подарената по милост харта или на действуващите закони, когато въздухът е наситен с всеобщо негодувание; когато градът е готов да изкърти паветата си, когато въстанието, шепнейки паролата си, извиква благосклонни усмивки у буржоазията, тогава мирният жител, проникнат от метежен дух, става, така да се каже, съюзник на боеца, а домът се побратимява с внезапно възникналото укрепление, опряно на него. Когато обаче положението не е назряло, когато въстанието не е получило съгласието на народа, когато масата е против него, бойците са загубени. Градът около бунта опустява, душите леденеят, убежищата зазиждат вратите си, улицата се превръща в проход, който съдействува на войската да превземе барикадата.

Не може току-така, без подготовка, да се накара народът да крачи по-бързо, отколкото иска. Горко томува, който се опитва да го насили. Народът не търпи принуда. В такъв случай той изоставя въстанието на собствените му сили. Въстаниците се чувствуват като чумави. Всяка къща е непристъпен чукар, всяка врата е отказ, всяка фасада е хладен зид. Този зид вижда, чува, но не желае да окаже помощ. Той би могъл да се открехне и да ви спаси. Но не. Този зид е съдник. Той ви гледа и произнася присъда над вас. Колко са мрачни тия затворени домове! Те изглеждат мъртви, макар че са живи. Животът в тях продължава да тече, макар че външно е преустановен. От двадесет и четири часа насам никой не е излизал от тях, но всички техни обитатели са вътре. Хората зад този чукар се движат нагоре-надолу, лягат си, стават; седят заедно, ядат и пият, треперят от страх, какъв ужас! Страхът извинява жестокото им негостоприемство. Страхът ги сковава, смекчаващо вината обстоятелство. Понякога, срещат се и такива случаи, страхът стига до умопомрачение. Ужасът се превръща в ярост, както благоразумието може да изпадне в бяс. Оттук пълните с дълбок смисъл думи: „Бесните умерени.“ От паническия ужас избликва понякога див гняв, като облак тъмен дим. Но какво искат най-сетне метежниците? Защо никога не са доволни? Излагат само на опасност мирните граждани! Не им ли стигат толкова революции! Защо са се домъкнали тук? Да се оправят, както могат! Толкова по-зле за тях! Те са си виновни. Ще си намерят каквото са търсили. Това не ни влиза в работата. Ето че надупчиха горката ни улица с куршуми. Шайка негодници. Главно, не отваряйте вратата! И домът заприличва на гробница. Въстаникът агонизира пред вратата му, картечът и извадените саби го застигат. Ако извика, той знае, че ще го чуят, но няма да му помогнат. Край него има стени, които биха могли да го защитят, има хора, които биха могли да го спасят, стените имат човешки уши, но хората имат каменни сърца.

Кой е виновен?

Никой и всички.

Виновна е несъвършената епоха, в която живеем.

Утопията се превръща във въстание, а философският протест — във въоръжен протест винаги на собствен риск и отговорност; Минерва става Палада. Когато утопията загуби търпение и се превъплъти в метеж, тя знае какво я очаква. И все пак почти винаги избързва. Тогава тя се примирява и приема стоически катастрофата вместо тържеството. Без да роптае, тя служи на тия, които я отричат, и дори ги оправдава. Нейното благородство се състои в това, че приема да бъде изоставена. Необуздана срещу препятствието, тя посреща със снизхождение неблагодарността.

Неблагодарност ли е впрочем това?

Да, от гледището на човешкия род.

Не, от гледището на отделния човек.

Прогресът е форма на човешкото съществуване. Животът на човешкия род се нарича общо прогрес. Колективната стъпка напред на човешкия род се нарича прогрес. Прогресът крачи напред. Той представлява великия земен човешки поход към небесното и божественото. Той спира по пътя си и изчаква закъснялото стадо. Почива си от време на време и размишлява, съзерцавайки някоя обетована Ханаанска земя, внезапно ширнала се пред взора му. Понякога настъпват нощи и прогресът спи. Мъчителна тревога обхваща мислителя, когато види човешката душа, обгърната в мрак, и напипа в тъмнината заспалия прогрес, без да може да го събуди.

— Бог е може би мъртъв — каза веднъж на пишещия тези редове поетът Жерар дьо Нервал, смесвайки прогреса с Бог и вземайки временното прекъсване на движението за смърт на висшето същество.

Греши този, който се отчайва. Прогресът неизбежно се събужда и с право бихме могли да кажем, че той, дори заспал, е вървял, защото през това време е израснал. Когато го видим изправен в пълен ръст, си даваме сметка, че е станал по-висок. Не е в негова власт да протича спокойно, както и реката не е в състояние да регулира течението си. Не издигайте баражи, не препречвайте скали по пътя му. Препятствието кара водата да се пени, а човечеството да кипи. Така възникват вълненията. Но след тия вълнения всеки признава, че е изминат известен път. Докато не бъде установен редът, който не е нищо друго, а всеобщият мир, докато на земята не се възцарят хармония и единство, революциите ще служат за етапи на прогреса.

Какво впрочем представлява прогресът? Казахме вече — непрекъснатото развитие на народите.

Случва се понякога обаче преходният живот на отделните личности да се противопостави на вечния живот на човешкия род.

Нека признаем без огорчение: индивидът има свои лични интереси и не е престъпно да ги защищава и брани. Настоящето включва известна оправдана доза себелюбие. Преходният живот има своите права и не е длъжен постоянно да се жертвува за бъдещето. Поколението, което извършва сега своя земен път, не трябва непременно да го съкрати заради поколенията, всъщност напълно подобни нему, които ще дойдат по-късно. „Аз съществувам — шепне някой, чието име е Всички. — Аз съм млад, влюбен. Аз съм стар и се нуждая от почивка. Аз съм семеен човек, работя, преуспявам, работата ми се развива благополучно, щастлив съм, имам жена и деца, обичам ги, искам да живея, оставете ме на мира.“ Затова в някои периоди благородните челни отреди на човечеството срещат дълбоко равнодушие.

От друга страна, не може да се отрече, че почвайки война, утопията слиза от лъчезарните си висоти. Тя, утрешната истина, заимствува методите на вчерашната лъжа — войната. Тя, бъдещето, действува като миналото. Тя, чистата идея, се превръща в насилие. Тя съчетава героизма си с насилие и справедливо е да отговаря за него. Насилие, наложено от обстоятелствата и употребено като крайно средство, но което е противно на принципите й и за което тя е съдбоносно наказана. Утопията-въстание се сражава с остарелия военен кодекс в ръка. Тя разстрелва шпионите, екзекутира предателите, отнема живота на живи същества и ги хвърля в неведомата тъма. Тя прибягва до смъртта — това е сериозно провинение. Сякаш утопията няма вече вяра в сияйната истина, в нейната несъкрушима и нетленна сила. Тя поразява с меч. Но всеки меч е опасен. Той има две остриета. Този, който наранява с едното, сам се ранява с другото.

След като направихме тази уговорка — и то с дължимата строгост, — ние не можем да не се възхищаваме от славните борци за бъдещето, последователите на утопията, независимо от изхода на тяхната борба. Дори когато не достигнат целта си, те са достойни за уважение и може би именно в разгромяването им проличава истинското им величие. Победата, когато тя съдействува на прогреса, заслужава възторженото одобрение на народите. Но героичното поражение заслужава тяхното умиление. Победата е блестяща, поражението е възвишено. За нас, понеже предпочитаме мъченичеството пред успеха, Джон Браун е по-велик от Вашингтон и Пизакане е по-велик от Гарибалди.

Все някой трябва да стои и на страната на победените.

Хората са несправедливи към великите изпитатели на бъдещето, когато опитите им се провалят.

Те обвиняват обикновено революционерите, че всяват ужас. Всяка барикада им изглежда покушение на обществения ред. Виждат в теориите им престъпление, съмняват се в целите им, опасяват се от задните им мисли, клеймят съвестта им. Обвиняват ги, че издигат, натрупват и изграждат срещу съществуващия обществен ред грамадата на нищетата, страданията, неправдата, озлоблението, отчаянието, че изтръгват от обществените низини блокове мрак, за да се укрепят зад тях и да се сражават. Викат им: „Вие изкъртихте паветата на ада!“

Революционерите биха могли да отговорят: „Затова пък барикадата ни е иззидана с добри намерения.“

Естествено, за предпочитане е мирното разрешение. Изобщо трябва да признаем: когато видим паветата, неволно се сещаме за мечката от баснята и подобни добри намерения винаги са обезпокоителни за обществото. Но от самото общество зависи да се спаси или не. Ние апелираме към неговата добра воля. Не са необходими груби средства. Да се изучи спокойно злото, да се установят границите му, за да бъде премахнато. Към това именно подканваме обществото.

Както и да е, хората от всички краища на света, които, устремили взор към Франция, се борят за великото дело, позовавайки се на непреклонната логика на идеала, са величави дори когато са сразени, или по-скоро точно когато са сразени. Те безкористно жертвуват живота си за прогреса. Изпълняват волята на провидението. Тяхното дело е свещено. В уречения час те влизат в гроба, подчинявайки се на божественото сценарио, безстрастни като актьори, подаващи съответната реплика. И приемат безнадеждната битка и стоическата смърт, за да могат да обезпечат блестящото всемирно разпространение на великото човешко движение, което започна неудържимо на 14 юли 1789 година. Тези воини са жреци. Френската революция е Божа повеля.

Впрочем съществува още едно различие, което следва да прибавим към изтъкнатите в една от предишните глави различия: има приети от народа въстания, които се наричат революции. Има и отречени от народа въстания, които се наричат метежи.

Избухне ли въстание, една идея се явява на изпит пред народа. Ако народът пусне черна топка, идеята е безплодна, въстанието пропада.

Народите не встъпват в борба при всеки пръв повик, всеки път, когато утопията пожелае. Нациите не са постоянно герои и мъченици.

Народите са разумни. Въстанието по начало не им е много по сърце. Първо, защото то често води до катастрофа, второ, защото винаги изхожда от отвлечена теория.

Защото — и това именно е най-красиво — хората, които са способни на саможертва, се жертвуват винаги в името на идеала, единствено заради идеала. Всяко въстание е въодушевление. Въодушевлението може да избие в гняв и тогава грабва оръжието. Но всяко въстание, което взема на прицел правителството или строя, се цели по-високо. Така например водачите на въстанието през 1832 година и по-специално младите ентусиасти от улица Шанврьори не се сражаваха против самия Луи-Филип, ние държим да подчертаем това. Повечето от тях, в откровен разговор, признаваха качествата на този умерен крал, представляващ едновременно и монархията, и революцията. Никой не го мразеше. Но те се опълчваха в лицето на Луи-Филип срещу по-младия клон на Божиите избраници, както по-рано се бяха опълчили в лицето на Шарл X срещу по-големия клон. Събаряйки монархията във Франция, те искаха, както обяснихме, да съборят самовластието на човека над човека и да премахнат привилегиите, узурпиращи правото в цял свят. Днес Париж без крал, утре свят без деспоти. Така разсъждаваха те. Целта им безспорно беше твърде далечна, може би неясна и едва ли не непостижима, но велика.

Всичко това е така. И хората се жертвуват за тези блянове, които почти винаги се оказват илюзии за онези, които им са посветили живота си, но илюзии, подхранвани с цялата увереност, на която е способен човек. Въстаникът идеализира и разкрасява въстанието.

Хората се хвърлят в героичната борба, опиянени от подвига си. Кой знае? Може би ще успеят. Малцина са, вярно. Срещу тях е хвърлена цяла армия, но те защищават правото, естествения закон, върховната власт на всеки над самия него, от която не може да се отрече доброволно, справедливостта, истината и ако се наложи, ще умрат подобно на тристате спартанци. Не мислят за Дон Кихот, а за Леонид. И вървят напред; и веднъж поели по този път, не отстъпват, а продължават стремително напред, навели глави, въодушевени от надеждата за невиждана победа: завършената революция, освободения прогрес, възвисяването на човешкия род, всеобщото освобождение, а в най-лошия случай — Термопилите.

Тези схватки в името на прогреса често завършват неуспешно и ние вече казахме защо. Тълпата не се поддава на увлечението на паладините. Тежките маси, множествата, неустойчиви именно поради тромавостта си, се боят от несигурните ходове. А идеалът винаги е свързан с риск.

Впрочем не бива да забравяме, че тук са замесени и лични интереси, а те не се съгласуват особено с идеалите и чувствата. Понякога стомахът парализира сърцето.

Величието и красотата на Франция се състоят в това, че тя не е така затлъстяла като другите народи. По-лесно затяга каиша на корема си. Тя първа се събужда и последна заспива. Стреми се напред. Търси нови пътища.

Това се дължи на артистичната й природа.

Идеалът е кулминационната точка на логиката, както прекрасното е върхът на истината. Артистичните народи са същевременно последователни народи. Да обичаш хубавото, значи да се стремиш към светлината. Затова факелът на Европа, тоест на цивилизацията, бе издигнат най-напред от Гърция, тя го предаде на Италия, а Италия на свой ред го предаде на Франция: Дивни народи-просветители! Vitae lampada tradunt.[15]

Достойно за удивление явление! Поезията на даден народ се явява предпоставка за неговия прогрес. Степента на цивилизацията се измерва по степента на въображението. Само че народът-просветител трябва да остане мъжествен. Коринт, но не и Сибарис. Изнежването изражда. Няма нужда да бъдеш нито дилетант, нито виртуоз. Но необходимо е да бъдеш артист. В областта на цивилизацията не е нужно да се постига изисканост, а съвършенство. При това условие се създава образец за идеала на човешкия род.

Модерният идеал има свой тип в изкуството и свой метод в науката. Чрез науката именно ще се осъществи величавият блян на поетите: социалната красота. Чрез А + В ще се възстанови някогашният Еден. На сегашната степен от развитието на цивилизацията точността е необходим елемент на прекрасното и научната мисъл не само подпомага, но и допълва артистичния усет. Мечтата трябва да умее да изчислява. Изкуството, в качеството си на завоевател, трябва да възседне науката, своя боен кон. Издръжливостта на опората е от голямо значение. Съвременният ум е все едно геният на Гърция, яхнал гения на Индия, Александър, яхнал слон.

Расите, застинали в догмата или изродени от покварата, са негодни да застанат начело на цивилизацията. Колениченето пред идола или пред парите атрофира двигателните мускули и волевите импулси. Религиозното или търгашеско пристрастяване затъмнява славата на народа, ограничава кръгозора му, понижавайки духовното му равнище, отнема му човешкото и едновременно божественото прозрение за общата цел, а това прозрение превръща някои нации в мисионери. Вавилон няма идеали. Картаген също. Атина и Рим имат и затова са запазили въпреки гъстия мрак на изминалите векове ореола на цивилизацията.

Френският народ притежава същите качества, както народите на Гърция и Италия. Франция е красива като атинянка и величава като римлянка. Освен това е добросърдечна. Тя се раздава. Много по-склонна е от другите народи към преданост и саможертва. Само че тази нейна склонност е непостоянна. В това се крие голямата опасност за ония, които се втурват устремно, когато тя иска да върви спокойно, или за тия, които крачат напред, когато тя иска да спре. Франция изпада в пристъпи на материализъм и в отделни моменти идеите, които сковават нейния възвишен ум, нямат нищо общо с френското величие и подхождат по-скоро за духовния ръст на щата Мисури или Южна Каролина. Какво да се прави? Исполинката се прави на джудже. На велика Франция й се прищява понякога да бъде мъничка. Това е всичко.

Нищо не може да се възрази срещу това. Народите, подобно на небесните светила, имат право на затъмнение. И това не е трагично, стига само светлината им да се възвърне и затъмнението да не се изроди във вечна нощ. Зората и възраждането са синоними. Повторното изгряване на светлината съответствува на вечно обновяващото се „аз“.

Трябва спокойно да установим наличието на тези факти. Смърт върху барикадата или гроб в изгнание е допустим завършек на саможертвата. Истинското име на пожертвувателността е безкористието. Нека изоставените се примирят с изоставянето, нека изгнаниците се примирят със заточението, да се ограничим само с една гореща молба към великите народи: когато отстъпват, да не отстъпват прекалено много назад. Не трябва, под предлог, че се връщат към здравия разум, да слязат много надолу.

Материята безспорно съществува, съществува и настоящият миг, съществуват интересите, търбухът. Но търбухът не бива да бъде единственият източник на мъдрост. Преходният живот има своите права, ние не ги отричаме, но и вечният живот има права. Уви! Човек може да се издигне нависоко, но това не му пречи да падне. В историята това се вижда по-често, отколкото бихме желали. Някоя нация се е прославила, тя почти вкусва идеала, но после изведнъж почва да лочи тинята и това й е приятно. И ако я попитате защо изоставя Сократ заради Фалстаф, ще ви отговори:

— Защото обичам държавниците.

Още няколко думи, преди да се върнем към схватката.

Битка, каквато описваме тук, не е нищо друго, а спазмотичен порив към идеала. Когато прогресът е спънат, той изпада в болестни състояния и му са присъщи подобни трагични епилептични припадъци. Нямаше как да не срещнем по пътя си тази болест на прогреса — гражданската война. Това е един от съдбоносните етапи — едновременно действие и антракт на нашата драма, чието главно действуващо лице е един прокълнат от обществото човек и чието истинско заглавие е „Прогрес“.

Прогрес!

Този възглас, който надаваме често, въплътява всичките ни въжделения. И понеже идеята, която той включва, ще бъде подложена на не малко изпитания в предстоящото развитие на тази драма, нека ни бъде позволено, ако не я разбулим напълно, то поне да покажем макар и през воала й, цялото й сияние.

Книгата, която се намира пред очите на читателя в този миг, взета изцяло или в подробностите, независимо от временните прекъсвания, изключенията и отделните неуспехи, представлява от началото до края поход от злото към доброто, от несправедливото към справедливото, от лъжата към истината, от нощта към деня, от алчността към съвестта, от тленното към живота, от животинските подтици към чувството за дълг, от ада към небето, от небитието към Бога. Изходна точка — материята, крайна цел — душата. Хидра в началото, ангел в края.

XXI
Героите

Внезапно барабанът заби за настъпление.

Щурмът беше вихрен. Предната вечер обсаждащите се бяха приближили коварно като змии до барикадата в мрака. Сега, посред бял ден, посред ширналата се улица, беше съвсем невъзможно да нападнат изневиделица. Живата сила на нападателите излезе наяве, топът зарева, армията се втурна към барикадата. Яростта измести всяка друга тактика. Мощна колона пехотинци, примесени равномерно с национални и градски гвардейци, и последвани от многочислени шумни, макар и невидими пълчища, се изсипа бегом по улицата с биене на барабани, с екнали тръби и насочени напред щикове. Сапьорите вървяха начело. Множеството се насочи право срещу барикадата, невъзмутимо под града от куршуми, плътно сплотено като бронзова стенобойна греда.

Стената удържа напора.

Въстаниците откриха бясна стрелба. Гребенът на покритата с бойци барикада заприлича на огнена грива. Щурмът бе така настървен, че нападателите в миг заляха барикадата. Но тя се отърси от тях, както лъвът се отърсва от кучетата, и само за миг, подобно бряг, залян от пяна, се покри с войници и изплува повторно стръмна, черна и страшна.

Принудена да се отдръпне, колоната остана струпана посред улицата, застрашителна, макар и без прикритие, и отвърна с ужасен залп на стрелбата от редута. Който е виждал фойерверк, си спомня снопа, образуван от кръстосани ракети, носещ името букет. Представете си този букет, но не високо в небето, а легнал хоризонтално, носещ картеч или куршум на края на всяка своя огнена стрела и сеещ смърт с гроздовидните си мълнии. Барикадата попадна под него.

Еднаква решителност от двете страни. Едва ли не дивашка смелост, съчетана с жестоко геройство, което се проявява най-напред с готовност за саможертва. Настанаха минути, когато всеки национален гвардеец се сражаваше като зуав. Войската искаше да сложи край на боя. Готовността да умреш в разцвета на младостта и на здравето си превръща безстрашието в изстъпление. Всеки в тази схватка се чувствуваше дорасъл за върховния час. Улицата се застла с трупове.

Анжолрас беше застанал в единия край на барикадата, а Мариус — в другия. Анжолрас, който организираше защитата на барикадата, се пазеше и се засланяше от куршумите. Трима войници паднаха един след друг под бойницата му, без дори да забележат, че е там. Мариус се биеше открито. Той беше като жива мишена. Подаваше се почти до пояс извън барикадата. Никой не е по-разточителен от скъперника, когато се самозабрави, никой не е по-страшен от мечтателя, когато намисли да действува. Мариус беше застрашителен в унеса си. Битката за него бе сякаш сън. Той напомняше призрак, който стреля.

Куршумите на обсадените се свършваха. Но не и хапливите им шеги. Сред смъртния вихър, който бушуваше около тях, те пак се смееха.

Курфейрак беше гологлав.

— Къде изчезна шапката ти? — подвикна му Босюе.

Курфейрак отговори:

— Един снаряд ми я грабна!

Или даваха израз на надменното си презрение.

— Можете ли разбра тези хора — възкликваше горчиво Фьоий, цитирайки известни, прославени имена, дори имена на командири, някои от които бяха от старата армия, — които обещаха да се присъединят към нас, заклеха се да ни подпомогнат, дадоха честната си дума, не други, а наши собствени генерали, и които сега ни изоставят!

А Комбфер му отвръщаше лаконично, със сурова насмешка:

— Някои хора гледат на правилата за чест, както се гледа на звездите — от много далеч.

Вътрешността на барикадата беше цяла засипана с разкъсани гилзи, сякаш бе валял сняг.

Нападателите имаха числено превъзходство. Обсадените имаха по-изгодната позиция. Те бяха застанали на върха на стената и застрелваха в упор войниците, които залитаха, спъвайки се между убитите и ранените. Построена правилно и здраво подпряна от вътрешната страна, барикадата действително представляваше изгодна позиция, от която шепа хора могат да държат в шах цял легион. Но постоянно подновяваната и растяща под града от куршуми щурмова колона настъпваше неумолимо и сега вече малко по малко, стъпка по стъпка, но все по-сигурна в себе си, армията притискаше барикадата като преса.

Пристъп след пристъп. Опасността застрашително нарастваше.

Тогава върху купчината павета на улица Шанврьори се завърза бой, достоен за стените на Троя. Тези изпити, окъсани, изтощени мъже, които не бяха хапвали нищо от двадесет и четири часа насам, които не бяха спали, които опипваха печално празните си джобове, защото бяха останали само с по няколко куршума още, ранени почти всички, с почернели от съсирена кръв превръзки на главите или ръцете, с кървящи през разкъсаните дрехи рани, въоръжени зле с негодни пушки и стари нащърбени саби, се преобразиха в титани. Войниците десет пъти щурмуваха, нападаха, изкачваха барикадата, без да успеят да я завземат.

За да добиете представа за тази борба, би трябвало да си въобразите, че наблюдавате разгарянето на клада от нечуван героизъм. Не бой, а пламтяща пещ. Устата дишаха пламък, лицата бяха изкривени, загубили всичко човешко, бойците горяха и тръпки ви побиваха при вида на тези саламандри на битката, които сновяха в кървавия дим. Няма да описваме последователните сцени на тази нечувана сеч, нито цялостния й облик. Само епопеята има право да посвети дванадесет хиляди стиха на една битка.

Като че ли пред вас се е раззинал адът на брахманизма, най-страшната седемнадесета бездна, която се нарича във Ведите „Лесът на мечовете“.

Биеха се гръд до гръд, бедро до бедро, с пистолети, със саби, е юмруци. Стреляха отдалеч и в упор, отгоре, отдолу, отвсякъде, от покривите на къщите, от прозорците на кръчмата, от отдушниците на мазетата, където бяха успели да се проврат неколцина. Един срещу шестдесет! Полуразрушената фасада на „Коринт“ беше в плачевно състояние. Прозорецът, изподупчен от картеча, нямаше нито стъкла, нито рамка и представляваше само безформена дупка, запушена безразборно с павета. Босюе беше убит, Фьоий, Курфейрак, Жоли също паднаха. Пронизан от три удара с щик в гърдите точно когато вдигаше един ранен войник, Комбфер не успя дори да погледне небето и издъхна.

Мариус продължаваше да се бие, но беше получил толкова рани, главно в главата, че лицето му бе потънало в кръв, като че ли беше го покрил с червена кърпа.

Единствен Анжолрас беше все още невредим. Когато останеше без оръжие, той посягаше наляво или надясно и някой въстаник му подаваше първото попаднало острие. Счупил бе вече четири саби. Една повече, отколкото Франциск I при Маринян.

Омир казва: „Диомед уби Аксил, син на Тевтранис, който обитаваше щастливата Аризба. Евриал, синът на Месистей, довърши Дрезос, Офелтиос, Езеп и Педаз, когото зачена наядата Абарбарея от непорочния Буколион. Одисей повали Пидит от Перкоза. Антилох — Аблер, Полипет — Астиал, Полидамас — Ото Киленски, а Гевкр — Аретаон. Мегантиос загина от копието на Еврипил. Агамемнон, цар на героите, срази Елатос, роден в стръмния град, който се мие от звънкоструйната река Сатноис.“

В нашите старинни епически песни Експландиан напада с огнена секира великана маркиз Свантибор, който се отбранява, като запраща по рицаря изтръгнатите собственоръчно кули. Старите ни фрески по стените показват двама херцога, Бретонски и Бурбонски, на коне, в бойни доспехи, с гербове на щитовете си, които се устремяват един срещу друг с брадви в ръце, със спуснат железен шлем и железни ботуши, с железни ръкавици, единият яхнал кон с хермелинова наметка, другият — кон със светлосиньо покривало. Бретонският херцог със своята емблема — лъв между двата зъбци на короната, а Бурбонският — с огромна лилия върху предната мрежеста част на шлема му. Но за да бъдеш величав, съвсем не е необходимо да носиш шлем на херцог като Ивон или жив пламък като Експландиан, или като Филес, баща на Полидамас, да си донесъл от Епир ризница, дар от цар Евпет, повелител на мъжете. Достатъчно е да дадеш живота си било за убежденията си, било за да останеш верен на положената клетва. Вземете например този обикновен войник, довчерашен селянин от Бос или Лимузен, който се върти със затъкнат в пояса си нож край слугините, пазещи децата в Люксембургската градина, или този наведен над кост или книга млад блед студент, който си подстригва още брадата с ножици; вземете ги двамата, вдъхнете им съзнание за дълг, изправете ги един срещу друг на кръстопътя Бушра или в задънената уличка Планш-Мибре, накарайте единия да се бие за знамето си, а другия — за идеала си, като и двамата си въобразяват, че се бият за родината, и ще почне титаническа борба. А сянката, която ще хвърлят върху великото епично бойно поле на човечеството дребният пехотинец и студентът по медицина, ще бъде равна на сянката на Мегарион, цар на Ликия, родината на тигрите, вкопчил в железните си обятия могъщия, богоравен Аякс.

XXII
Стъпка по стъпка

Когато от водачите на въстанието останаха живи само Анжолрас и Мариус в двата края на барикадата, центърът, поддържан толкова дълго от Курфейрак, Жоли, Босюе, Фьоий и Комбфер, се огъна. Макар че не успя да пробие отвор, през който да минат нападателите, оръдието нащърби дълбоко средната част на укреплението. На това място гребенът на стената, разнебитен от оръдейните залпове, се срути. Попадалите от вътрешната и външната страна отломки постепенно образуваха два откоса отвътре и отвън. Наклонът на външния откос улесняваше нападението.

Войската предприе отчаян щурм и този път успя. В гъсти редици, настръхнала от щикове, пехотата се спусна неудържимо бегом и на върха на укреплението сред пушечния дим изплува плътният авангард на щурмовата колона. Този път настъпи краят. Въстаниците, защищаващи центъра, отстъпиха в безпорядък.

Тогава у някои от тях заговори безпросветният инстинкт за живот. Превърнати в прицел на цяла гора пушки, неколцина не искаха вече да умрат. Върховен миг, когато инстинктът за самосъхранение надава глух рев и когато в човека се пробужда звярът. Те бяха притиснати до високата шестетажна къща в дъното на барикадата. В тази къща можеха да намерят спасение. Но тя беше залостена и като че ли зазидана от долу до горе. Преди войската да нахлуе в барикадата, все още имаше време някоя врата да се отвори; това можеше да стане светкавично бързо, а открехнатата за миг и отново залостена врата щеше да означава за тия клетници живот. Зад къщата имаше улици, възможност за бягство, простор. Те заблъскаха вратата с прикладите на пушките си, заритаха я с крака, викайки и умолявайки със сключени ръце. Никой не им отвори. Само мъртвата глава ги гледаше от малкото прозорче на третия етаж.

Но Анжолрас, Мариус и още седем-осем души се втурнаха да защитят другарите и Анжолрас извика на войниците:

— Ни крачка напред!

Един офицер не се подчини и Анжолрас го уби. Той беше сега в малкото вътрешно дворче на укреплението, облегнат на стената на „Коринт“, стиснал в едната си ръка сабята, а в другата карабината, препречвайки с тялото си входа към отворената врата на заведението. Той извика на загубилите присъствие на духа:

— Само тази врата е отворена!

И прикривайки ги с тялото си, сам срещу цял батальон, той ги накара да минат зад него. Всички се втурнаха вътре. Въртейки карабината си като рапира в хватката, наречена от фехтовчиците „покрита роза“, той отбиваше щиковете от всички страни й се вмъкна последен в кръчмата. Настъпи ужасен миг, когато войниците се опитваха да влязат, а въстаниците се опитваха да затворят вратата. Те я залостиха така енергично, че когато влезе в рамката си, тя приклещи и откъсна петте пръста на един войник, който се беше вкопчил в нея.

Мариус беше останал отвън. Един куршум бе пронизал ключицата му; той почувствува, че губи съзнание, че залита. В същия миг, затворил вече очи, усети нечия здрава ръка, която го сграбчи, и докато мрак забулваше съзнанието му, една мисъл му се мярна, преплетена със спомена за Козет: „Пленен съм. Ще ме разстрелят.“

Като не видя Мариус сред укрилите се в кръчмата, и Анжолрас си помисли същото. Но те бяха в такова отчаяно положение, че всеки имаше време да мисли само за собствената си смърт. Той повдигна лоста, нагласи го и заключи два пъти катанеца и ключалката, докато отвън яростно блъскаха и удряха — войниците с прикладите си, а сапьорите с брадвите си. Защитниците на барикадата бяха струпани зад вратата. Сега започваше обсадата на кръчмата.

Трябва да отбележим, че войниците бяха озверели.

Смъртта на артилерийския сержант ги бе раздразнила, освен това имаше още едно съдбоносно обстоятелство: през тия няколко часа, преди атаката, между тях се бяха пуснали слухове, че въстаниците обезобразявали пленниците и че в кръчмата имало труп на обезглавен войник. Такива трагични измислици винаги съпътствуват междуособиците и подобна невярна клевета причини по-късно катастрофата на улица Транснонен.

Когато залостиха вратата, Анжолрас се обърна към другарите си:

— Да продадем скъпо живота си!

После той се приближи до масата, на която бяха проснати Мабьоф и Гаврош. Под черния шал се очертаваха изопнатите им вкочанясали тела, едното голямо, другото малко, а под студените гънки на мъртвешкия им саван изпъкваха неясно лицата им. Изпод шала се подаваше ръка, провиснала към земята. Ръката на стареца.

Анжолрас се наведе и целуна тази благородна ръка, също както предната вечер беше целунал челото на стареца.

Това бяха двете единствени целувки в живота му.

Нека не се разпростираме в подробности. Барикадата се беше съпротивявала като вратата на древната Тива. Кръчмата се бори като къща в Сарагоса. Подобни съпротиви са упорити. Няма място за пощада, няма място за преговори. Хората са готови да умрат, стига само да убиват. Когато Сюше казва: „Предайте се!“, Палафокс отвръща: „Не! След като се бихме с оръдия, ще се бием с ножове.“

При щурмуването на кръчмата Юшлу можеше да се види всичко: и павета, които валяха от прозореца и покрива върху нападателите, като вбесяваха войниците, нанасяйки им страшни поражения, и изстрели от мазетата и таваните, и яростна атака, и настървена отбрана, и най-сетне, когато вратата бе издънена, диво изтребление. Когато нападателите се втурнаха в кръчмата, спъвайки се в крилата на повалената врата, те не намериха вътре нито един боец. Витата стълба, прерязана с брадвите, лежеше посред долното помещение, неколцина ранени се гърчеха в предсмъртни мъки, всички, които бяха още оцелели, се бяха качили на първия етаж и през дупката на тавана откриха страшен огън. Това бяха последните им куршуми. Когато ги изстреляха, когато доблестните обречени въстаници останаха без барут, без куршуми, всеки взе в ръце по две от запазените от Анжолрас бутилки и се изправи срещу изкачващите се войници с тия съвсем крехки боздугани. Бутилките бяха пълни с ракия. Ние предаваме, без да разкрасяваме, мрачните сцени на това клане. Обсаденият, уви, превръща всичко в оръжие. Гръцкият огън не е покрил с безчестие Архимед. Врящата смола не е опозорила Баяр[16]. Всяка война е кошмар и в нея няма възможности за избор. Стрелбата на нападателите, макар че им беше неудобно да се целят отдолу, сееше смърт. Скоро ръбът на зеещата в тавана дупка беше обкръжен с мъртви глави, от които се стичаха алени димящи струи. Невъобразим трясък. Гъст, парлив дим обвиваше в тъмнина битката. Невъзможно е да се опише ужасът на този върховен миг. Участниците в тази пъклена схватка загубиха човешкия си образ. Това не беше вече дори битка между великани и колоси. Картината напомняше по-скоро Милтън и Данте, нежели Омир. Нападаха демони, отбраняваха се призраци.

Чудовищен героизъм.

XXIII
Гладният Орест и пияният Пилад

Най-сетне, катерейки се един другиму по раменете си, използувайки счупената стълба, улавяйки се за стените, увисвайки на тавана, съсичайки на ръба на дупката последните съпротивяващи се, двадесетината нападатели — войници, размесени с национални и градски гвардейци — повечето с обезобразени и изранени при страшното изкачване лица, заслепени от кръвта, озверени, същински варвари, се втурнаха в салона на първия етаж. Там беше останал само един жив и здрав въстаник — Анжолрас. Без куршуми, без сабя, той държеше в ръка само дулото на пушката си, защото беше счупил приклада върху главата на един нападател. Беше издърпал билярда между себе си и нападателите. Отстъпил в ъгъла на салона, с горд поглед и вдигната глава, с отломката от карабина в ръка, той все още, изглежда, вдъхваше страх на нападателите, защото никой не смееше да го приближи.

— Този е командирът им — извика някой. — Той уби артилериста. Нека си стои на мястото. Още по-добре. Тъкмо е готов за разстрел.

— Застреляйте ме! — отвърна Анжолрас.

И той захвърли карабината си, скръсти ръце и изложи гърди на куршумите.

Смелостта на красивата смърт винаги е вълнуваща. Щом Анжолрас скръсти ръце, готов да посрещне смъртта, оглушителната врява на боя стихна, хаосът в залата се замени внезапно с гробовна, тържествена тишина. Като че ли заплашителното величие на обезоръжения и неподвижен Анжолрас овладя шума и като че ли само с властния си, спокоен поглед този младеж, единствен останал ненаранен, надменен, опръскан с кръв, прекрасен, невъзмутим, сякаш бе неуязвим, принуди освирепялата тълпа да го убие с подобаващото уважение. Гордата му осанка в този миг придаваше особен блясък на красивото му лице и въпреки изминалите чудовищни двадесет и четири часа той стоеше румен и свеж. Недостъпен като че ли не само за нараняване, но и за умора. Навярно него бе имал пред вид свидетелят, който заяви по-късно пред военния съд:

— Чух, че нарекоха един въстаник Аполон.

Един национален гвардеец, който се беше прицелил в Анжолрас, свали пушката си.

— Имам чувството, че ще застрелям цвете — каза той.

Дванадесет мъже се строиха в противоположния ъгъл на салона, срещу Анжолрас, и заредиха безмълвно оръжията си.

После сержантът изкомандува:

— Готови!

Един офицер внезапно се намеси:

— Почакайте!

После се обърна към Анжолрас и запита:

— Не искате ли да превържем очите ви?

— Не.

— Вие ли убихте артилерийския сержант?

— Да.

От няколко секунди Грантер се беше събудил.

Както си спомняте, той спеше още от предната вечер в горния салон на кръчмата, седнал на стола си и оборил глава на масата.

Той въплъщаваше в истинския смисъл на думата изтъркания израз: мъртво пиян. Отвратителната смесица от абсент, ракия и спирт го беше потопила в летаргичен сън. Понеже масичката, на която се беше облегнал, беше малка и не можеха да я използуват за барикадата, бяха му я оставили. Той бе останал в същата поза, свит над масата, положил глава върху ръцете си, обграден от чаши, халби и бутилки. Спеше непробудно като вцепенена мечка, като насмукала се пиявица. Нищо не бе успяло да го събуди: нито стрелбата, нито снарядите, нито неописуемата врява на атаката. Той отговаряше само понякога на оръдейните изстрели с хъркане. Като че ли чакаше някой куршум да му спести мъката от пробуждането. Няколко трупа лежаха край него. И на пръв поглед той по нищо не се отличаваше от заспалите завинаги.

Но ако шумът не успее да разбуди пияницата, тишината го събужда. Неведнъж е било наблюдавано това странно явление. Рушенето на всичко край него като че още повече притъпяваше съзнанието на Грантер. Трясъкът го люшкаше приспивно. Но неочакваното затишие сред грохота, настъпило около Анжолрас, сякаш разтърси тежкия му сън. Така, когато препускаща в галоп каруца спре внезапно, задрямалите в нея хора се стряскат Грантер се изправи сепнато, протегна ръце, разтърка очите си, отвори ги, прозина се и изведнъж проумя всичко.

Внезапното изтрезняване е като разкъсване на завеса. Човекът обхваща с един само поглед наведнъж всичко, което е било скрито зад нея. Всичко внезапно оживява в паметта. И пияницата, който няма представа за нищо от двадесет и четири часа насам, щом отвори клепачите, всичко си спомня. Съзнанието му неочаквано се изяснява, заличаването на спомените, предизвикано от пиянството, което като мъгла е заслепявало ума, се разсейва и отстъпва място на ясното възприемане на действителността.

Както седеше забутан в ъгъла и закрит от билярда, войниците изобщо не го бяха забелязали; впрочем те всички гледаха Анжолрас. Сержантът тъкмо се готвеше да повтори командата си: „Готови!“, когато внезапно нечий глас извика гръмко:

— Да живее републиката! И аз съм с тях!

Грантер се беше изправил.

Яркото сияние на битката, която беше пропуснал и в която не беше участвувал, светеше в блесналия поглед на преобразения пияница. Той повтори:

— Да живее републиката!

После прекоси салона с твърди крачки и застана пред дулата на пушките, до Анжолрас.

— Убийте и двама ни с един залп — каза той. И обръщайки се смирено към Анжолрас, попита: — Разрешаваш ли?

Анжолрас стисна ръката му усмихнат.

Усмивката не беше застинала на устните му, когато пушките изгърмяха.

Пронизан от осем куршума, Анжолрас остана облегнат на стената, като че прикован на нея. Само оброни глава.

Грантер, убит на място, се строполи в краката му.

Само след няколко секунди войниците разчистиха и последните въстаници, укрити на тавана. Обстрелваха ги през дървената решетка на таванската врата. Завърза се бой под самия покрив. Хвърляха телата през прозорците, някои още живи. От таванското прозорче проехтяха два изстрела с карабина и повалиха двама стрелци от пехотата, които се опитваха да повдигнат изпочупения омнибус. Пак от същото прозорче метнаха мъж в работническо облекло, с промушен от щик корем. Той хъркаше на земята. Войник и въстаник се търкулнаха, упорито вкопчени един в друг, по ската на покрива, паднаха на земята и застинаха в жестоката си прегръдка. Пак такъв бой се водеше и в мазето. Вопли, изстрели, дивашко трополене. А после настъпи тишина. Барикадата бе превзета.

Войниците започнаха да претърсват съседните къщи и да преследват бегълците.

XXIV
Пленник

Мариус действително беше пленен. Пленен от Жан Валжан. Десницата, която го беше грабнала през кръста, когато той залиташе, и чийто допир беше усетил, преди да загуби съзнание, беше ръката на Жан Валжан.

Участието на Жан Валжан в боя се свеждаше до безстрашното му излагане на куршумите. Ако не беше той, никой не би помислил за ранените в този върховен предсмъртен час. Благодарение на него, вездесъщ като провидение в това клане, падналите биваха вдигани, пренасяни в долното помещение и превързвани. През останалото време той излизаше на барикадата. Но не вдигаше ръка за удар, нападение или самоотбрана. Подпомагаше само безмълвно другите. Беше се отървал с няколко драскотини. Куршумите го отбягваха. Ако бе дошъл в тази гробница, воден от скрито желание за самоубийство, това не му се бе удало. Но съмняваме се да е мислил за самоубийство, понеже това е дълбоко противорелигиозна постъпка.

Сред гъстия дим на боя той като че ли не гледаше Мариус. Но всъщност не го изпускаше из очи. Когато един изстрел го повали, Жан Валжан се спусна, ловък като тигър, грабна го и като плячка го метна на плещите си.

В този миг вихрената атака беше съсредоточена яростно върху вратата на кръчмата и върху Анжолрас, затова никой не обърна внимание на Жан Валжан, който с примрелия Мариус на ръце прекоси разровената площ на барикадата и се скри зад ъгъла на „Коринт“.

Читателят си спомня, че този ъгъл се издаваше като нос посред улицата. Той предпазваше от куршумите и картеча, а също и от погледите, едно малко пространство. Така понякога се случва някоя стая да остане невредима сред пожара или сред най-бурното море — спокойно заливче отвъд остър нос или между скалисти рифове. В това именно защитено ъгълче на трапеца, който образуваше вътрешността на барикадата, беше прекарала предсмъртните си мигове Епонин.

Тук Жан Валжан се спря, остави Мариус на земята, облегна се на стената и се огледа.

Положението беше отчаяно.

За съвсем кратко време, минута-две може би, този ъгъл представляваше убежище. Но как да се измъкне от сечта? Той си спомни трагичната безизходица, в която беше изпаднал преди осем години на улица Полонсо, и спасителното средство, което бе изнамерил. И тогава положението му беше трудно, но сега то бе безнадеждно. Пред него се издигаше неумолимата и глуха шестетажна къща, която изглеждаше обитавана само от мъртвеца, провиснал на прозореца й. Вдясно от него тъмнееше невисоката барикада на улица Птит-Трюандри. Нищо по-лесно да прескочи това препятствие, но отвъд гребена му пробляскваха върхове на щикове: пехотата бдеше, разположена оттатък.

Явно беше, че ако изкачи малката барикада, ще се натъкне на огъня на ротата; всяка глава, която би се осмелила да се подаде над стената от павета, щеше да послужи за прицел на шестдесет пушки. Вляво от него беше бойното поле. Смъртта го дебнеше зад ъгъла на стената.

Какво да стори?

Само птичка би могла да се измъкне оттук.

А трябваше незабавно да вземе някакво решение, да намери изход, средство. На няколко крачки от него се водеше бой. За щастие всичко живо се беше настървило в една точка — вратата на кръчмата. Но ако само на един-единствен войник хрумнеше да заобиколи къщата или да я нападне отстрани, всичко беше загубено.

Жан Валжан погледна още веднъж къщата пред себе си, барикадата вдясно, после погледът му се плъзна по земята и се впи с безнадеждно и безумно отчаяние в нея, като че искаше да я пробие.

Както гледаше втренчено надолу, той долови смътни очертания и постепенно разграничи нещо в краката си със замъгления от смъртна тревога взор, като че ли желаният изход изникна под въздействие на погледа му. Забеляза на няколко крачки от себе си, в подножието на неумолимо охраняваната и зорко наблюдаваната отвън барикада, полузатрупана под нападалите павета желязна решетка наравно със земята. Квадратна решетка от железни напречни пречки, широка около две стъпки. Паветата около нея бяха изкъртени и тя едва се крепеше. През пречките се виждаше тъмно отверстие, напомнящо комин или цилиндричен отвор на водохранилище. Жан Валжан се спусна към нея. Някогашната му опитност в бягствата изплува светкавично в паметта му. С исполинска сила и орлов устрем той отстрани паветата като насън, повдигна решетката, натовари на раменете си безжизнения труп на Мариус, вмъкна се с това бреме на плещите, помагайки си с колене и лакти, в недълбоката за щастие шахта, захлупи над главата си тежкия железен капак, върху който отново се сринаха разклатените павета, и стъпи на някаква покрита с плочи плоскост, три метра под земята. Всичко това едва ли му отне няколко минути.

Жан Валжан се озова в дълъг подземен коридор с примрелия Мариус на гръб.

Дълбоко спокойствие, пълна тишина, нощен мрак.

Той си спомни усещането, което беше изпитал някога, когато се прехвърли от улицата в манастира. Само че сега носеше не Козет, а Мариус.

На главата му едва долиташе, като неясно шумолене, ужасната врява в превзетата с щурм кръчма.

[1] Сметта на града е закон за света (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Планини в Тесалия, които според гръцката митология били вдигнати от титаните и струпани една върху друга, над Олимп. — Б.пр. ↑

[3] Прочути убийци на потисници на свободата. — Б.пр. ↑

[4] По царски и едва ли не тиранически (лат.). — Б.пр. ↑

[5] Публицист и политик от епохата на френската буржоазна революция. — Б.пр. ↑

[6] Игрословица — преносното значение на този израз е „стреляйте за тоя, дето духа“. — Б.пр. ↑

[7] Френски писател от XVIII в., едноименник със социалиста-утопист от XIX в. — Б.пр. ↑

[8] Нещо божествено (лат.). — Б.пр. ↑

[9] Родино! (лат.). — Б.пр. ↑

[10] Намериха младенец, повит в пелени (лат.). — Б.пр. ↑

[11] Кой ще се осмели да нарече слънцето измамно (лат.). Б.пр. ↑

[12] Силно (итал.). — Б.пр. ↑

[13] Умрелият баща чака отиващия на смърт син (лат.). — Б.пр. ↑

[14] Спартанците са наричали така Зевс. — Б.пр. ↑

[15] Предават светлинка на живота (лат.). — Б.пр. ↑

[16] Легендарен френски рицар. — Б.пр. ↑

Книга втора
Утробата на Левиатан

I
Земята, ограбена от морето

Париж изхвърля ежегодно във водата двадесет и пет милиона. Без преувеличение. Как, по какъв начин? Денонощно. С каква цел? Без никаква цел. По какви съображения? Без никакви съображения. Защо? Просто така. Посредством кой свой орган? Посредством червата си. Какво представляват червата на Париж? Каналите му.

Двадесет и пет милиона е при това най-умерената приблизителна стойност според изчисленията на статистиката.

След дълго лутане науката установи днес, че най-плодоносният и полезен тор са човешките отделяния. Трябва да признаем, за наш позор, че китайците знаеха това далеч преди нас. Нито един китаец не се връща от града — Екеберг потвърждава този факт, — без да окачи на бамбуковата си кобилица две ведра, пълни с така наречените нечистотии. Благодарение на човешкия тор китайската почва е все така тучна, както по времето на Авраам. Китайската пшеница дава урожай сто и двадесет пъти по-голям от сеитбата. Никое гуано не може да се сравни по плодородието си с отпадъците на една столица. Големият град е най-голямото торище. Ако градът се използува за наторяване на нивите, това несъмнено би било много изгодно. Ако нашето злато е тор, нашият тор в замяна на това е злато.

Какво правим с този златен тор? Измитаме го в бездната.

Изпращаме скъпо и прескъпо кервани от кораби чак на Южния полюс, за да събират тора на пингвините и буревестниците, а изхвърляме в морето несметното богатство, което ни е под ръка. Ако се върне на земята, вместо да се изхвърля в морето, целият човешки и животински тор, той би стигнал, за да изхрани света.

Знаете ли какво представляват купчините смет край уличните камъни, гальотите кал, които нощем трополят по улиците, гнусните бъчонки на чистачите, зловонните подземни потоци, които паважът скрива от погледите ви? Това са цъфнали ливади, росна трева, овчарски босилек, мащерка и детелина, това са дивеч, добитък, доволно мучене на едри волове привечер, уханно сено, златно жито, хляб на трапезата ви, топла кръв във вените ви, здраве, радост, живот. Такъв е тайнственият закон на мирозданието: превращение на земята, преображение на небесата.

Върнете всичко това обратно на великата пещ. То ще ви даде благоденствие. Нахранените равнини хранят хората.

Във ваша власт е да хвърлите на вятъра това богатство и отгоре на всичко да ме сметнете и чудак. Това ще бъде върхът на вашето невежество.

Статистиката е изчислила, че само Франция влива ежегодно в Атлантика през устията на реките си половин милиард. Отбележете добре: с тия петстотин милиона бихме платили една четвърт от разходите по бюджета. Човек обаче е толкова плиткоумен, че предпочита да хвърли тия петстотин милиона в уличната канавка. Водосточните тръби сцеждат капка по капка народното имущество в реките, а те, от своя страна, го бълват на мощни вълни в океана. Всяко ведро от нашите клоаки ни струва хиляда франка. Две последици: изтощаване на почвата, замърсяване на водата. Браздата заплашва с глад, реката — с болести.

Безспорен факт е например, че в настоящата епоха Темза трови Лондон.

Колкото до Париж, напоследък се наложи да изместят отверстията на повечето канали надолу по реката, отвъд последния мост.

А една съвсем елементарна дренажна система от двойни тръби, снабдени с клапи и отводнителни шлюзове, всмукващи и изтласкващи под напор водата, проста по устройство като човешкия бял дроб, която вече е намерила приложение в много общини на Англия, би била напълно достатъчна, за да препрати в нивята тлъстите води на градовете и да доведе в тях чистата вода от полята. Чрез този изключително прост обмен бихме могли да запазим хвърлените на вятъра петстотин милиона. Но управниците са заети с друго.

Сегашният способ въпреки доброто желание принася вреда. Добро намерение, плачевни резултати. Под претекст да се прочисти градът населението линее. Подземните канали са едно недоразумение. Когато дренажът с двойната си функция — възстановявайки това, което взема — измести каналите, които само изтощават и промиват почвата, и се съчетае с мероприятията на нова социална икономика, урожаят ще се удесетори и проблемът за нищетата ще се облекчи неочаквано много. Прибави ли се и премахването на плевелите, той ще се разреши окончателно.

Междувременно народното богатство отива в реката и по този начин постоянно изтичат нашите ресурси. Това е подходящата дума. Европа се разорява от това разхищение.

Колкото до Франция, споменахме вече на колко възлиза загубата й. Понеже в Париж живее една двадесет и пета от цялото население на Франция, а парижкият тор е най-тлъст, оставаме далеч под действителната цифра, като изчисляваме дела на Париж в загубените ежегодно петстотин милиона на двадесет и пет милиона. Употребени за социални грижи и украса, тези двадесет и пет милиона биха удвоили блясъка на Париж. Но градът ги изразходва във водосточните тръби. Така че можем да кажем: каналите са най-голямото разточителство на Париж, пищно празненство, Божоновско безразсъдство, оргия, пръскане на злато с шепи, разкош, лукс и великолепие.

Така по вина на късогледата стопанска политика се хвърля във водата народното благоденствие и се оставя да бъде отнесено от водовъртежите. Би трябвало да опнат мрежи в Сен-Клу, за да уловят общественото богатство.

От икономическо гледище този факт води до следното заключение: Париж е продънено решето.

Париж, този образцов град, родоначалник на благоустроените столици, от която вземат пример всички народи, метрополия на идеите, велика родина на начинанията, на въжделенията и опитите, това средище и убежище на умовете, град-нация, кошер на бъдещето, чудно съчетание от Вавилон и Коринт, би накарал в това отношение всеки селянин от Фо-Киан да повдигне с недоумение рамене.

Опитайте се да подражавате на Париж, ще се разорите.

Впрочем в това безразсъдно разточителство, което трае от незапомнени времена, и самият Париж подражава другиму.

Тази удивителна глупост не е ново явление и съвсем не е юношеска грешка. И древните народи са постъпвали като нас. По думите на Либих: „Римските клоаки са погълнали цялото благосъстояние на римския селянин.“ Когато римските водосточни тръби разориха околните села, Рим обезплоди Италия, а след като хвърли Италия в клоаката си, той прати там и Сицилия, и Сардиния, и Африка. Римските водосточни тръби погълнаха целия свят. Тази клоака раззина своята паст не само за града, но и за вселената. Urbi et orbi. Вечен град, бездънна клоака.

И в тази област, както в много други, Рим дава примера.

Париж следва този пример с тъпоумието, което е свойствено на градовете-средища на духовна култура.

За нуждите на току-що изяснената от нас дейност под Париж има още един Париж — водосточният Париж с неговите улици, кръстопътища, площади, със задънените улички, с магистралите и с уличното движение, с тази само разлика, че вместо човешки потоци там тече тиня.

Никой не бива да бъде ласкан, дори и един велик народ. Там, където има всичко, наред с величието, винаги се среща и нещо позорно. Ако Париж обединява едновременно в себе си Атина, града на просвещението, Тир, града на могъществото, Спарта, града на храбростта, Ниневия, града на чудесата, той обединява в себе си и Лутеция, града на калта.

Впрочем печатът на неговото могъщество проличава и тук и титаническата зловонна мрежа на Париж в сравнение с другите архитектурни паметници осъществява същия странен идеал, които олицетворяват в сравнение с другите хора Макиавели, Бейкън и Мирабо — грозно величие.

Ако погледът можеше да проникне през повърхността, парижките подземия биха му се сторили като звездовиден корал. Гъбата има по-малко шупли и каналчета от буцата пръст с обиколка шест мили, върху която почива старият голям град. Без да споменаваме катакомбите, които представляват друг вид подземие, без да вземаме пред вид заплетената мрежа на газопроводите, нито сложната тръбна водоснабдителна система, завършваща с чешми, подземните канали сами по себе си образуват под двата бряга на Сена удивителна, потънала в мрак мрежа. Лабиринт, в който единствената пътеводна нишка е наклонът.

Там, във влажната дрезгавина, пъплят плъхове, рожби на втория Париж.

II
Древна история на водостоците

Нека си представим, че повдигнем Париж като похлупак, тогава подземната мрежа на каналите ще очертае от птичи полет върху двата бряга нещо като огромен клон, скачен за реката. Околовръстният канал върху десния бряг ще бъде стъблото на този клон, вторичните канали ще бъдат разклоненията, а краищата — вейките.

Това сравнение е много общо и не съвсем точно, понеже правият ъгъл, който е много често явление в тези подземни разклонения, много рядко се среща в растителния свят.

Вие ще добиете по-правилна представа за този странен геометричен план, ако предположите, че върху тъмен фон е разхвърляна безразборно чудновата източна азбука, чиито уродливи, букви са споени една с друга в пълен безпорядък, съвсем наслуки, ту за чупките, ту за краищата.

Водосточните ями и подземните канали играеха важна роля в средновековието, във Византия и в древния Изток. Там се зараждаше чумата, там намираха смъртта си деспотите. Народните тълпи гледаха едва ли не със свещена боязън тези леговища на гниене, чудовищни люлки на смъртта. Ямата с червеите в Бенарес е не по-малко страшна от лъвовия ров във Вавилон. Според книгите на равините, Теглат-Фаласар се е клел в името на Ниневийската помийна яма. Йохан Лайденски накара своята лъжелуна да изгрее от клоаката на Мюнстер, а неговият източен двойник, Моканна, загадъчният пророк на Хорасан, накара своето лъжеслънце да изгрее от кекшебската шахта-клоака.

Историята на клоаките отразява човешката история. Гемониите разказаха тайните на Рим. Парижките канали имат страшна история. Те са били гробище, но и убежище. Престъплението, умът, социалният протест, свободата на съвестта, мисълта, кражбата, всичко, което човешките закони преследват или са преследвали, се е крило в тези подземия. Майотинците[1] през четиринадесети век, апашите през петнадесети век, хугенотите през шестнадесети, илюминатите[2] през осемнадесети, подпалвачите през осемнадесети. Оттам преди сто години се подаваше нощем коварната кама, там се плъзваше подгоненият крадец. Гората предлагаше пещерите си, Париж — клоаките си. Просяшката сбирщина, тази галска picareria[3] смяташе клоаката като клон от Двора на чудесата и вечер се спускаше, кръвожадна и присмехулна, в отверстието на улица Мобюе като в удобно ложе.

Съвсем естествено бе за хората, чието ежедневно работно място бе задънената уличка Празни джоб или Главореза, да намерят подслон през нощта под мостчето на Шмен-Вер или в глухата Юрпоа. Затова тези места гъмжат от спомени. Всевъзможни призраци бродят из безлюдните коридори. Навсякъде гнилоч и смрад. Тук-таме отдушник, през който Вийон говори отвътре с Рабле, който е отвън.

Клоаката на стария Париж беше сборно място на всички неуспехи и на всички домогвания. Политическата икономия вижда в нея само отпадъци, социалната философия вижда в нея утайка.

Клоаката е съвестта на града. Всичко се стича тук и си дава очна ставка. В това призрачно подземе се таи много мрак, но няма вече никакви тайни. Всичко придобива истинския си облик или в краен случай, окончателния си облик. Купчината нечистотии има едно качество — тя не лъже. Тук е намерило убежище пълното непритворство. Може да се срещне маската на Базилио, но картонът и канапите се виждат, вижда се и лицевата и опаката й страна, изваяни честно от кал. Фалшивият нос на Скапен й съседствува. Всички излезли от употреба мръсотии на цивилизацията падат в тази бездна на истината, където се свличат огромни социални пластове; те пропадат в нея, но в същото време излизат на показ. Това безразборно свличане е същевременно изповед. Тук вече няма място за измамна външност, няма място за прикритие, гнусотата сваля ризата си, тук цари пълна голота, разобличение на илюзиите и миражите, тук е само истинското, което се проявява при зловещото си разпадане. Действителност и небитие. Тук дъното на бутилка е свидетелство за пиянство, дръжката на кошница говори за слугуване. Тук зелевият кочан, който е имал литературни претенции, става отново зелев кочан; кралският лик на медната монета свободно зеленясва, храчката на Каиф се слива с повръщането на Фалстаф, златната монета от игралния дом се натъква на гвоздея, на който виси къс от въжето на самоубиеца, посиняло недоносче се търкаля по земята, повито в полата с пайети, която е танцувала на последния карнавал в Операта, съдийската шапка, която е съдила хората, се въргаля редом с изгнилата пола на Марготон. Нещо повече от братство — свойско държане. Всичко, което се е гримирало, се измива тук с тиня. Тук се смъква и последното було. Клоаката е циник. Тя казва всичко право в лицето.

Тази откровеност на мерзкото ни се нрави, то разведрява душата. След като през цялото време сме гледали търпеливо на земята как се перчат държавнически съображения, положена клетва, политическа мъдрост, човешко правосъдие, професионална честност, мнима строгост на високопоставените, неподкупност на магистратите, успокоително действува спускането в клоаката и видът на тинята, която напълно подхожда на мястото.

Това същевременно е поучително. Както казахме преди малко, историята минава през клоаката. Вартоломеевите нощи се сцеждат капка по капка по уличните павета. Масовите народни кланета, политическите и религиозни изтребления минават през това подземие на цивилизацията и захвърлят тук труповете. Въображението на мечтателя вижда там всички исторически убийци, коленичили в омразния полумрак, изтриващи мрачно със савана си, препасан като престилка, следите на деянията си. Там е и Людовик XI ведно с Тристан, Франциск I и Дюпра, Шарл IX и майка му, Ришельо и Людовик XIII, Лувоа, Льотелие, Ебер и Майар. Те стържат камъните и се опитват да заличат уликите на престъпленията си. Под сводовете кънтят метлите на тези призраци. Оттам дъха нескончаемото зловоние на социалните катастрофи. В тъмните ъгли просветват червени отблясъци. Стича се страшната вода, в която са се мили кървави ръце.

Наблюдателят на обществените явления е длъжен да влезе в тия тъмни подземия. Те са част от неговата лаборатория. Философията е микроскопът на мисълта. Всичко се стреми да се изплъзне от зоркото й око, но нищо не убягва. Излишно е да се увърта. Коя страна ще покажеш, ако извърташ? Позорната. Философията преследва с честния си поглед злото и не му дава възможност да изчезне безследно. Тя отгатва нещата в тяхната цялост, съдейки по полузаличените следи на разпадащото се, по смалените размери на изчезващото. Тя възстановява пурпурната мантия по парчето плат, жената — по нейната дрипа. По клоаката възпроизвежда града, по калта съди за нравите. От отломката възстановява стомната или амфората. По отпечатъка на нокътя върху пергамента открива разликата между евреите от Юденгасе и евреите от гетото. Определя по това, което е останало, това, което е било: добро, зло, лъжа, истина, петното кръв в двореца, засъхналото мастило в пещерата, накапалата лой във вертепа, понесените изпитни, желаните изкушения, гнусните оргии, привичките, придобити в порока, печата на проституцията в душите, поддали й се от простащина, и следите от лакътя на Месалина върху дрехата на римския хамалин.

III
Брюнзо

През Средновековието за парижките канали се носеха легенди. Анри II се опита да ги изследва, но не успя. Преди един век само, според твърдението на Мерсие, клоаката е била предоставена на произвола на съдбата и водите й течали на воля.

Такъв беше старият Париж, разкъсван от ежби, нерешителност и лутания. Дълго време той остана доста див. По-късно осемдесет и девета година показа как градовете поумняват. Но в хубавото старо време столицата не беше особено разумна. Тя не умееше да си подрежда работите нито в материално, нито в морално отношение и не смогваше да премахне не само сметта, но и злоупотребите. Всичко се издигаше като препятствие, всичко ставаше тежък проблем. Клоаката например не се подчиняваше на никакъв план. И сред боклуците човек можеше да се оправи толкова, колкото и в града. Горе неразбория, долу непроходимост. Върху земята — смешение на езиците, под земята — преплетени канали. Вавилонско стълпотворение, съчетано с лабиринта на Дедал.

Понякога на парижките водосточни тръби им хрумваше да придойдат, като че ли този презрян Нил изпадаше внезапно в ярост. Случваха се — отвратително бедствие — наводнения от нечистотии. Сегиз-тогиз стомахът на цивилизацията не смилаше добре храната, клоаката връщаше съдържанието си към гърлото на града и Париж усещаше в устата си вкуса на тинята си. Този вкус на клоака напомняше угризение и беше полезен. Един вид предупреждение, което впрочем се посрещаше с неудоволствие. Градът се възмущаваше, че неговата тиня е толкова дръзка и не допущаше възвръщането на нечистотиите. Да се изтикват докрай!

Наводнението през 1802 година още живее в паметта на осемдесетгодишните парижани. Тинята се разля на четири посоки по площад Виктоар, където се издига статуята на Людовик XIV. Тя нахлу по улица Сент-Оноре през двете отверстия на канала на Шан-з-Елизе, по улица Сен-Флорантен от клоаката Сен-Флорантен, по улица Пиер-а-Поасон от клоаката при Сонри, по улица Попенкур от клоаката Шмен-Вер, по улица Рокет от клоаката на улица Лап. Заля канавката на булевард Шан-з-Елизе на тридесет и пет сантиметра височина. По пладне, чрез водоотвода на Сена, действуващ в обратна посока, проникна чак до улиците Мазарини, Ешоде и Маре, където се разля по протежение на сто и девет метра и спря на няколко крачки от къщата, където бе живял Расин, оказвайки по тоя начин по-голяма почит в седемнадесети век на поета, отколкото на краля. Достигна най-голяма дълбочина на улица Сен-Пиер, където се издигна на три стъпки над отточното отверстие, а най-много се разля по улица Сен-Сабен, където покри платното по протежение на двеста тридесет и осем метра.

В началото на този век парижката клоака беше все още тайнствено място. Калта никога не се ползува с добро име, но тук лошата й слава граничеше с ужас. Париж знаеше смътно, че под него се разстила страхотно подземие. Сравняваха го с чудовищното блато на Тива, където гъмжали стоножки, дълги петнадесет стъпки, и където би могъл да се окъпе хипопотам. Високите ботуши на каналджиите никога не прекрачваха известни предели. Не беше още далеч времето, когато гальотите на уличните чистачи, върху които Сен-Фоа се побратимяваше с маркиз Креки, се изпразваха направо в клоаката. Колкото до прочистването, оставяха тази грижа на дъждовете, които още повече задръстваха каналите, вместо да ги отпушат. Рим окръжаваше все пак клоаката си с известна поетичност, давайки й името Гемонии. Париж оскърбяваше своята, наричайки я Вонеща яма. Науката и суеверието еднакво се ужасяваха от нея. Вонещата яма вдъхваше еднакво отвращение както на хигиената, така и на народните предания. Призракът на Сърдития монах се роди под смрадните сводове на клоаката Муфтар. В клоаката на улица Барийри хвърляха труповете на Мармузетите[4]. Фагон отдаваше смъртоносната черна треска през 1685 година на непокритата клоака в квартала Маре, която зеела чак до 1833 година на улица Сен-Луи почти срещу фирмата на „Месаже Галан“. Клоаката, отваряща се на улица Мортийри, беше известна с епидемиите, които пораждаше. С желязната си решетка с издадени краища, напомнящи челюсти, тя се беше раззинала като ламя в тази прокълната улица и изригваше пъклена смрад върху хората. Народното въображение подправяше тези мрачни парижки умивалници с грозната си представа за вечността. Клоаката беше бездънна. Тя беше самата преизподня. На полицията и на ум не й идеше да изследва тези прокажени тунели. Кой би посмял да се пребори с неведомото, да забие сондата в мрака, да изследва бездната! Страшно нещо. И все пак един човек пожела да стори това. И клоаката си намери своя Христофор Колумб.

Един ден през 1805 година, по време на едно от редките пребивавания на императора в Париж, министърът на вътрешните работи, някой си Дьокре или Крете, присъствувал на сутрешния тоалет на повелителя. От площад Карусел долитало дрънченето на сабите на легендарните войници на републиката и великата империя. Пред вратата на Наполеон се тълпели героите от Рейн, Еско, Адидже и Нил, бойни другари на Жубер, Десе, Марсо, Ош, Клебер, въздухоплаватели от Флерюс, гренадири от Майнц, понтонери от Генуа, хусари, на които се бяха любували пирамидите, артилеристи, издраскани от снарядите на Жюно, кирасири, които бяха превзели с щурм закотвената в Зюидерзее флота. Едни бяха придружавали Наполеон на моста при Лоди, други се бяха били с Мюра в окопите при Мантуа, трети бяха изпреварили Лан във вдлъбнатия път за Монтебелло. Цялата Наполеонова армия беше там по онова време, в двора на Тюйлери, представена с по една рота или взвод, охраняваща съня на императора. Това беше блестящата епоха, когато великата армия беше оставила зад себе си Маренго в очакване на Аустерлиц.

— Ваше величество — каза министърът на вътрешните работи на Наполеон, — вчера видях най-смелия мъж в империята ви.

— Кой е той? — обърна се рязко към него Наполеон. — И какво е направил?

— Той възнамерява да направи нещо, ваше величество.

— А какво именно?

— Да проучи парижките канали.

Такъв човек действително съществуваше и той се казваше Брюнзо.

IV
Неизвестни досега подробности

И действително каналите бяха прегледани. Опасен поход. Нощно сражение с чумата и задушливите изпарения. И същевременно пътешествие, богато с находки. Един от участниците в тази експедиция, умен работник, тогава съвсем млад, разказваше преди няколко години различни любопитни подробности, които Брюнзо е сметнал за уместно да пропусне в доклада си до полицейския префект като недостойни за административния стил. Обеззаразителните способи по онова време са били доста примитивни. Брюнзо едва успял да премине първите разклонения на подземната мрежа и осем от двадесетте му помощници отказали да продължат по-нататък. Начинанието било сложно. Преглеждането на каналите налагало почистване. Трябвало да се чисти и същевременно да се размерва. Да се отбележат входовете на каналите, да се преброят решетките и отверстията, да се установят разклоненията, да се посочат местата, където се вливат нови канали, да се очертаят границите на различните водоемни басейни, да се измери дълбочината на малките канали, скачени за главния, да се определи височината под ключовия камък на всеки тунел, както и широчината не само в основата, но и при петите на сводовете, да се определи най-сетне нивото на водата във всяка главна водосточна тръба, независимо от това, дали идва от друг канал, или от земната повърхност. Мъчно напредвали. Често спуснатите надолу стълби потъвали в три педи тиня. Фенерите едва мъждукали сред отровните изпарения. От време на време изнасяли навън някой припаднал чистач. Имало места, където внезапно зинвала бездна. Почвата се била срутила, плочите потънали и клоаката се била превърнала в бездънен кладенец. Не напипвали здрава почва. Един човек внезапно изчезнал. С голяма мъка го измъкнали. Следвайки наставленията на Фуркроа, палели на известни разстояния, на сравнително прочистени вече райони, големи сандъци с кълчища, напоени със смола. На места стената била покрита с уродливи гъбести израстъци, напомнящи тумори. Дори и камъкът като че боледувал в тази отровна атмосфера.

Брюнзо започнал проучването си от горе на долу. При раздела на двете водосточни тръби под Грант-Юрльор той разчел върху един издаден камък датата 1550 година. Тази дата показвала докъде бил стигнал Филибер Дьолорм, когато бил натоварен от Анри II да проучи подземните канали на Париж. Шестнадесети век беше сложил печата си върху клоаката. Брюнзо намерил следи от експедиция, предприета през седемнадесети век, в канала Понсо и канала на улица Вией-дю-Тампл, чиито сводове били построени между 1600 и 1650 година, както и следи от проучвания през осемнадесети век в западния сектор на главния канал, застлан с плочи и покрит със свод в 1740 година. Тези два свода, особено по-новият, построен през 1740 година, бяха по-напукани и порутени от зидарията на околовръстния канал, датиращ от 1412 година, когато потокът течаща вода в Менилмонтан бил произведен в главен канал на Париж, повишение, което напомня назначението на някой селянин за кралски прислужник. Все едно Жан Глупака, преобразен в Жан Хубавеца.

Тук-таме се натъкнали, изглежда, на някогашни карцери, издълбани в самите водосточни канали, по-специално под двореца на правосъдието. Отвратителен in pace. В едната от тия килии висял нашийник. Зазидали ги всичките. Имало и необикновени находки: между другото и скелетът на изчезналия през 1800 година от зоологическата градина орангутан, чието пропадане вероятно има известна връзка с безспорно сензационното появяване на дявола в улицата на Бернардинците през последната година на осемнадесето столетие. Бедният дявол в края на краищата се удавил в клоаката.

По дългия сводест кулоар, който извежда при Арш-Марион, разузнавачите били изненадани от един напълно запазен вехтошарски кош. В тинята, с която чистачите били почнали да се справят смело, изобилствували навсякъде скъпоценни предмети: златни и сребърни бижута, скъпоценни камъни, монети. Ако някой, гигант би прецедил тази клоака, в цедката му би се събрало богатството на вековете. При раздела на двете разклонения на улица Тампл и улица Сент-Авоа намерили странна хугенотска отливка, на едната страна на която била изобразена свиня е кардиналска шапка на глава, а на другата — вълк с папска тиара.

Най-изненадваща находка ги очаквала при входа на Големия канал. Някога той бил затворен с решетъчна врата, от която били оцелели само пантите. На една от тях висял мръсен и безформен парцал, който вероятно се бил закачил на времето мимоходом и продължавал да се развява в мрака и да се докъсва. Брюнзо доближил фенера си и го разгледал. Парцалът бил от тънка батиста и на един от по-здравите ъгли личала извезана хералдическа корона над шест букви: „ЛОБЕСП“. Корона на маркиз, а шестте букви означавали „Лобеспин“. Оказало се, че пред тях виси останка от смъртния саван на Марат. На младини Марат имал любовни увлечения. Това било по времето, когато служил в двора на граф д’Артоа като лекар при конюшните. От любовната му връзка — потвърдена от историята — с една знатна дама му бе останало това платно, било случайно попаднало у него, било скъп спомен. След смъртта му го обвили в него, понеже не намерили в дома му нищо по-подходящо. Стари жени натъкмили за гроба кървавия Приятел на народа в същото платно, в което бил изпитал любовни наслаждения.

Брюнзо го отминал. Оставили дрипата, където си била. Дали от презрение, или от почит? Марат заслужаваше и двете. Освен това пръстът на съдбата тук личеше много явно, за да се осмели някой да я докосне. Впрочем редно е да се оставят гробните останки на мястото, което сами са си избрали. Но реликвата беше необикновена: в нея се бе загръщала маркиза и бе изгнил Марат. Тя бе минала през Пантеона, за да стигне до плъховете на клоаката. Тази тъкан от брачно ложе, чиито гънки Вато би нарисувал с голяма охота някога, бе заслужила в края на краищата втренчения поглед на Данте.

Цялостното обхождане на подземните канали за нечистотии продължило седем години — от 1805 до 1812. Успоредно с прегледа Брюнзо набелязвал, ръководел и извършвал значителни подобрения. През 1808 година той снижил основната плоча на Понсо и откривайки нови тунели, разпрострял през 1809 година канализационната мрежа под улица Сен-Дьони чак до фонтана Иносан. През 1810 година под улица Фроаманто и под Салпетриер, в 1811 — под улица Ньов-де-Пти-Пер, под улица Май, под улица Ешарп, под Кралския площад, през 1812 — под Рю дьо ла Пе и под шосето за Антен. Същевременно той обеззаразил и хигиенизирал цялата мрежа. Още втората година Брюнзо взел за свой помощник зет си Нарго.

Така в началото на този век старото общество изгреба двойното си дъно и приведе в ред клоаката си. Ако не друго, поне каналите бяха прочистени.

Лъкатушна, пропукана, с изкъртена настилка, олющена, изпъстрена със странни завои, с ями по дъното, с необосновани нагорнища и надолнища, зловонна, дива, свирепа, потънала в мрак, с белези от рани по плочите и стените, зловеща, такава бе, ако се върнем назад в миналото, парижката клоака. Разклонения във всички посоки, пресичащи се тунели, малки израстъци във форма на пачи крака или звезди като при миниране, слепи проходи, задънени канали, пропити от селитра сводове, смрадни помийни ями, влажни лишеи по стените, сцеждащи се капки от таваните, тъмнина. Едва ли имаше нещо по-ужасно от тази стара гробница-клоака, храносмилателен апарат на Вавилон, пещера, трап, бездна, прорязана от улици, бърлога на титани, където духът мислено вижда как броди в мрака сред нечистотиите, които някога са били великолепие, огромната сляпа къртица — миналото.

Такава беше, повтаряме, клоаката някога.

V
Напредъкът, осъществен днес

Днес клоаката е чиста, ледена, с прави канали, благопристойна. Тя почти напълно се покрива с идеала за „заслужаваща уважение“, както се казва в Англия. Тя е прилична, сивкава, прокарана строго, с една дума, издокарана докрай. Прилича на доставчик, издигнал се внезапно до държавен съветник. Вътре е почти съвсем светло. Тинята се държи направо чинно. На пръв поглед бихте могли да вземете каналите за разпространените някога тайни проходи, така удобни за изплъзване на монарсите и князете в хубавото старо време, „когато народът обичаше своите крале“. Сегашната клоака е едва ли не красива. В нея има единен стил. Класическият праволинеен александрийски стил, който, изгонен от поезията, изглежда, се е приютил в архитектурата и проличава във всеки камък на този дълъг, сенчест, белезникав свод. Всеки водосточен канал е аркада. Влиянието на улица Риволи се разпростира дори в клоаката. Впрочем безспорно геометричните линии са най на място именно в подземната канална мрежа на големите градове. Там всичко трябва да бъде подчинено на принципа за най-късото разстояние. Клоаката днес е придобила едва ли не официален вид. Дори полицейските доклади, когато се занимават понякога с нея, не си позволяват непочтителност. Административният език си служи с благородни и достойни наименования. Някогашното черво днес се нарича галерия, дупката — контролна шахта. Вийон мъчно би разпознал някогашния си нощен пристан. Тази подземна мрежа все още е населена, както от незапомнени времена, с гризачи, по-многочислени от когато и да било. От време на време някой стар мустакат плъх се осмелява да покаже глава от прозореца на клоаката и да погледа минувачите. Но и това животинче се опитомява, доволно от подземния си чертог. Клоаката вече е загубила първобитния си див изглед. Дъждът, който замърсяваше някогашната клоака, измива днешната. И все пак не бъдете много доверчиви! Миазмите не са я напуснали. Тя е по-скоро притворна, отколкото безупречна. Каквото и да правят полицейската префектура и комисията по хигиенизирането, въпреки всички обеззаразителни мерки, тя вони съмнително, също както Тартюф след изповед.

Трябва да признаем, че понеже в крайна сметка, измитайки сметта, клоаката все пак отдава почит на цивилизацията, а съвестта на Тартюф представлява известен прогрес в сравнение с Авгиевата конюшня, парижката клоака се е усъвършенствувала.

Нещо повече от прогрес: преврат. Истински преврат дели някогашната и днешната клоака. Кой е извършил този преврат?

Човекът, когото всички са забравили и когото преди малко назовахме — Брюнзо.

VI
Бъдещ напредък

Прокопаването на парижката канализация не е дребно начинание. Последните десет века не успяха да го завършат, както не успяха да дадат завършен облик и на Париж. Клоаката всъщност отразява всички фази на развитието на Париж. Тя представлява като че ли мрачен подземен полип с хиляди пипала, който нараства отдолу успоредно с нарастването на града отгоре. Всеки път, когато градът прокара нова улица, клоаката протяга ново пипало. Старата монархия беше построила само двадесет и три хиляди и триста метра водосточни тръби. В това положение се намираше Париж на 1 януари 1806 година. От тази епоха насам — след малко ще се върнем пак на нея — работата беше възобновена успешно и продължена енергично. Наполеон построи — тези цифри не са лишени от интерес — четири хиляди осемстотин и четири метра. Людовик XVIII — пет хиляди седемстотин и девет, Шарл X — десет хиляди осемстотин тридесет и шест, Луи-Филип — осемдесет и девет хиляди и двадесет, републиката от 1848 година — двадесет и три хиляди триста осемдесет и един, сегашният строй — седемдесет хиляди и петстотин, общо в настоящия миг двеста двадесет и шест хиляди шестстотин и десет метра, шестдесет мили водосточни тръби. Необятна парижка утроба. Невидима, вечно разрастваща се разклонена растителност. Огромен, неизвестен на хората строеж.

Както се вижда, парижкият подземен лабиринт днес е почти десет пъти по-дълъг, отколкото в началото на века. Човек мъчно може да си представи колко настойчивост и усилия са били нужни, за да се доведе клоаката до днешното относително съвършено състояние. Старата монархическа администрация и революционните власти през последното десетилетие на осемнадесети век с голяма мъка успяха да пробият петте левги водосточни тръби, които съществуваха преди 1806 година. Всевъзможни пречки спъваха това начинание, едни, породени от естеството на почвата, други, свързани с предразсъдъците на парижкото трудещо се население. Париж е построен върху скалист пласт, който трудно се поддава на кирката, на мотиката, на сондата, на човешката ръка изобщо. Нищо по-мъчно за пробиване и копаене от тази геоложка формация, върху която е изградена чудната историческа формация, носеща името Париж. Щом започне работа в тази насока, щом се навлезе в този наносен пласт, възникват безчислени подпочвени препятствия. Течни глини, подземни извори, твърди скали, меки, дълбоки тини, носещи в езика на професионалистите името „суглинки“. Кирката се забива мъчно във варовитите скали, които се редуват с тънки глинести жилки и шисти, в чиито пластинки са сраснали вкаменени раковини, съвременници на доисторическите океани. Понякога подземен поток внезапно пробива започнатия свод и залива с вода работниците. Или свличащ се мергел си проправя път и се сгромолясва като водопад, разтрошавайки като стъкло и най-дебелите подпорни греди. Съвсем неотдавна, във Вийет, когато се наложи, без да се прекъсва корабоплаването и без да се изпразва каналът, да се прокара главният водосточен канал под канала Сен-Мартен, леглото на канала се пропука, водата внезапно нахлу в подземната строителна галерия, помпите се оказаха недостатъчни. Трябваше един водолаз да намери пукнатината, в устието на канала, и с голяма мъка успяха да я запушат. Другаде, край Сена, и при това доста далеч от реката, кактс например в Белвил, Гранд-Рю и пасажа Люниер, се срещат подвижни пясъци, в които се затъва и в които човек може да се стопи пред очите ви. Прибавете задушаването от отровните изпарения, затрупването от свличания на терена, внезапните срутвания. Прибавете тифуса, от който рано или късно заболяват всички работници. В наши дни, след като беше прокопана галерията Клиши с улей, по който да мине главният водопровод за Урк — работа, извършена в траншеи, на десет метра дълбочина, — след като беше засводен Биевр от булевард Опитал до Сена — през срутени терени, чрез, изкопи в гнили основи и чрез поставяне на подпори, — след като, за да освободят Париж от буйните води на Монмартр и за да отводнят блатото от девет хектара, което се разстилаше край градската врата Мартир, построиха каналите от градската врата Бланш до пътя за Обервилие в продължение, на четиримесечна денонощна работа, на единадесет метра дълбочина, след като построиха под земята, без открити траншеи, на шест метра дълбочина — невиждан дотогава способ, — водосточната тръба под улица Бар-дю-Бек, умря ръководителят Моно. След като засводи три хиляди метра водосточни тръби на най-различни места в града, от улица Траверсиер-Сент-Антоан до улица Лурсин, след като освободи от дъждовните води кръстопътя Сансие-Муфтар чрез разклонението под Арбалет, след като построи водосточния канал Сен-Жорж върху заскалени и бетонирани в подвижния пясък основи, след като ръководи опасното понижаване на дъното на разклонението Нотр-Дам-дьо-Назарет, умря инженер Дюло. Не е издаден бюлетин за тези смели подвизи, макар че те са по-полезни от безсмислената сеч по бойните полета.

През 1832 година парижките водосточни тръби далеч не бяха в днешното си състояние. Брюнзо положи началото, но трябваше да избухне холера, за да се решат градските власти да предприемат по-късното им широко преустройство. Колкото и чудно да изглежда това, например през 1821 година част от околовръстния канал, носещ името Голям канал, както във Венеция, се точеше по улица Гурд под открито небе. Едва в 1823 година Париж намери в кесията си необходимите двеста шестдесет и шест хиляди и осемдесет франка и шест сантима, за да прикрие този срам. Трите шахти на улица Комба, Кюнет и Сен-Манде, снабдени с улеи, различни приспособления, утайници и пречистителни разклонения, датират едва от 1836 година. Утробата на Париж, както казахме, бе подновена и десеторно разширена едва от четвърт век насам.

Преди тридесет години, по време на въстанието на 5 и 6 юни, на много места клоаката си беше останала в предишното състояние. Голям брой от днешните изпъкнали улици бяха тогава вдлъбнати по средата. Често в най-ниската точка, където се срещаха надолнищата на улицата или на кръстопътя, имаше широки четвъртити решетки с дебели пречки, излъскани от краката на минувачите; те представляваха опасност за колите, понеже конете се плъзгаха по тях и падаха. Органите по поддържане мостовете и пътищата бяха кръстили тия ниски точки и решетките с изразителното име „cassis“[5]). В 1832 година на много улици, например Етоал, Сен-Луи, Тампл, Вией-дю-Тампл, Нотр-Дам-дю-Назарет, Фоли-Меликур, Ке-о-Фльор, Пти-Мюск, Норманди, Понт-о-Биш, Маре, предградието Сен-Мартен, улица Нотр-Дам-де-Виктоар, предградието Монмартр, улица Гранж-Батлиер, Шан-з-Елизе, улиците Жакоб и Турнон, старата готическа клоака разтваряше цинично своята паст — грамадни зинали дупки, обградени понякога с недялани камъни, невероятно безочие!

През 1806 година Париж, кажи-речи, не беше мръднал от цифрата, установена през май 1663 година: пет хиляди триста двадесет и осем тоаза. След Брюнзо, на 1 януари 1832 година, каналната мрежа беше достигнала четиридесет хиляди и триста метра. От 1806 до 1831 бяха построявали средно по седемстотин и петдесет метра годишно. А след това всяка година по осем и дори десет хиляди метра галерии, иззидани от каменно трошени материали, с варен разтвор, върху бетонни основи. Като се сметне по двеста франка метъра, шестдесетте левги водосточни тръби на днешния Париж струват четиридесет и осем милиона.

Освен икономическия напредък, който изтъкнахме в началото, с въпроса за парижката клоака са свързани сериозни проблеми на обществената хигиена.

Париж се намира между два пласта: воден и въздушен. Водоносният пласт, на два пъти вече достиган със сонди, лежи на доста голяма дълбочина върху пласт от зелен пясъчник между креда и юрски варовик. Този пласт представлява кръг с радиус двадесет и пет левги. От него извират множество реки и потоци. С чашата вода, налята от кладенец в Грьонел, вие пиете водата на Сена, Марна, Иона, Оаза, Ена, Шер, Виена и Лоара. Подпочвената вода е здравословна, тя идва най-напред от небето, а после от земята. Въздушният пласт е нездравословен, той идва от клоаката. Всички отровни изпарения на клоаката се смесват с диханието на града и затова той има лош дъх. Научно е било установено, че въздухът над едно торище е по-чист от въздуха над Париж. След известен срок, благодарение на прогреса, благодарение на усъвършенствуването на машините и широкото разпространение на науката, водата ще бъде използувана за прочистване на въздуха. Тоест — за да измие клоаката. Ясно е за всички, че под измиване на клоаката ние разбираме връщане на тинята в земята, наторяване на почвата, оплодотворяване на нивята. Това просто мероприятие ще намали нищетата и ще подобри здравословното състояние на цялото общество. Засега, ако вземем Лувър за главина на това заразно колело, болестите на Париж се ширят на петдесет левги около него.

Бихме могли да кажем, че от десет века насам клоаката е язвата на Париж. Водите от каналите са отрова в неговата кръв. Народният инстинкт никога не се е лъгал. Занаятът на уличните чистачи някога се е считал от народа почти толкова опасен и толкова противен, както и одирането на кожи, което дълго е внушавало отвращение и е било предоставяно на палачите. Необходимо било да предложат високо възнаграждение, за да накарат някой зидар да слезе в смрадното подземие. Чистачът не се решавал да спусне стълбата си долу. Има и поговорка дори: „Слезеш ли в клоаката, с един крак си в гроба“. Всевъзможни грозни предания, както вече казахме, обвиваха в ужас този бездънен умивалник. Страшна подземна мрежа, която носи отпечатък както от природните, така и от човешките революции и където са съхранени следите на всички катаклизми — от раковините по време на потопа до парцала от савана на Марат.

[1] Метежници по времето на Шарл VI. — Б.пр. ↑

[2] Религиозна секта. — Б.пр. ↑

[3] Паплач (исп.). — Б.пр. ↑

[4] Съветници на Шарл V. — Б.пр. ↑

[5] Капан. (лат). — Б.пр. ↑

Книга трета
Кал и душевна сила

I
Клоаката и нейните изненади

Жан Валжан се намираше в клоаката на Париж.

Още една прилика на Париж с морето — и в Париж, както в океана, плувецът може да потъне.

Главоломен преход. В самото сърце на града Жан Валжан се беше озовал вън от него. Само за миг, докато повдигна капака и го спусна след себе си, той мина от ярката дневна светлина в пълна тъмнина, от пладне в полунощ, от трясък в тишина, от вихъра на гръмотевиците в застиналия гробовен покой и благодарение на още по-невероятен обрат на съдбата, отколкото на улица Полонсо, от смъртна опасност в съвършена сигурност.

Внезапно попадна в подземие. Изчезна в тайните килии на Париж. Напусна улицата, където навред се ширеше смърт, заради гроба, в който трептеше живот. Необикновени мигове. Жан Валжан остана зашеметен няколко секунди. Ослуша се замаян. Спасителният капан се раззина пред нозете му. Небесното милосърдие го укриваше вероломно. Благословена засада, устроена от провидението!

Само че раненият не се движеше и Жан Валжан не знаеше дали носи в бездната жив човек или мъртвец.

Първото му усещане беше пълна слепота. Той внезапно престана да вижда. Стори му се също, че внезапно оглуша. Не чуваше нищо. Благодарение на дебелия пласт земя, който го делеше от улицата, яростният ураган на клането, който бушуваше на няколко стъпки над него, стигаше до ушите му смътно и приглушено — като неясен ропот. Той почувствува твърда почва под краката си. Това беше важното. То му стигаше. Простря напред едната си ръка, после другата — и от двете страни докосна стена. Разбра, че кулоарът е тесен. Подхлъзна се и си даде сметка, че плочата под краката му е мокра. Опипа предпазливо пода с крак, опасявайки се от някоя дупка, помийна яма или пропаст. Установи, че каменната настилка продължава. Смрадна, задушлива струя му напомни къде се намира.

След няколко секунди започна да вижда. От отдушника, през който се беше проврял, проникваше бледа светлина, а и погледът му свикна с тъмнината. Той различи заобикалящата го среда. Коридорът, в който се беше погребал — едва ли друга дума би могла да предаде по-правилно положението му, — беше зазидан зад него. Той представляваше един вид сляпа уличка, която на професионалния език се нарича сляп канал. Пред него се издигаше втора стена — стена от непрогледен мрак. Светлината на отдушника угасваше на десет-дванадесет крачки от мястото, където беше застанал Жан Валжан, и влажната стена на клоаката се белееше смътно само на няколко метра пред него. Отвъд тях — непрогледна нощ. Зловещо беше да се проникне в нея, тя сякаш щеше да го погълне навеки. Но все пак той можеше и трябваше да си проправи път през тази стена от тъма. Не само това, налагаше се да побърза. Жан Валжан си помисли, че както той беше забелязал решетката, и войниците можеха да я видят и всичко зависеше единствено от тази случайност. Те също можеха да се спуснат в шахтата и да я претърсят. Нямаше нито минута за губене. Той бе оставил Мариус на земята, сега го вдигна, метна го на плещите си и тръгна напред. Навлезе решително в тъмнината.

Всъщност те не бяха толкова близо до спасението, както си въобразяваше Жан Валжан. Очакваха ги други опасности, далеч не по-малки обаче. След мълниеносния вихър на боя — пещера, изпълнена с отровни изпарения и засади. След хаоса — клоака. Жан Валжан беше паднал от единия кръг на ада в друг.

След като измина петдесетина крачки, той беше принуден да спре. Пред него възникна един проблем. Подземният коридор се опираше в друг напречен коридор. Имаше два пътя. Кой да избере? Надясно или наляво трябваше да завие? Как да се ориентира в този черен лабиринт? Казахме вече, че в подземната мрежа има една-единствена пътеводна нишка — наклонът. Ако следва наклона, ще излезе при реката.

Жан Валжан тутакси разбра това.

Той си каза, че по всяка вероятност се намира в клоаката под халите и че ако тръгне наляво и следва наклона, след четвърт час ще стигне до някое отверстие при Сена между Понт-о-Шанж и Пон-Ньоф, тоест ще попадне посред бял ден в най-оживения квартал на Париж. А може би тунелът ще го изведе до контролна шахта на някой кръстопът. Смаяните минувачи щяха да видят как внезапно двама окървавени мъже изникват изпод краката им. Веднага ще се притекат градски сержанти, ще алармират най-близкия полицейски пост. Щяха да го уловят, преди още да е излязъл. По-добре беше да потъне в лабиринта, да се довери на тъмнината и да остави в ръцете на провидението грижата за изхода.

Жан Валжан тръгна обратно на наклона, като зави надясно.

Когато отмина ъгъла на галерията, далечната светлинка на отдушника изчезна, тъмната завеса пак се спусна пред очите му и го ослепи. Той обаче продължи да крачи напред, колкото можеше по-бързо. Преметнал бе ръцете на Мариус около шията си, а краката на младежа висяха на гърба му. С една ръка държеше китките му, а с другата опипваше стената. Бузата на Мариус се опираше до неговата и лепнеше, понеже беше окървавена. Той усещаше как топлата струя, която идваше от Мариус, се стичаше по него самия, прониквайки през дрехите му. Обаче влажният дъх до ухото му, където бе долепена устата на Мариус, свидетелствуваше за дишане и следователно за живот. Коридорът, в който Жан Валжан пристъпваше сега, беше по-широк от предишния. Жан Валжан се придвижваше с мъка. Водата от валелия предната нощ дъжд не се бе оттекла напълно и образуваше малко поточе по средата на плочника. Той трябваше да върви долепен до стената, за да не стъпва във водата. Напредваше слепешком. Приличаше на нощните обитатели, които се движат пипнешком в невидимото, залутани в подземните артерии на мрака.

И все пак полека-лека, било поради бледи отражения на далечни отдушници, било понеже очите му свикнаха с тъмнината, той започна да вижда по малко и да различава смътно ту стената, която докосваше, ту свода, под който минаваше. Зеницата се разширява нощем и открива в края на краищата светлина в мрака, както душата израства в страданията и познава чрез тях Бог.

Все по-трудно ставаше да се ориентира.

Скицата на водосточните тръби съответствува, така да се каже, на плана на улиците над тях. Тогава в Париж имаше две хиляди и двеста улици. Представете си под тях гората с тъмни преплетени клони, наричана клоака. Ако бихме съединили всички съществуващи тогава водосточни тръби, дължината им би достигнала единадесет левги. Споменахме по-горе, че сегашната водосточна мрежа, благодарение на усиленото строителство през последните тридесет години, е дълга най-малко шестдесет левги.

Жан Валжан се заблуди още в самото начало. Той си въобрази, че е под улица Сен-Дьони и можеше само да се съжалява, че не бе действително там. Под улица Сен-Дьони минава стар каменен водосток, който датира от епохата на Людовик XIII и който отива право в главния канал, наречен Големия канал, с един-единствен завой при някогашния Двор на чудесата и едно-единствено разклонение — клоаката Сен-Мартен, чиито четири ръкава се пресичат във форма на кръст.

Но тръбата под Птит-Трюандри, чието отверстие се намираше близо до кръчмата „Коринт“, никога не се е свързвала с канала под улица Сен-Дьони. Тя извежда в клоаката на Монмартр и Жан Валжан беше тръгнал именно по нея. Тук можеше да се загуби на всяка крачка. Клоаката Монмартр е един от най-оплетените сектори на старата мрежа. За щастие Жан Валжан беше отминал водостока на халите, чиято скица представлява гора от преплетени мачти, но по пътя му го очакваха доста объркващи пресечки и кръстопътя — защото и каналите са своего рода улици, — които израстваха като въпросителни пред него. Най-напред вляво от него — обширната клоака Платриер, напомняща китайска кръстословица с хаотичните си и преплетени водостоци във форма на буквите T и Z под пощенската палата, под ротондата на Житния пазар й чак до Сена, където завършва с два канала във форма на V. После, вдясно, извитият тунел под улица Кадран с трите си слепи водостока, напомнящи три зъба. Освен това, пак вляво, разклонението под улица Май, което още при входа си образува нещо като вила и след многобройни лъкатушения се влива в големия утайник под Лувъра, разклоняващ се във всички направления. И най-сетне, вдясно, задъненият водосток под улица Жьоньор, без да се броят малките израстъци от двете страни, преди да стигне до околовръстния канал, който единствен можеше да го отведе до някой по-отдалечен и следователно по-безопасен изход.

Ако Жан Валжан имаше поне донякъде представа за това, което описваме тук, той тутакси би разбрал, само по опипването на стената, че не се намира в подземната галерия на улица Сен-Дьони. Вместо стария дялан камък, вместо някогашната архитектура, кралски надменна дори в клоаката, с основна плоча и цокли от гранит, споени с гъст варен разтвор, който струваше осемстотин ливри тоаза, той щеше да напипа под дланта си съвременния по-икономичен буржоазен строеж: строителен камък с варен разтвор върху бетонни основи, който струва двеста франка квадратният метър, или така наречената „зидария с трошени материали“. Той обаче нямаше понятие от всичко това.

Придвижваше се твърдо напред, изпълнен с тревога, без да вижда нищо, без да има представа къде се намира, изцяло на произвола на случайността, тоест в ръцете на провидението.

Трябва да признаем, че постепенно го обземаше ужас. Мракът, който го обгръщаше, проникваше и в душата му. Той си проправяше път сред загадъчното. Проходите на клоаката са опасни. Те се преплитат шеметно. Зловеща е участта на заблудилия се в този Париж на мрака. Жан Валжан беше принуден да търси и да намира пътя си, без да го вижда. В пълната неизвестност всяка крачка, която се осмеляваше да направи, можеше да се окаже последната му стъпка. Как да се измъкне оттук? Ще намери ли изход? Ще стигне ли навреме до него? Дали необятната подземна гъба с каменни шупли ще го пропусне през себе си, за да излезе от другата й страна? Няма ли да стигне до някой неочакван непроходим възел? До непреодолимо препятствие? Дали няма да умрат — Мариус от загуба на кръв, той от глад? Нима ще се загубят двамата тук и ще се превърнат в два скелета в някой ъгъл под непрогледната нощ? Жан Валжан не знаеше нищо. Задаваше си тези въпроси, без да може да им отговори. Утробата на Париж е пропаст. Подобно на древния пророк той беше попаднал в търбух на чудовище.

Внезапно забеляза нещо изненадващо. Най-неочаквано, както си вървеше напред, почувствува, че вече не се изкачва. Водното течение плискаше петите му, вместо да залива върховете на обувките му. Водосточната тръба се спущаше надолу. Защо? Нима щеше внезапно да излезе при Сена? Тази опасност беше голяма, но още по-опасно беше да се върне назад. И той продължи да се придвижва напред.

В действителност той не отиваше към Сена. Теренът на Париж върху десния бряг е изгърбен по средата и водите на единия скат се вливат в Сена, а на другия — в Големия канал. Гребенът на възвишението, което съставлява вододелът, очертава доста причудлива линия. Най-високата точка, където водостоците се раздвояват, се намира за клоаката Сент-Авоа след улица Мишел-льо-Конт, за клоаката на Лувъра — до булевардите, а за клоаката Монмартр — близо до халите. Жан Валжан беше стигнал именно до тази връхна точка. Сега той се спускаше към околовръстния канал. Беше на правилен път. Без сам да подозира.

Всеки път, когато срещнеше разклонение, той опипваше ъглите и ако новият проход се окажеше по-тесен, не завиваше по него, а продължаваше направо, разсъждавайки съвсем логично, че всеки по-тесен проход ще завърши със сляп водосток и само ще го отдалечи от целта му — тоест от изхода. Така той избягна четирите капана, които му поставяше тъмнината, или четирите лабиринта, които изброихме преди малко.

По едно време почувствува, че напуща парализираните от метежа квартали, в които барикадите бяха преустановили всяко движение, и върви под нормално живеещ град. Над главата му внезапно се раздаде грохот на далечна, но продължителна гръмотевица. Трополенето на колите.

Според собствените му изчисления вървеше от около половин час, а не беше и помислял да си почине. Само беше уловил Мариус с другата си ръка. Мракът бе станал още по-дълбок, но той му действуваше успокоително.

Внезапно сянката му се очерта пред нозете му. Тя се изрисува върху бледо червеникавото отражение, което обагряше леко плочника под краката му и свода над главата му и се плъзгаше вдясно и вляво по двете лепкави стени на коридора. Жан Валжан се обърна смаян.

Зад него, в края на коридора, на огромно разстояние, или тъй поне му се стори нему, пронизвайки гъстия мрак, като устремено към него око гореше зловеща звезда.

В клоаката беше изгряла мрачна звезда — окото на полицията.

Зад тази звезда се клатушкаха смътно осем или десет черни сенки — удължени, неясни, заплашителни.

II
Пояснение

През деня на 6 юни бе издадена заповед да се претърсят водостоците. Опасяваха се да не би победените да са намерили убежище в тях и докато генерал Бюжо прочистваше надземния Париж, префектът Жиске трябваше да прерови подземния Париж. Двойна съгласувана операция, която изискваше двойна стратегия от страна на властта, представена горе от войската, а долу от полицията. Три отряда от агенти и чистачи се заеха с огледа на подземната мрежа на Париж, първият — по десния бряг, вторият — по левия, а третият — в Сите.

Полицаите бяха въоръжени с карабини, пистолети, саби и ками.

Светлината, която в този миг беше насочена към Жан Валжан, идваше от фенера на патрула, обхождащ клоаката на десния бряг на Сена.

Този патрул беше прегледал кривата галерия и трите слепи водостока под улица Кадран. Докато полицаите шареха с фенера си из задънените канали, Жан Валжан беше стигнал до входа на галерията, забелязал бе, че е по-тясна от главния коридор и изобщо не бе завил по нея. Беше я отминал. Излизайки от галерията под улица Кадран, хората от полицията като че ли чуха шум от стъпки в посока на околовръстния канал. Това бяха наистина стъпките на Жан Валжан. Един сержант, началник на патрула, вдигна фенера и отрядът започна да се взира в тъмнината, откъдето се беше чул шумът.

Неизразимо страшен миг за Жан Валжан.

За щастие той виждаше ясно фенера, но фенерът осветяваше лошо него самия. Фенерът беше светлина, а Жан Валжан бе сянка. Той беше доста далеч и се сливаше с окръжаващата го тъмнина. Беглецът се притисна до стената и застина на мястото си.

Впрочем той не си даваше сметка чии са сенките, които се движеха зад него. Безсънието, гладът, вълненията го бяха довели, кажи-речи, до състояние на халюцинация. Виждаше пламък и около него призраци. Какво можеше да бъде това? Той не проумяваше.

Понеже се беше спрял, шумът от стъпките му пресекна.

Патрулът се ослушваше, но не чуваше нищо. Взираше се, но не виждаше нищо. Започна съвещание.

По онова време при това място на клоаката Монмартр имаше нещо като служебен кръстопът, който по-късно беше премахнат поради малкото вътрешно езерце, образуващо се от дъждовните води при силни проливни дъждове. Отрядът се събра именно на този кръстопът.

Жан Валжан видя, че призраците се събраха в кръг. Те доближиха главите си, наподобяващи кучешки муцуни, и зашушукаха.

След съвещанието полицейските псета решиха, че така им се е сторило, че не са чули никакъв шум, че няма никого, че е излишно да тръгват по околовръстния канал, защото само ще загубят време, че трябва по-скоро да отидат към „Сен-Мери“, тъй като именно там може да им се отвори работа и да спипат някой „смутител“.

От време на време партиите слагат нови подметки на износените си оскърбления. През 1832 година епитетът „смутител“ беше временно на мода след остарялото вече прозвище „якобинец“ и неизползуваната още дума „демагог“, която по-късно направи блестяща кариера.

Сержантът даде заповед да завият наляво към Сена. Ако им бе хрумнало да се разделят на две групи и да тръгнат по двете направления, щяха да уловят Жан Валжан. Съдбата му висеше на косъм. Възможно е, предвиждайки стълкновение и по-голям брой въстаници, префектурата да бе забранила изрично в инструкциите си да се разпокъсват. Патрулът продължи пътя си, обръщайки гръб на Жан Валжан. Жан Валжан не разбра нищо от цялата тази маневра, само забеляза, че фенерът, обърнат рязко на другата страна, помръкна.

За да му бъде чиста съвестта, преди да се отдалечи, сержантът изпразни карабината си в посоката, която изоставяха, тоест към Жан Валжан. Ехото повтори многократно гърмежа в подземието, като че червата на титаническата утроба закъркориха. Мазилката, която падна в поточето и разплиска водата на няколко крачки от Жан Валжан, му даде да разбере, че куршумът се беше ударил в свода над главата му.

Бавни, отмерени стъпки отекваха още известно време по плочника, все по-приглушени, колкото повече се отдалечаваха; черните сенки потънаха в мрака, светлината трепна колебливо, очерта червеникаво кръгче върху свода, което постепенно намаля и накрая съвсем изчезна; настана пак дълбока тишина и пълна тъмнина, отново зацари слепота и глухота. Несмеещ още да мръдне, Жан Валжан дълго стоя облегнат на стената, наострил ухо, с разширени зеници, взрян в изчезващия призрачен патрул.

III
Неотлъчно следен

Трябва да признаем, че полицията по онова време беше добросъвестна и дори при най-сложна политическа обстановка изпълняваше невъзмутимо своите задължения по уличното движение и надзора. Метежът съвсем не бе в нейните очи основание да се отпусне юздата на злосторниците и да се пренебрегнат интересите на обществото само защото правителството било в опасност. Ежедневните задължения се изпълняваха успоредно с извънредните, без да пострадат ни най-малко. В разгара на политически събития, чиито последици не биха могли да се предвидят, под натиска на надвиснала революция, без вниманието му да бъде отвлечено от въстанието и барикадата, полицейският агент продължаваше да следи някой крадец.

Точно такова нещо можеше да се наблюдава следобеда на 6 юни на брега на Сена, върху десния откос, малко по-нататък от Моста на инвалидите.

Днес там няма откос. Тази местност много се е изменила.

Именно върху този откос двама мъже, на известно разстояние един от друг, сякаш се наблюдаваха, макар че се избягваха. Този, който вървеше напред, явно се стараеше да се отдалечи, а идващият зад него се мъчеше да го догони.

Това напомняше безмълвна партия шах, играна от разстояние. Нито единият, нито другият си даваха вид, че бързат. Те вървяха бавно и двамата, като че ли всеки от тях се опасяваше да не би, ако забърза, да накара и другия да ускори стъпките си.

Все едно гладен хищник, който преследва плячката си, уж не нарочно. Плячката обаче беше хитра и стоеше нащрек.

Необходимото съотношение в обемите на преследваната бялка и преследващото куче също бяха спазени. Мъжът, който се опитваше да се изплъзне, беше със слабо телосложение, съвсем хилав наглед. Преследвачът, който гледаше да го спипа, беше едър мъжага, здрав на вид и навярно никак не си поплюваше.

Първият, чувствувайки се по-слаб, избягваше втория, но го избягваше явно вбесен и ако някой го наблюдаваше, би забелязал в очите му диво озлобление на подгонен и закана на страхливец.

Брегът беше безлюден. Не се мяркаше нито един минувач, нямаше лодкари, нито разтоварачи по хвърлилите котва тук-таме шлепове.

Само от кея можеха да се разгледат удобно тези двама мъже и ако някой ги погледнеше от това разстояние, първият би му се сторил настръхнал подозрителен дрипльо, тревожен и зъзнещ под скъсаната си дреха, а вторият — класическият служител на властта със закопчан догоре униформен сюртук.

Читателят може би щеше да познае и двамата, ако ги видеше по-отблизо.

Какво целеше вторият?

Навярно да облече по-топло първия.

Когато лице в държавна униформа преследва лице в дрипи, то има за цел да облече и него в държавна униформа. Разликата е само в цвета. Ако си облечен в синьо, е почтено, но ако си облечен в червено, става доста неприятно.

Пурпурът понякога е символ на позор.

Първият вероятно се стремеше да се изплъзне от такава именно неприятност и от подобна пурпурна дреха.

Ако вторият го оставяше да върви напред и не го улавяше още, то беше, както изглеждаше по всичко, с надеждата, че ще се натъкне на важна среща или на отдавна търсени злосторници. Тази тънка работа се нарича „проследяване“.

Нашето предположение се потвърждава от факта, че мъжът със закопчаната догоре дреха направи знак на кочияша на един празен файтон, който минаваше по крайбрежната улица. Кочияшът разбра, позна очевидно с кого има работа, обърна конете кръгом и тръгна бавно, успоредно с двамата мъже. Подозрителният дрипльо, който вървеше напред, не забеляза маневрата.

Файтонът се клатушкаше край дърветата на Шан-з-Елизе. Над парапета се подаваше главата на кочияша, размахващ камшика си.

Една от тайните инструкции на полицията до агентите съдържа следния параграф: „За всеки случай под ръка да се намира винаги наемен екипаж.“

Докато маневрираха всеки за себе си по всички правила на стратегията, двамата мъже се доближиха до надолнището на кея, слизащ чак до реката, благодарение на което кочияшите, идващи от Паси, спираха тук, за да поят конете си. Това надолнище беше изравнено впоследствие, за да се спази симетрията. Конете могат да пукнат от жажда, но окото е задоволено.

По всяка вероятност мъжът с работническата дреха възнамеряваше да се изкачи по наклона и да се опита да се измъкне през Шан-з-Елизе, доста залесен, но наводнен от полицаи булевард, където преследвачът му можеше да разчита на подкрепа.

Това място на крайбрежната улица не е много далеч от знаменитата къща, пренесена от полковник Брак в 1824 година от Море в Париж, известна под името „Домът на Франциск I“. Наблизо има караулен пост.

За голямо учудване на преследвача си подгоненият не тръгна по нагорнището. Той продължи да крачи по откоса на брега, успоредно на кея.

Положението му явно ставаше критично.

Какво можеше да стори, освен да се хвърли в Сена?

Нямаше вече никаква възможност да се качи на кея — никакво снишаване, никаква стълба. Освен това наближаваха мястото, където Сена завива към Йенския мост и където брегът, постепенно стесняващ се, свършваше с малка пътечка, губеща се под водата. Там той неизбежно щеше да се окаже заклещен между отвесната стена отдясно, реката отляво и право пред него и властта по петите му.

Вярно е, че на края имаше купчина пръст, висока шест-седем стъпки, изнесена там от някой разрушен строеж, зад която оставаше пътечката. Но нима мъжът се надяваше, че ще може да се укрие зад куп хоросан, където всеки можеше да го види? Подобен ход би бил детинщина. Той сигурно нямаше такива намерения. Наивността на крадците не стига чак дотам.

Купчината отпадъци образуваше малко възвишение край водата, което се вдаваше като нос до стената на кея.

Следеният мъж стигна до това възвишение и го отмина, така че другият го загуби от очи.

Като престана да го вижда, а и сам не се излагаше вече на погледите му, преследвачът изостави всяко притворство и ускори стъпка. Само след няколко мига той стигна до купчината и я отмина. Спря смаян зад нея. Мъжът, когото преследваше, бе изчезнал.

Работническата дреха беше пропаднала вдън земя.

Брегът продължаваше само на тридесетина стъпки отвъд купчината, после потъваше под водата, която се разбиваше в стената на кея.

Беглецът не можеше да се хвърли в Сена или да се покатери по стената на кея, без агентът да го забележи. Къде се бе дянал тогава?

Мъжът със закопчания догоре сюртук отиде до края на брега, спря се за малко потънал в мисли, свил нервно юмруци, а погледът му зашари наоколо. Изведнъж той се удари по челото. Точно там, където свършваше брегът и почваше водата, забеляза широка, ниска сводеста решетка с груба ключалка и три масивни панти. Тази решетка, своего рода врата, пробита в подножието на кея, се отваряше наполовина към брега, наполовина към реката. Мътен ручей течеше под нея. Той се вливаше в Сена.

Отвъд ръждясалите тежки пръти се виждаше тъмен сводест коридор.

Мъжът скръсти ръце и погледна укоризнено решетката.

Той не се задоволи само с този поглед, а се опита да я бутне. Разтърси я, но решетката не се поддаде. Може би я бяха отворили преди малко, макар че не се беше чул никакъв шум, колкото и странно да беше при такава ръждясала решетка. Сигурно беше обаче, че я бяха затворили повторно. Това означаваше, че човекът, пред когото се беше отворила вратата, разполагаше не с шперц, а с ключ.

Тази очевидна истина тутакси направи впечатление на мъжа, който се опитваше да разклати решетката, и предизвика следното възмутено възклицание:

— Това е вече прекалено! Да разполага с държавен ключ!

После той незабавно си възвърна хладнокръвието и възкликвайки няколко пъти насмешливо: „Гледай ти! Гледай ти!“, изрази нахлулите в главата му разнородни мисли.

След това, надявайки се кой знае на какво, било да дочака мъжа или да изненада някои други обитатели на канала при излизането им, той застана на пост зад купчината отпадъци, вбесен, но търпелив като ловджийско псе.

И файтонът от своя страна, който го следваше неотклонно, спря горе, до парапета. Предвиждайки дълъг престой, кочияшът окачи на конете торбата с овлажнен на дъното овес. Тази торба е добре позната на парижаните, тъй като, в скоби казано, правителството понякога я нахлузва и на техните глави. Редките минувачи по Йенския мост се извръщаха, след като отминеха, за да погледнат още веднъж тези две неподвижни подробности на пейзажа: мъжа на брега и файтона на кея.

IV
И той носи своя кръст

Жан Валжан отново тръгна и вече не се спря.

Той пристъпваше все по-трудно. Височината на сводовете беше променлива. Средно те са високи около пет стъпки и шест дюйма, обикновен човешки ръст. Жан Валжан трябваше да се снишава, за да не удря Мариус в свода. Час по час беше принуден да се навежда, после да се изправя пак, да опипва постоянно стената. Влажните камъни и плъзгавият плочник бяха лоша опора както за ръката, така и за краката му. Той залиташе в гнусното торище на града. През дълги промеждутъци мъждееха треперливи отблясъци от отдушниците, толкова бледи, сякаш навън не грееше слънце, а луна. През всичкото останало време — мъгла, смрад, непрогледност, черна нощ. Жан Валжан беше гладен и жаден. Особено го измъчваше жаждата. А клоаката, подобно на морето, е място с колкото щеш вода, която не може да се пие. Силата му, необикновена, както знаем, и почти непроменена с годините благодарение на неговия порядъчен и въздържан живот, почваше да му изневерява. Изпитваше умора и колкото повече отпадаше, толкова по-осезаемо чувствуваше товара си. Мариус, може би мъртъв, тежеше много като всеки безжизнен труп. Жан Валжан го придържаше така, че гърдите му да не са притиснати, за да може да диша свободно. Плъхове пробягваха между краката му. Един от тях толкова се бе подплашил, че го захапа. Сегиз-тогиз от входните отверстия лъхваше свеж въздух, който го ободряваше.

Трябва да беше към три часа следобед, когато стигна до околовръстния канал.

Отначало се изненада, че около него внезапно стана просторно. Неочаквано навлезе в галерия, чиито стени не можеше да докосне, протягайки ръце, и чийто свод не се опираше о главата му. Големият канал е широк осем стъпки, а висок седем.

Там, където клоаката на Монмартр се влива в Големия канал, се пресичат две други подземни галерии: каналите под улица Прованс и под кланицата. Всеки по-несъобразителен човек би се объркал между тия четири пътя. Жан Валжан избра най-широкия, тоест околовръстния канал. Тук обаче пак възникна въпросът: да се качва ли, или да слиза? Той си помисли, че се налага да побърза и независимо от опасността да се добере до Сена. Затова трябваше да тръгне по течението на водата. Зави наляво.

Жан Валжан постъпи много правилно. Погрешно би било да се смята, че околовръстният канал има два изхода — в посока към Берси и в посока към Паси, и че верен на името си, той действително опасва десния бряг на Париж. Големият канал, който, ако читателят си спомня, всъщност не е нищо друго, а потокът на Менилмонтан, извежда обратно на течението си в задънена улица, тоест в изходната си точка, извора в подножието на хълма Менилмонтан. Той няма пряка връзка с разклонението, което събира ненужните води на Париж от квартала Попенкур. Това разклонение се влива в Сена през клоаката Амло над някогашния остров Лувие. То допълва главния канал, но е отделено от него под самата улица Менилмонтан от скален терен, който се явява вододел. Ако Жан Валжан се беше изкачил по галерията, щеше да стигне след неимоверни усилия капнал от умора, полужив, до една стена, потънала в пълен мрак. И щеше да бъде загубен.

В най-добрия случай, ако се върнеше малко назад и тръгнеше по коридора под Фий-дю-Калвер, без да се обърка сред заплетените разклонения при кръстопътя Бушра, после по галерията Сен-Луи, по канала Сен-Жил вляво и отминеше галерията Сен-Себастиян вдясно, можеше да стигне до клоаката Амло и оттам, стига само да не се заплетеше в лабиринта под Бастилията, напомнящ буквата Р, щеше да излезе на Сена, близо до Арсенала.

Но за тази цел трябваше да познава основно всички разклонения и всички отверстия на парижката клоака, този огромен звездист корал. А ние пак повтаряме, той нямаше никаква представа за страшната подземна мрежа, из която си проправяше път. Ако бяха го попитали къде се намира, щеше да отговори: „В нощта.“

Вътрешният усет му направи голяма услуга. Той съобрази, че само като слезеше надолу по течението, можеше да разчита на спасение.

Беглецът остави вдясно от себе си двата кулоара, които се изкривяват като нокти под улиците Лафит и Сен-Жорж, както и дългия чаталест коридор под Антенското шосе.

Като отмина един приток, който по всяка вероятност беше каналът под „Мадлената“, той се спря. Беше страшно уморен. Широк отдушник, по всяка вероятност контролната шахта на улица Анжу, осветяваше ярко подземието. Внимателно и нежно, както брат би докоснал ранения си брат, Жан Валжан положи Мариус върху перваза край стената. Окървавеното лице на младежа, заляно от бялата светлина, струяща през отдушника, изглеждаше като лице на мъртвец. Затворени очи, залепнали на слепите му очи коси, напомнящи четки със засъхнала червена боя, безжизнено отпуснати ръце, вкочанясали крака, съсирена кръв в крайчеца на устните. Повлекло съсирена кръв се беше събрало във възела на връзката му. Ризата се беше впила в раните му, сукното на сюртука му дращеше пресните драскотини по тялото му. Жан Валжан разтвори леко дрехите му и сложи ръка върху гърдите му сърцето туптеше още. Той разкъса ризата на младежа, превърза раните, доколкото можа, и спря кръвта. После се наведе в полумрака над все още безжизнения Мариус, който едва дишаше, и го загледа с неизразима омраза.

Докато го опипваше, намери в джобовете му забравен от предната вечер хляб, както и портфейла му. Изяде хляба и разтвори портфейла. На първата страница на бележника откри няколкото реда, написани от Мариус. Читателят си ги спомня:

„Наричам се Мариус Понмерси. Нека занесат трупа ми у дядо ми, господин Жилнорман, улица Фий-дю-Калвер №6, квартал Маре.“

Жан Валжан прочете на светлината на отдушника тези редове и остана за миг погълнат от мислите си, повтаряйки си полугласно:

„Улица Фий-дю-Калвер № 6, господин Жилнорман.“

Той пъхна обратно портфейла в джоба на Мариус. Беше хапнал малко и силите му се възвърнаха. Метна отново Мариус на гръб, нагласи грижливо главата му върху дясното си рамо и пак се заспуща по канала.

Големият канал, следващ талвега на долината на Менилмонтан, е дълъг почти две левги. Значителна част от него е застлана с плочи.

Жан Валжан не разполагаше с факела, с който ние осветяваме за читателите неговия нощен поход: имената на парижките улици. Нищо не можеше да му подскаже коя част на града пресича, нито през къде беше минал. Само все по-бледите светли петна, които проблясваха сегиз-тогиз по пътя му, напомняха, че слънцето вече не огрява улицата и че сигурно денят скоро ще превали към залез. Постоянното трополене на колите над главата му беше почнало да намалява, после секна почти напълно и той заключи, че е отминал центъра на града и приближава до безлюден квартал, граничещ с крайните булеварди или кейове. Там има по-малко улици и по-малко къщи, отдушниците са по-редки. Мракът около Жан Валжан се сгъсти. Той обаче продължи да крачи пипнешком напред в тъмнината.

Тя внезапно стана злокобна.

V
Пясъкът е коварен също както жената: колкото по-фин, толкова по-опасен

Жан Валжан почувствува, че пропада във вода и усети под краката си не вече плочи, а тиня.

По крайбрежието на Англия или Шотландия се случва понякога пътник или рибар, който се движи по плажа по време на отлив, далеч от брега, да си даде внезапно сметка, че от няколко минути върви с мъка. Пясъкът под краката му е като смола. Подметките му залепват о него. Не пясък, а клей. Земята под него е суха, но при всяка стъпка, отмести ли крак, отпечатъкът на стъпалото му се изпълва с вода. А между това окото не е забелязало никаква промяна. Безбрежният плаж е гладък и спокоен, пясъкът си изглежда същият, нищо не отличава здравата почва от неустойчивата. Роякът водни бълхи продължава да подскача весело и безредно върху краката му. Той продължава пътя си, върви напред, свива към сушата и гледа да се приближи до брега. Никак не е разтревожен. За какво да се безпокои? Само че чувствува как краката му натежават с всяка измината стъпка. Внезапно затъва. Затъва два-три пръста. Безспорно отбил се е от пътя. Спира се, за да се ориентира. Изведнъж поглежда към краката си. Те не се виждат. Пясъкът ги е покрил. Измъква краката си от пясъка, понечва да се върне назад, връща се, но затъва още по-дълбоко. Пясъкът стига до глезените му, той се измъква, хвърля се наляво, затъва до прасците, хвърля се надясно, затъва до коленете. Тогава разбира с неизразим ужас, че е навлязъл в подвижен пясък и че под него се простира страшната зона, където човек не може да ходи, както и рибата не може да плава. Той хвърля всякакъв товар, освобождава се от всяко бреме, подобно на кораб, претърпял крушение. Много късно — потънал е вече до бедрата.

Вика, размахва шапка или кърпа, но пясъкът го засипва все по-дълбоко. Ако плажът е безлюден, ако твърдата земя е доста далеч, ако подвижният пясък се ползува с много лоша слава, ако наблизо не се случи някой герой, с него е свършено. Обречен е на загъване. Осъден е на ужасното бавно погребване, неизбежно и неумолимо, което той не може нито да забави, нито да ускори, което трае с часове, което няма край, улавя го здрав и прав, свободен и цветущ, почва да го дърпа за краката и при всеки негов опит да се измъкне, при всеки вопъл, който надава, го увлича малко по-надолу, сякаш го наказва за съпротивата му, като още по-яко го притиска в обятията си, и бавно го вмъква в земята, оставяйки му време да се любува на хоризонта, на дърветата, на зелените поля, на дима, виещ се над селата в равнината, на корабните платна в морето, на летящите и пеещи птици, на слънцето, на небето. Подвижният пясък е гроб, превърнат в прилив, който се надига от недрата на земята към жертвата си. Всяка минута е безпощаден гробар. Клетникът се опитва да седне, да легне, да пълзи. Всяко негово движение го погребва по-дълбоко. Рече ли да се изправи, потъва. Той вика, умолява, надава пронизителни крясъци, кърши ръце, обезумява от отчаяние. Ето го затънал до кръста в пясъка. После пясъкът стига до гърдите му. Малко след това се подават само раменете му. Той вдига ръце, надава яростни вопли, впива нокти в пясъка, иска да се задържи в него, опира се на лактите си, за да се измъкне от този еластичен корсет, ридае необуздано. Пясъкът се изкачва нагоре. Пясъкът достига раменете, пясъкът достига шията. Сега се вижда само лицето. Устата крещи, пясъкът я запълня. Тишина. Очите още гледат, пясъкът ги затваря. Нощ. После челото се смалява, кичур коса се вее над пясъка, една ръка пробива гладката повърхност, маха конвулсивно и изчезва. Зловещо изчезване на едно човешко същество.

Понякога потъва конник заедно с коня си. Или колар с каруцата си. Всичко изчезва под пясъка. Потъва в земя, а не във вода. Земята удавя човека. Земята, проникната от океана, се превръща в жестока клопка. Тя се разстила привидно като равнина, а пропада под краката ви като вълна. Коварна бездна.

Подобно злокобно произшествие, което винаги може да се случи на един или друг плаж, не беше изключено преди тридесет години и в парижката клоака.

Преди важните подобрения, предприети в 1833 година, подземната канална мрежа на Париж бе изложена на внезапни срутвания.

Водата се просмукваше в някои скални терени под каналите, особено в по-рохките. Основната плоча — каменна настилка в старите канали или бетон с варен разтвор в новите галерии — се огъваше, останала без опора. Когато подобен под се нагъне, той се напуква. А напукването значи срутване. Основната плоча пропадаше на известно разстояние. Пукнатината разкриваше бездна от тиня и се наричаше на технически език пропадане. Какво представлява пропадането? Все едно подвижен пясък от крайморските плажове, само че изникнал изневиделица под земята. Плажът на Мон Сен-Мишел в каналната мрежа. Прогизналата почва сякаш се е разтопила. Всичките й молекули плуват като в течна среда. Нито земя, нито вода. Понякога на много голяма дълбочина. Нищо по-страшно от такава среща. Ако преобладава водата, бърза смърт чрез удавяне, ако преобладава земята, бавна смърт от затъване.

Представяте ли си подобна смърт? Да затънеш на открито на морския бряг, е ужасно, а какво остава, ако си в клоака? Вместо чист въздух, дневна светлина, простор, светъл хоризонт, хиляди звуци, волни облаци, пълни с живот, далечни лодки, надежда, която избликва понякога съвсем неоснователно — че ще мине някой; че макар и в последната минута може да дойде отнякъде помощ, — само глуха тишина, непрогледен мрак, черен свод, готов, разтворен гроб, смърт в калта, и то под погребална плоча! Бавно задушаване в мръсотиите, каменен чувал, в който ноктите на смъртта се подават из тинята и се вкопчват в гърлото ви. Смрад и предсмъртни хрипове. Тиня вместо пясък. Сероводород вместо бурен вятър, нечистотии вместо океан. И да викаш, и да скърцаш със зъби, и да се гърчиш, и да се бъхтиш, и да агонизираш, огромният град над тебе живее и нищо не подозира.

Представяте ли си неизразимия ужас на подобна смърт? Понякога смъртта изкупва своята жестокост със страшно величие. На кладата, при корабокрушение човек може да прояви достойнство. Сред пламъците, както и сред морската пяна, можеш да запазиш известно благородство. Човек се преобразява, загивайки. Но не и тук. Смъртта тук е гадна. Унизително е да издъхнеш така. И предсмъртните ти видения ще бъдат отвратителни. Калта е синоним на позор. Тя е жалка, нищожна, презряна. Да умреш като Кларенс в бъчва ликьор, е все още приемливо, но в помийна яма като Ескубло, е ужасно. Отвратително е да се бъхтиш в нея. Да се валяш в тиня, докато се гърчиш в предсмъртни мъки. Тук е толкова тъмно, че можеш да сметнеш, че си в ада, но и толкова кално, че можеш да сметнеш, че си в блато, затова, умирайки, не знаеш дали ще се превърнеш в призрак или в жаба.

При всички други условия гробът е злокобен, но тук той е направо уродлив.

Дълбочината на тия пропадания беше различна, а също и дължината и плътността им в зависимост от лошия подпочвен пласт. Понякога пропадането биваше дълбоко три-четири стъпки, а понякога достигаше от осем до десет. Понякога изобщо не се напипваше дъно. На едно място тинята ставаше почти твърда, другаде — съвсем течна. В пропадането в клоаката Люниер човек би затъвал цял ден, докато ямата във Фелипо би го погълнала за пет минути. Тинята е устойчива според степента на плътността си. Там, където дете би оцеляло, мъж би загинал. Първото условие за спасение е да се освободиш от всякакъв товар. Да хвърли торбата с инструменти, коша или коритцето с вар беше първата грижа на всеки каналджия, щом усетеше несигурна почвата под краката си.

Пропаданията се предизвикваха от различни причини. Рохка почва, случайно срутване на недостъпна за изследване дълбочина, силни летни проливни дъждове, продължителни зимни снеговалежи, неспирни тихи дъждове; понякога тежестта на съседните къщи, застроени на мергелова или песъчлива почва, изкривяваше сводовете на подземните галерии или пропукваше и нацепваше основната плоча със смазващия си натиск. Слягането на Пантеона изкриви по този начин част от подземните галерии на хълма Сент-Жьонвиев. Когато някоя клоака се срутеше под натиска на къщите, тази нередност се проявяваше понякога на улицата чрез раздалечение на паветата, които цъфваха като зъбци на трион. Пукнатината криволичеше успоредно на пропукания свод и понеже повредата в този случай личеше, тя можеше да се отстрани бързо. Случваше се обаче вътрешното срутване да не личи с нищо отвън, в такъв случай тежко и горко на каналджиите. Прониквайки непредпазливо в издънения канал, те можеха да загинат. В старите регистри се споменават неколцина чистачи, погребани по този начин в пропаданията. Те дават и няколко имена. Между другите и името на каналджията, който потънал в срутената клоака под контролната шахта на улица Карем-Прьонан, някой си Блез Путрен. Същият Блез Путрен бил брат на Никола Путрен, последния гробар от гробището, наречено Костница Иносан през 1785 година, когато това гробище престана да съществува.

Същата участ сполетя и младия прелестен виконт Ескубло, за когото споменахме, един от героите на обсадата на Лерида, които я атакували обути в копринени чорапи, начело с цигулари. Този Ескубло, изненадан една нощ у братовчедка си херцогиня дьо Сурди, се удавил в ямата на клоаката Ботрейи, където се скрил, за да се изплъзне от херцога. Когато й разказали как загинал, госпожа дьо Сурди поискала шишенцето си с уханни соли и толкова продължително го вдъхвала, че забравила да се разплаче. В подобни случаи никоя любов не може да устои. Клоаката я убива. Херо отказва да измие трупа на Леандър. Тисба си запушва носа при вида на Пирам и казва: „Пфу!“

VI
Пропадането

Жан Валжан се беше натъкнал на пропадане.

Този вид срутвания доста често се срещаха по онова време в клоаката под Шан-з-Елизе, която мъчно се поддаваше на хидравлични строежи и беше крайно неустойчива поради изключително ронливия терен. Тази ронливост надминава дори неустойчивостта на подвижните пясъци в квартала Сен-Жорж, които можаха да бъдат победени само чрез заскаляване върху бетонни основи, и на глинестите пластове на квартала Мартир, толкова размекнати и пропити с газ, че подземната галерия под улица Мартир е могла да бъде осъществена само под формата на чугунена тръба. Когато в 1836 година разрушиха, с цел да го преустроят, стария каменен канал под предградието Сент-Оноре, в който сега се беше залутал Жан Валжан, подвижният пясък, основна подпочва на Шан-з-Елизе чак до реката, беше такова сериозно препятствие за строителните работи, че те продължиха почти половин година за голямо недоволство на крайбрежните обитатели, особено на притежателите на луксозни домове и карети. Изкопните работи се оказаха не само трудни, но и опасни. Освен това се случиха четири месеца и половина проливни дъждове и Сена придойде три пъти.

Пропадането, на което се натъкна Жан Валжан, беше причинено от проливния дъжд предната вечер. Върху хлътналата каменна настилка, недостатъчно устойчива вследствие лежащия под нея пясък, се бе насъбрала дълбока локва вода. Водата се беше просмукала под настилката и тя се бе срутила. Основният плочник се беше сринал в тинята. На каква дължина? Невъзможно е да се определи. На това място тъмнината беше още по-непрогледна. Кална яма в пещерата на нощта.

Жан Валжан усети, че паветата се изплъзват изпод краката му. Той навлезе в тинята. На повърхността вода, на дъното тиня. Невъзможно беше да се върне назад. Мариус издъхваше, а самият той бе на края на силите си. А и къде другаде да отиде? Той продължи да джапа в калта. Освен това при първите стъпки ямата не му се стори особено дълбока. Но колкото по-напред се придвижваше той, толкова по-дълбоко затъваха краката му.

Скоро тинята стигна до прасците му, а водата заля коленете му. Жан Валжан напредваше, придържайки Мариус извън водата, доколкото му бе възможно. Тинята стигаше сега почти до коленете му, а водата — до кръста му. Вече не можеше да се върне. Затъваше все повече и повече. Тинята, доста гъста, за да издържи един човек, изглежда, не можеше да понесе теглото на двамина. Мариус и Жан Валжан биха могли да се измъкнат поотделно. Жан Валжан продължи пътя си, придържайки умиращия, който може би беше вече труп.

Водата стигаше до мишниците му. Той чувствуваше, че затъва. Едва смогваше да се придвижва напред сред тинята. Гъстата кал, която го поддържаше, в същото време пречеше на движенията му. Той успяваше да задържи с неимоверни усилия Мариус над водата, като пристъпваше напред, но продължаваше да затъва все повече и повече. Над водата вече се подаваха само главата му и двете му ръце, придържащи Мариус. В древните рисунки за потопа така е изобразена една майка, вдигнала детенцето си.

Той затъна още малко и извърна лице, за да не нагълта тиня и за да може да си поеме дъх. Ако някой го зърнеше в мрака, би го взел за плаваща маска. Над него се очертаваше неясно отпусната глава и смъртно бледото лице на Мариус. Жан Валжан направи отчаяно усилие и отметна крака си напред. Той се удари о нещо твърдо. Опора. Крайно време беше.

Той се изопна, наведе се напред и се вкопчи безумно за тази опорна точка. Тя му се стори първото стъпало, извеждащо отново към живота.

Тази опорна точка в тинята, срещната във върховния миг, беше насрещният бряг на основната настилка, която беше хлътнала, без да се разруши, и се беше огънала под водата като дъска. Добре построените настилки имат свойството да се извиват дъговидно, без да се разрушават. Тази част от настилката, отчасти потънала в тинята, но не срутена, беше един вид стълба и веднъж стигнал до нея, човек бе спасен. Жан Валжан се изкачи по наклонената плоскост и се озова на другия край на провала.

Когато излезе от водата, той се спъна в един камък и падна на колене. Намери, че така и трябва, и остана известно време коленичил, устремил с все душа признателността си към Бога.

Той се изправи треперещ, вледенен, смраден, приведен под тежестта на умиращия; от дрехите му се стичаше кал, но в душата му преливаше необикновена светлина.

VII
Понякога загиваш тъкмо когато си въобразяваш, че си стигнал спасителния бряг

Жан Валжан пак тръгна напред.

Но ако пропадането не отне живота му, изглеждаше, че то отне в замяна силите му. Върховното напрежение го беше изтощило. Той се чувствуваше така отпаднал, че на всеки три-четири крачки трябваше да си поема дъх, облягайки се на стената. Веднъж дори седна на перваза, за да улови Мариус по-удобно, и му се стори, че вече няма да може да мръдне. Но ако физическите му сили бяха пресекнали, духът му все още не униваше. Той се изправи.

Закрачи с отчаяни, едва ли не бързи стъпки, измина около стотина крачки, без да вдигне глава, почти без да си поеме дъх, и внезапно се блъсна в стена. Беше стигнал до един завой на клоаката и понеже ходеше с наведена глава, се блъсна в зида. Повдигна очи и забеляза далеч, много далеч пред себе си някаква светлина. Но този път светлината не беше опасна. Благословена бяла светлина. Отвъд проблясваше денят.

Жан Валжан виждаше изхода.

Ако някоя обречена душа зърнеше внезапно сред пъкления огън изход от преизподнята, би изпитала същото, което изпита в този миг Жан Валжан. Тя би хвръкнала с опърлените си криле към лъчезарната врата. Жан Валжан не чувствуваше вече умора, не чувствуваше тежестта на Мариус, мускулите му пак станаха стоманени. Той вече не вървеше, а тичаше. Изходът постепенно се открояваше все по-ясно. Той представляваше полукръгла арка, по-ниска от свода, който постепенно се снишаваше, и по-тясна от галерията, която постепенно се стесняваше. Краят на тунела приличаше на фуния. Той се стесняваше неправилно, по подобие на гишетата на затворите. Това стесняване бе напълно целесъобразно за затвор, но не и за клоака и затова по-късно беше коригирано.

Жан Валжан стигна до изхода.

Той се спря.

Това беше действително изход, но той не можеше да излезе през него.

Сводът бе затворен със здрава решетка, а решетката, която, както по всичко изглеждаше, рядко се завърташе около ръждясалите си панти, беше закрепена за каменната си рамка с плътна ключалка, голяма като тухла, цяла почервеняла от ръжда. Виждаха се дупката за ключа и солидният език на бравата, запънат дълбоко в желязната скоба. Ключът явно бе превъртян два пъти. Затворническа ключалка, каквито старият Париж драговолно употребяваше.

Отвъд решетката простор, река, дневна светлина, тесен бряг, но все пак достатъчен, за да се мине по него, далечни кейове, Париж — океанът, в който човек така лесно може да се укрие, — безбрежен хоризонт, свобода. Вдясно, надолу по течението, се виждаше Йенският мост, а вляво — Мостът на инвалидите. Мястото беше крайно удобно, за да изчака нощта и да се изплъзне. Това беше едно от най-безлюдните кътчета на Париж: брегът срещу Гро-Кайу. През пречките на решетката влизаха и излизаха мухи.

Трябва да беше осем и половина часът вечерта. Денят си отиваше.

Жан Валжан положи Мариус върху сухите плочи край стената, приближи се до решетката и се вкопчи в пречките й. Той я разтърси лудо, но тя изобщо не се поддаде. Дори не помръдна. Той опипа пречките една след друга, надявайки се, че ще му се удаде да извади някоя по-разядена и да я използува като лост, за да повдигне вратата и да изкърти ключалката. Нито една пречка не се клатеше. Дори зъбите на тигър не са така здраво вкоренени в челюстите му. Жан Валжан нямаше нито лост, нито каквато и да било тежест под ръка. Препятствието беше непреодолимо. Нямаше никаква възможност да отвори вратата.

Нима щеше да свърши тук? Какво да стори? Къде да се дене? Да се върне назад? Да мине по същия страшен път, който беше извървял? Нямаше сили. Пък и кой знае дали би успял да изгази повторно ямата, от която се беше измъкнал само по чудо? Нямаше ли да се натъкне отвъд ямата на полицейския патрул, от чийто поглед едва ли щеше да убегне втория път? А и в каква посока да тръгне? Къде да отиде? Ако следваше наклона, пак нямаше да стигне целта. Дойдеше ли до друг изход, навярно пак щеше да го намери било зазидан, било преграден с решетка. Безспорно всички изходи са затворени по някакъв начин. Само по една случайност решетката, през която се беше вмъкнал, беше изкъртена, но очевидно всички други отверстия на клоаката бяха затворени. Той бе успял да избяга, но за да попадне в затвор.

Свършено бе. Всичко, което беше сторил досега, беше излишно. Бог отказваше да му помогне.

Жан Валжан беше попаднал с Мариус в необятната тъмна паяжина на смъртта и по нейните тръпнещи в мрака нишки се приближаваше тичешком към него зловещият паяк.

Той се обърна гърбом към решетката, отпусна се на плочите до все още безжизнения Мариус и обори глава между коленете си. Нямаше изход. Това беше капката, която преля отчаянието му.

За какво мислеше в този миг на безкрайна покруса? Нито за себе си, нито за Мариус. Той мислеше за Козет.

VIII
Парче от скъсаната дреха

Една ръка докосна рамото му през унеса и нечий глас му каза шепнешком:

— Да делим наполовина.

Човек в този мрак? Нищо не прилича толкова на халюцинация, както отчаянието. Жан Валжан помисли, че бълнува. Не беше чул шум от стъпки. Възможно ли беше? Той вдигна очи.

Пред него действително се беше изправил някакъв човек.

Беше облечен в работническа дреха и се беше събул бос, като държеше обувките в лявата си ръка. Навярно ги беше махнал, за да може да стигне неусетно до Жан Валжан.

Жан Валжан тутакси го позна. Колкото и да не очакваше да го срещне тук, той нито за миг не се усъмни. Мъжът беше Тенардие.

Макар че, така да се каже, изтръпна от изненада, Жан Валжан, свикнал с опасностите и кален в неочакваните неприятности, веднага възвърна цялото си хладнокръвие. Впрочем какво по-лошо можеше да му се случи? Когато нещастието стигне известен предел, то престава да расте и дори Тенардие не можеше да сгъсти повече мрака на отчаяното му положение.

Цяла една минута те двамата се изчакваха.

Тенардие заслони очи с дясната си ръка, смръщи вежди, присви очи и лекичко стисна устни — признак на зорко внимание у човек, който се опитва да разпознае друг човек. Това обаче не му се удаде.

Преди малко казахме, че Жан Валжан стоеше обърнат гърбом към светлината. Освен това той беше така обезобразен, така изкалян, така окървавен, че дори и на дневна светлина мъчно някой би могъл да го познае. И, напротив. Достатъчно силната зимнично синкава светлина падаше право върху лицето на Тенардие и, както гласи изтърканата метафора, той тутакси „се наби в очите“ на Жан Валжан. Тези неравностойни условия бяха достатъчни, за да осигурят известно предимство на Жан Валжан в тайнствения двубой, който неминуемо щеше да се завърже между двамата мъже, изпаднали този път в съвсем различно положение. На тази среща Жан Валжан беше забуленият, а Тенардие — без маска.

Жан Валжан тутакси разбра, че Тенардие не го е познал.

Те се гледаха известно време в полумрака, като че си премерваха силите. Тенардие прекъсна пръв мълчанието:

— Как смяташ да се измъкнеш оттука?

Жан Валжан не отговори.

— Не можеш да отвориш с шперц. А тъй или иначе, трябва да се измъкнеш.

— Вярно е — промълви Жан Валжан.

— Да делим тогава на две.

— Какво искаш да кажеш?

— Ти си убил човек. Много добре. Аз пък имам ключ. — Тенардие посочи с пръст Мариус и добави: — Не те познавам, но искам да ти помогна. Трябва да си наш човек.

Жан Валжан започна да проумява. Тенардие го смяташе за убиец.

— Слушай, приятелче — поде Тенардие. — Не вярвам да си пречукал тоя, без да пребъркаш джобовете му. Да делим на две и ще ти отворя вратата.

И като измъкна наполовина огромния ключ изпод изпокъсаната си дреха, той добави:

— Искаш ли да видиш как изглежда ключът към свободата? Ето го.

Жан Валжан беше до такава степен „сащисан“, за да си послужи с речника на стария Корней, че не повярва на очите си. Този път провидението беше взело отвратителна форма и добрият ангел-хранител изникна из земята под образа на Тенардие.

Тенардие бръкна в широкия джоб под дрехата си, който не се виждаше, измъкна някакво въже и го подаде на Жан Валжан.

— Дръж — каза той, — давам ти и въжето в прибавка.

— За какъв дявол ми е това въже?

— Ще ти трябва и камък, но ще намериш отвън. Има цяла купчина.

— Но за какво ми е притрябвал камък?

— Ей, че си глупав, ами нали ще хвърлиш тази мърша в реката. Ще ти трябва и камък, и въже, иначе няма да потъне.

Жан Валжан пое въжето. Всекиму се случва понякога несъзнателно да вземе нещо.

Тенардие щракна с пръсти, като че внезапно се сети за нещо:

— Слушай бе, братче, как успя да се измъкнеш от пропадането? Аз не посмях да се забутам вътре. Пфу! Колко отвратително миришеш!

Той помълча малко, а след това добави:

— Аз все разпитвам, но ти правиш много добре, че не отговаряш. Добра подготовка за неприятния четвърт час при следователя. Освен това, като мълчиш като пукал, не рискуваш да те чуят. Все едно, ти грешиш, ако си въобразяваш, че като не виждам мутрата ти и като не зная името ти, не разбирам кой си и какви ти са намеренията. Добре ми са познати такива като тебе. Повредил си малко тоя господинчо, а сега искаш да го потулиш някъде. Трябва ти река, защото там всички следи се губят. Ще те измъкна от бедата. Стане ли нужда да се помогне на някой наш човек в неволя, мене търси.

Докато хвалеше Жан Валжан за въздържаността му, той все пак явно се мъчеше да го накара да проговори. Побутнато с рамо, за да го види поне в профил, и възкликна, без обаче да повишава много-много глас:

— Добре, че се сетих, голямо животно си, брей! Нали мина през пропадането? Защо не хвърли тоя вътре?

Жан Валжан не отговори нищо.

Тенардие пристегна чак до адамовата си ябълка дрипата, която му служеше за връзка, за да си придаде вид на сериозен и положителен човек:

— Всъщност може би си постъпил разумно. Утре, като дойдат работниците да запълнят ямата, сигурно щяха да намерят това недоносче там и като поразчепкат нишка по нишка, щяха да открият следите и да те спипат. Някой минал, значи, по клоаката? Кой? Откъде е излязъл? Видели ли са го, когато излизал? Полицията е досетлива. Клоаката е вероломна и непременно ще те издаде. Подобна находка е рядкост, привлича вниманието, малко хора се пъхат в клоаката, за да си потулят следите, докато реката е на разположение на всички. Реката, виж, това се казва гроб. След месец ще уловят удавника в мрежите на Сен-Клу. Какво от това? Мърша и толкоз. Кой го е убил? Париж. Даже и следствие не се води. Много хубаво си направил.

Колкото повече се разбъбряше Тенардие, толкова по-безмълвен оставаше Жан Валжан. Тенардие отново го бутна по рамото.

— А сега дай да свършим работата. Да делим поравно. Показах ти ключа, покажи ми сега парите.

Едно нещо беше изненадващо. Държането на Тенардие.

Той беше неспокоен, див, недоверчив, леко заплашителен, но, общо взето, дружелюбен.

Държането му беше неестествено, като че ли нещо го притесняваше. Уж нямаше основание да се крие, а говореше тихо. От време на време слагаше пръст на устните си и пошепваше: „Шт!“ Мъчно беше да се отгатне причината. Двамата бяха съвсем сами. Жан Валжан си помисли, че може би наблизо се бяха скрили други злодеи и Тенардие не искаше да дели с тях.

— По-бързо — каза Тенардие, — колко пари имаше тази мърша?

Жан Валжан изпразни съдържанието на джобовете си.

Както знаем, той имаше навик да носи пари у себе си. При несигурния живот, който бе обречен да води, това му беше станало закон. Този път обаче беше останал съвсем без пари. Погълнат от мрачните си мисли, като навличаше предната вечер униформата, бе забравил да вземе портфейла си. Имаше само няколко дребни монети в джоба на жилетката си. Това едва правеше тридесетина франка. Той обърна подгизналия в тиня джоб и изсипа върху перваза на плочника един луидор, две петфранкови монети и пет-шест медни петака.

Тенардие презрително издаде долната си устна, изкривил многозначително шия.

— Убил си го за тоя, дето духа — забеляза той.

После опипа най-безцеремонно джобовете на Жан Валжан, както и тези на Мариус. Жан Валжан не се възпротиви. Единствената му грижа бе да стои гърбом към светлината. Докато бърникаше из джобовете на Мариус със сръчността на джебчия, Тенардие успя да откъсне едно парче от сюртука му и да го пъхне под дрехата си. Може би си мислеше, че това парче би могло някой ден да му послужи да разпознае убития и убиеца. Не намери обаче нищо друго освен тридесетте франка.

— Вярно — забеляза той, — това ви са всичките пари и на единия, и на другия.

И като забрави условието: „Да делим поравно“, той прибра всичките пари.

Преди да вземе петачетата, се поколеба малко, но след като поразмисли, прибра и тях, процеждайки през зъби:

— Защо не в края на краищата! Утрепал човека за нищо и никакво!

След това извади повторно ключа изпод дрехата си.

— А сега, приятелче, на добър ти час. Тук е като на панаир, плащаш на излизане. Понеже си плати, можеш да излезеш.

И той се захили.

Дали, подпомагайки непознатия и пущайки през вратата другиго вместо себе си, Тенардие имаше чистото и безкористно намерение да спаси един убиец! Позволено ни е да се съмняваме.

Тенардие помогна на Жан Валжан да нагласи Мариус на раменете си, приближи се на пръсти до решетката, като направи знак на Жан Валжан да го последва, погледна навън, сложи пръст на устните си и застина за миг, като истукан, сякаш очакваше нещо. След като провери обстановката, той пъхна ключа в ключалката. Езикът се плъзна и вратата се открехна. Нито скърцане, нито тракане. Всичко стана съвсем безшумно. Явно бе, че грижливо смазаните панти и решетка се отваряха много по-често, отколкото изглеждаше на пръв поглед. Безшумно отворената врата правеше зловещо впечатление. Тя говореше за тайни идвания и излизания, за безмълвни скитания на нощни птици, за безшумни вълчи стъпки на престъпници. Клоаката очевидно бе съучастник на тайнствена шайка. Мълчаливата решетка й помагаше.

Тенардие открехна вратата, колкото да се провре Жан Валжан, затвори решетката след него, превъртя два пъти ключа в ключалката и потъна пак в мрака, безшумен като сянка. Като че стъпваше с кадифени тигрови лапи. Миг след това провидението, изникнало от клоаката, потъна в непрогледната тъмнина.

Жан Валжан се озова вън.

IX
Един познавач в тази област смята Мариус за мъртъв

Жан Валжан отпусна Мариус на брега.

Най-сетне на открито!

Смрадните изпарения, мракът, ужасът бяха вече зад тях. Чистият, свеж и животворен въздух, вдъхван свободно и с радост, изпълни гърдите му. Около него бе тихо, но това беше пленителната тишина на залязващото в безоблачното небе слънце. Здрачаваше се. Нощта наближаваше, велика освободителка, приятелка на всички, които се нуждаят от тъмен плащ, за да се избавят от тревожното положение. Небето изливаше с пълни шепи умиротворение. Реката се плискаше гальовно под краката му. От брястовете на Шан-з-Елизе долиташе ефирният диалог на птичите гнезда, които си казваха лека нощ. Няколко едва забележими звездички бяха осеяли бледия зенит, толкова мънички, че можеха да се различат само ако човек се вгледа в тях. Те блещукаха смътно в безкрайната шир. Вечерта разгръщаше над главата на Жан Валжан омаята на безкрая.

Беше неопределеният пленителен час, който не може да се нарече нито ден, нито нощ. Достатъчно тъмно, за да ви загубят от очи на известно разстояние, и достатъчно светло, за да ви познаят отблизо.

За няколко секунди Жан Валжан остана в плен на това задушевно и величествено умиротворение. Настъпват мигове на пълна забрава. Страданието престава да тормози клетника, мисълта се забулва в мъгла, благодатен мир се спуща над замечтания човек и го наметва като че ли с нощен плащ. И в този дивен полумрак душата, подобно на небето, заискря от звезди. Жан Валжан неволно се загледа в безбрежната светла дрезгавина над главата му. Замислен, той се потопи в тържествената тишина на вечното небе като в купел на забрава и молитва. После споменът за задължението му като че ли го стресна, той се наведе над Мариус, бръкна в реката, взе в шепата си вода и напръска леко лицето му. Клепките на Мариус останаха склопени. Но през полуотворената му уста все още се долавяше дишането му.

Жан Валжан се канеше пак да загребе вода от реката, когато внезапно изпита неясно безпокойство, почувствувал, че някой се е спрял незабелязано зад гърба му.

И другаде споменахме за това усещане, което всеки от нас е изпитвал.

Той се обърна.

Както преди малко зад него действително имаше някой.

Снажен мъж, загърнат в дълъг редингот, със скръстени ръце, уловил под дясната си ръка бастун с оловна дръжка, беше застанал на няколко крачки зад приклекналия над Мариус Жан Валжан.

Благодарение на полумрака той изглеждаше като привидение. Простодушният човек би се изплашил от него поради здрача, а разсъдливият — поради бастуна.

Жан Валжан позна Жавер.

Читателят е отгатнал навярно, че преследвачът на Тенардие не беше никой друг, а Жавер. След като излезе, без да се е надявал, невредим от барикадата, Жавер отиде в полицейската префектура, докладва лично на префекта, който го прие за кратко време, и после незабавно пое службата си, която включваше — читателят си спомня съдържанието на намереното у него листче — специално наблюдение на десния бряг под Шан-з-Елизе, който от известно време беше привлякъл вниманието на полицията. Там той бе съгледал Тенардие и го бе проследил. Знаете останалото.

Лесноразбираемо е, че така любезно отворената пред Жан Валжан решетка беше всъщност ловкост от страна на Тенардие. Тенардие предполагаше, че Жавер е още отвън. Преследваният има верен усет, който никога не го лъже. Трябваше да залъже тази хрътка с някой кокал. Убиец, каква неочаквана находка! Можеше ли да се колебае да го принесе в жертва! Пускайки вън Жан Валжан вместо себе си, Тенардие доставяше на полицията плячка, принуждаваше я да изостави неговите собствени следи, да го забрави заради по-сериозно произшествие, възнаграждаваше Жавер за чакането му, което е винаги примамливо за всеки шпионин, печелеше тридесет франка и разчиташе основателно, че благодарение на тази маневра ще успее да се измъкне и сам той.

Жан Валжан се натъкна от един капан на друг.

Две срещи една след друга — след Тенардие Жавер, наистина ставаше вече прекалено.

Жавер не позна Жан Валжан, който, както казахме, беше неузнаваем. Той си остана със скръстени ръце, само стисна незабележимо бастуна си и попита рязко и невъзмутимо:

— Кой сте вие?

— Аз.

— Кой?

— Жан Валжан.

Жавер захапа бастуна си, присви колене, наведе се леко и сложи двете си ръце върху раменете на Жан Валжан, впи се като клещи в него, разгледа го внимателно и го позна. Лицата им почти се докосваха. Погледът на Жавер беше страшен.

Жан Валжан остана безчувствен към грубостта на Жавер, както лъвът би оставил рис да впие нокти в козината му.

— Инспектор Жавер — каза той, — аз съм във ваша власт. Впрочем още от тази сутрин аз се считам ваш пленник. Не ви дадох адреса си, за да се опитам да избягам. Можете да ме задържите, но изпълнете най-напред една моя молба.

Жавер като че не го чу. Той не откъсваше втренчения си поглед от Жан Валжан. Издал напред устни, той бърчеше брадата си — признак на свиреп размисъл. Най-сетне пусна Жан Валжан, изправи се рязко, улови хубаво бастуна и като в унес промълви тихо:

— Какво търсите тук и кой е този човек?

Той продължаваше да се обръща към него на „вие“.

Жан Валжан му отговори и при звука на гласа му Жавер като че се разбуди.

— Именно заради него искам да ви помоля. Правете с мене, каквото щете, но помогнете ми най-напред да го занесем в дома му. Моля ви само за това.

Лицето на Жавер се сгърчи, както ставаше винаги, когато някой го сметнеше годен да направи каквато и да било отстъпка. Той обаче не каза „не“.

Наведе се повторно, извади от джоба си носна кърпа, потопи я във водата и избърса окървавеното чело на Мариус.

— Този човек беше на барикадата — каза той полугласно, говорейки като че ли сам на себе си. — Него именно наричаха Мариус.

Първоразреден шпионин, който в очакване на смъртта беше наблюдавал всичко, беше слушал всичко, беше чул и запомнил всичко. Който бе дебнал до предсмъртния си час и си беше вземал бележки, с един крак в гроба.

Той улови ръката на Мариус, опитвайки се да долови пулса му.

— Ранен е — каза Жан Валжан.

— Мъртъв е — заяви Жавер.

— Не, не още — възрази Жан Валжан.

— И тъй, вие сте го донесли от барикадата дотук? — забеляза Жавер.

Той навярно беше много озадачен и угрижен, щом не настоя за повече подробности във връзка с това подозрително бягство през клоаката и щом дори не забеляза, че Жан Валжан не отвърна на въпроса му.

Жан Валжан пък от своя страна като че ли беше обзет от една-единствена мисъл.

— Той живее в квартал Маре — обясни той, — на улица Фий-дю-Калвер у дядо си, не си спомням вече името му.

И той бръкна в джоба на Мариус, извади бележника му, разтвори го на написаната от Мариус страница, и го подаде на инспектора.

Дневната светлина все още не бе съвсем изчезнала, тъй че можеше да се чете. Освен това очите на Жавер фосфоресцираха предателски като зениците на хищните нощни птици. Той разчете няколкото реда, написани от Мариус, и измърмори:

— Жилнорман, улица Фий-дю-Калвер номер шест.

После викна:

— Кочияш!

Спомняте си, че файтонът чакаше за всеки случай.

Жавер задържа портфейла на Мариус.

Малко след това колата се спусна по нанадолнището към водопоя и спря на брега. Положиха Мариус на седалката в дъното, а Жавер седна до Жан Валжан на предната седалка.

Затвориха вратичката и файтонът потегли бързо, изкачвайки се по кея в посока към Бастилията.

Те напуснаха крайбрежните улици и навлязоха в града. Кочияшът, тъмен призрак върху капрата, шибаше мършавите кончета. Във файтона ледена тишина. Мариус, неподвижен, облегнат в ъгъла, с отпусната върху гърдите глава и увиснали ръце, с вкочанясали крака, като че ли чакаше само ковчега. Жан Валжан сякаш бе сянка, а Жавер — камък. И в тъмната карета, чиято вътрешност се осветяваше като от далечна светкавица със синкава мъртвешка светлина всеки път, когато минеха край някой уличен фенер, случайността беше събрала злокобно трите трагични символа на неподвижност: труп, призрак и статуя.

X
Завръщането на блудния син

При всяко разтърсване на файтона от неравната улична настилка от косите на Мариус се сцеждаше капка кръв.

Беше вече дълбока нощ, когато файтонът спря пред номер 6 на улица Фий-дю-Калвер.

Жавер слезе пръв, увери се с бърз поглед, че номерът е същият, повдигна тежкото чукче от ковано желязо, украсено според някогашната мода с борещи се козел и сатир, и почука силно. Крилото на входната врата се открехна и Жавер го бутна. Показа се портиерът, полусънен, прозяващ се, със свещ в ръка.

Всички в къщата спяха. В Маре си лягат рано. Особено в дни на метеж. Този славен стар квартал, наплашен от революциите, търси убежище в съня, както малките деца крият главички под юргана, когато се плашат от баба Меца.

В това време Жан Валжан и кочияшът свалиха Мариус от файтона, като Жан Валжан го придържаше под мишниците, а кочияшът — под коленете.

Докато смъкваха Мариус, Жан Валжан пъхна ръка под разкъсаните му дрехи, напипа гърдите му и се увери, че сърцето му бие още. Пулсът дори се беше усилил, като че ли друсането на колата беше възвърнало ранения към живот.

С тон, който подобава на служител на властта, когато говори със служител на бунтовник, Жавер попита вратаря:

— Да живее тук някой си Жилнорман?

— Тук живее. Какво искате от него?

— Носим сина му.

— Сина ли? — смая се портиерът.

— Той е мъртъв.

Жан Валжан, който се приближаваше зад Жавер, дрипав и цял изпокалян, кимна отрицателно с глава към портиера, който го гледаше ужасен.

Портиерът като че ли не схвана нито думите на Жавер, нито знака на Жан Валжан.

Жавер продължи:

— Бил се е на барикадата и ето как се е наредил.

— На барикадата ли? — възкликна портиерът.

— Убили са го там. Събудете бащата.

Портиерът не помръдна.

— Вървете де! — повтори Жавер и добави: — Утре тук ще има погребение.

Жавер делеше строго обичайните произшествия на улицата на категории — първото изискване на предвидливостта и надзора. Всяко възможно събитие си имаше свое чекмедже. Възможните произшествия стояха, така да се каже, в отделенията си и излизаха, според случая, но няколко наведнъж или поотделно. На улицата можеше да има шум, метеж, карнавал, погребение.

Портиерът се ограничи да събуди Баск. Баск събуди Николет, а Николет от своя страна събуди леля Жилнорман. Колкото до дядото, оставиха го да спи, мислейки, че все ще има време да научи лошата вест.

Качиха Мариус на първия етаж, без нито един наемател от другите етажи да усети, и го проснаха върху старото канапе в приемната на господин Жилнорман. Докато Баск изтича за лекар, а Николет се ровеше в шкафовете за бельо, Жан Валжан почувствува ръката на Жавер върху рамото си. Той разбра и слезе, вслушвайки се в стъпките на Жавер, който вървеше по петите му.

Портиерът ги изгледа на отиване, както ги бе изгледал и на идване — уплашен и сънен.

Те се качиха пак във файтона, а кочияшът седна на капрата.

— Инспектор Жавер — каза Жан Валжан, — имам още една молба към вас.

— Каква? — запита сурово Жавер.

— Разрешете ми да се отбия за миг у дома. После можете да правите с мене каквото искате.

Жавер замълча за миг, сгушил врат в яката на редингота си. После смъкна предното стъкло.

— Кочияш — извика той, — карай на улица Ом-Армс номер седем.

XI
Непоколебимият разколебан

Те не си проговориха вече по целия път.

Какво искаше Жан Валжан? Да довърши започнатото. Да предупреди Козет, да й каже къде се намира Мариус, да й даде може би някои полезни съвети и ако имаше възможност, да даде последни разпореждания. Колкото до него самия, колкото до личната му участ, всичко бе свършено, Жавер го бе заловил и той не се противеше. Друг на негово място при подобни обстоятелства би се сетил може би за въжето, което му бе дал Тенардие, и за пречките на прозореца на първата килия, в която щяха да го въведат. Но откакто бе срещнал епископа, Жан Валжан изпитваше дълбоки религиозни задръжки пред мисълта за всяко покушение, дори и на собствения му живот.

Той изключваше самоубийството, това тайнствено изнасилване на неведомото, което предполагаше до известна степен и умъртвяване на душата.

Когато зави по улица Ом-Арме, файтонът спря. Улицата беше много тясна, за да минават коли. Жавер и Жан Валжан слязоха.

Кочияшът помоли смирено „господин инспектора“ да обърне внимание, че утрехското кадифе на седалките беше цялото изцапано от кръвта на убития и от калта по дрехите на убиеца. За него бе важно само това от всичко случило се. Той добави, че му дължат обезщетение. Същевременно извади от джоба си контролната си книжка и помоли господин инспектора да има добрината и да му напише „някаква атестация, каква да е там“.

Жавер отблъсна книжката, която му подаваше кочияшът, и го попита:

— Колко ти дължа за пътя, включително престоите?

— Седем часа и четвърт — отвърна кочияшът, — освен това кадифето ми беше съвсем ново. Осемдесет франка, господин инспектор.

Жавер извади от джоба си четири наполеона и отпрати файтона.

Жан Валжан помисли, че той възнамерява да го отведе пеш до поста на Блан-Манто или до поста при Държавния архив, които бяха съвсем наблизо.

Те тръгнаха по уличката. Тя, както обикновено, беше безлюдна. Жавер вървеше зад Жан Валжан. Стигнаха до номер седем. Жан Валжан потропа. Вратата се отвори.

— Добре — каза Жавер. — Качете се. — И добави със странно изражение, като че ли правеше голямо усилие, за да произнесе тези думи: — Ще ви чакам тук.

Жан Валжан погледна Жавер. Подобно поведение съвсем не отговаряше на привичките на полицая. Но понеже Жан Валжан беше решил да се предаде и да сложи край на всичко, обстоятелството, че Жавер изпитва сега към него някакво надменно доверие — доверие на котка, която пуща мишката да се отдалечи на такова разстояние, че да може веднага да я вкопчи в ноктите си — не го изненада особено много. Той бутна вратата, влезе в къщата и извика на портиера, който си беше легнал:

— Аз съм!

Портиерът дръпна кордона, без да става от леглото си, и Жан Валжан се качи по стълбата.

Когато стигна до първия етаж, той се спря. По всички мъчителни пътища има спирки. Прозорецът на стълбището, който можеше да се вдига и спуща, беше отворен. Както в много старинни къщи стълбището гледаше към улицата. Уличният фенер, закачен точно отсреща, осветяваше малко стъпалата и това спестяваше осветлението.

Било за да поеме чист въздух, било съвсем несъзнателно, Жан Валжан подаде глава от прозореца. Той се наведе над улицата. Тя беше малка и фенерът я осветяваше от край до край. Жан Валжан се стъписа от изненада. Долу нямаше никого.

Жавер си беше отишъл.

XII
Дядото

Баск и портиерът пренесоха все още безжизнено лежащия Мариус от канапето, където го бяха оставили при пристигането му, в салона. Лекарят, когото бяха повикали, беше дошъл бързо. Леля Жилнорман беше станала.

Тя сновеше ужасена насам-натам, кършеше ръце, неспособна за нищо друго, освен да възклицава:

— Възможно ли е, божичко!

Сегиз-тогиз тя добавяше:

— Всичко ще стане само кръв!

Когато мина първият ужас, някакъв философски извод за създаденото положение си проправи път в мисълта й и намери израз в следното възклицание:

— Не можеше да свърши другояче!

Не можа да стигне до класическото: „Аз казвах, че ще стане така!“, което се употребява в подобни случаи.

По заповед на лекаря до канапето беше поставено походно легло. Лекарят прегледа Мариус и след като установи, че пулсът все още не е спрял и че раненият няма дълбока рана на гърдите, а кръвта по устните му идва от носната кухина, той накара да го положат по гръб на леглото, без възглавница, като главата бъде на същото равнище, както и тялото и даже малко по-ниско, и да махнат ризата, за да се улесни дишането. Като видя, че събличат Мариус, госпожица Жилнорман се оттегли в стаята си. Тя започна да се моли, прехвърляйки броеницата си.

Гръдният кош не беше претърпял никакво вътрешно натъртване. Един само куршум, притъпен от портфейла, се беше плъзнал край ребрата и беше оставил грозна диря, но за щастие плитка и затова безопасна. Дългото подземно пътешествие обаче окончателно бе изместило счупената ключица и тази повреда се оказа сериозна. Ръцете бяха целите издраскани, но лицето не бе обезобразено. Главата под косата изглеждаше просто нашарена. Какво щеше да стане с тия рани по главата? Дали бяха само повърхностни, или засягаха черепа? Нищо не можеше да се каже още. Опасен симптом беше, че те бяха предизвикали загубване на съзнанието, тъй като понякога то изобщо не се връща. Освен това загубата на кръв беше изтощила много ранения. Барикадата беше запазила тялото му невредимо от кръста надолу.

Баск и Николет разкъсваха чаршафи и приготвяха бинтове. Николет ги съединяваше, а Баск ги навиваше. Понеже нямаха карпия, лекарят беше спрял временно кръвта от раните с тампони памук. До леглото, на масата, където бяха наредени хирургическите инструменти, горяха три свещи. Лекарят изми лицето и косите на Мариус със студена вода. Цялата кофа за миг почервеня. Портиерът светеше, държейки свещта в ръка.

Лекарят изглеждаше потънал в тъжни мисли. От време на време той поклащаше отрицателно глава, като че отговаряше на въпрос, който си беше задал мислено. Тези тайнствени диалози на лекаря със самия него не са добър знак за болния.

Точно когато лекарят бършеше лицето и докосваше леко с пръсти все още затворените клепачи, в дъното на салона се отвори врата и на нея се появи висока белезникава фигура.

Дядото.

От два дни метежът силно бе развълнувал, възмутил и разтревожил господин Жилнорман. Той не можа да спи предишната нощ и през целия ден бе трескав. Вечерта си беше легнал много рано, като заръча да залостят всички врати в къщата, и бе задрямал от умора.

Сънят на старците е лек. Стаята на господин Жилнорман беше в съседство със салона и колкото и предпазливо да се движеха, шумът го разбуди. Изненадан от ивицата светлина под вратата си, той стана от леглото и се приближи пипнешком.

Старецът стоеше на прага, с ръка върху дръжката на открехнатата врата, издал леко напред клатушкащата си глава, загърнат в бяла роба: тясна и права като саван. Изглеждаше учуден. Приличаше на призрак, който надзърта в гроб.

Той забеляза леглото и проснатия върху дюшека окървавен младеж, восъчнобял, със затворени очи и отворена уста, с бледи устни, гол до кръста, нашарен цял с червени рани, неподвижен под ярката светлина.

Дядото се разтрепера от главата до краката, очите му, с пожълтяла от напредналата възраст роговица, се замъглиха и придобиха стъклен блясък, цялото му лице се изостри и се покри с мъртвешка бледност, ръцете му увиснаха, сякаш в него се счупи някаква пружина. Той разпери смаян треперещите си старчески пръсти, коленете му се огънаха под прав ъгъл и през разтворената роба се показаха мършавите му голи бедра, обрасли с бели косми. Той прошепна:

— Мариус!

— Господине — каза Баск, — току-що донесоха младия господар. Той е бил на барикадата и…

— Той е мъртъв! — извика със страшен глас старецът. — Ах, кръвопиецът!

И тогава, сякаш след задгробно прераждане, стогодишният старец се изправи като младеж.

— Господине — каза той, — вие сте лекарят, нали? Кажете ми най-напред нещо. Мъртъв ли е?

Лекарят, силно разтревожен, не отговори.

Кършейки ръце, господин Жилнорман избухна в див смях.

— Той е мъртъв! Мъртъв! Отишъл е да го убият на барикадите! От омраза към мене! Направил го е напук на мене! Ах, кръвопиецо! Така ли ми се връщаш! Ах, горко ми! Той е мъртъв!

Старецът се приближи до един прозорец, отвори го широко, като че ли се задушаваше, и обърнат към нощта, завика в улицата:

— Пронизан от куршуми, изпосечен, заклан, унищожен, разпокъсан, нарязан на парчета! Вижте го само негодника! Той знаеше отлично, че го чакам, че бях заповядал да приготвят стаята му, че бях сложил над леглото си неговия портрет като дете! Знаеше, че само трябва да се върне, че от две години го призовавам, че стоях вечер край камината с ръце на коленете и се чудех какво да правя, че бях кръгъл глупак. Ти знаеше това! От теб се искаше само да се прибереш и да кажеш: „Ето ме!“ И щеше да бъдеш господар в къщата, и аз щях да ти се подчинявам, и ти щеше да правиш всичко, каквото искаш, със своя изкуфял дядо! Ти го знаеше, но си си казал: „Не, той е роялист, няма да ида при него!“ И отиде на барикадите, остави се да те убият от проклетия! За да си отмъстиш за думите ми по адрес на херцог дьо Бери! Не е ли подло, кажете ми! Легни сега и спи спокойно, ако можеш! Той е мъртъв! Ето какво ме чака при събуждането ми!

Лекарят, който почваше да се тревожи и за двамата, остави за миг Мариус и се приближи до господин Жилнорман. Той го хвана за ръка. Дядото се обърна, изгледа го с разширените си и като че ли кървясали очи и му каза отчетливо:

— Благодаря ви, господине. Аз съм спокоен. Аз съм мъж. Преживял съм смъртта на Людовик XVI и умея да понасям нещастията. Едно обаче е страшно — мисълта, че вашите вестници са причина за всичките тия злини. Искате да имате драскачи, сладкодумци, адвокати, оратори, трибуни, дискусии, прогрес, просвещение, права на човека, свобода на печата, но ето как ще донасят в къщи децата ви! Ах, Мариус! Това е ужасно! Убит! Умрял преди мене! На барикада! Ах, престъпникът! Докторе, вие живеете в нашия квартал, нали? О, аз ви познавам. Виждам кабриолета ви от прозореца си. Ще ви обясня. Ще сгрешите, ако мислите, че съм възбуден. Човек не се гневи срещу мъртвец. Глупаво би било. Та нали аз съм отгледал това дете. Бях вече стар, когато то беше съвсем невръстно. Играеше си в Тюйлери с малката си лопатка и малкото си столче, а за да не се карат надзирателите, аз запушвах с бастуна си дупките, които то дълбаеше в пясъка. Но ето че един ден извика: „Долу Людовик XVIII“ и си отиде. Аз не съм виновен. Той беше русичък и розовичък. Майка му умря. Забелязали ли сте, че всички малки деца са руси? На какво се дължи това? Той е син на един лоарски разбойник. Но децата не са отговорни за престъпленията на бащите си. Спомням си го, когато беше висок ей толкова. Не можеше да произнася звука „д“. Говореше така сладко и така завалено, като че ли чуруликаше. Спомням си как го бяха наобиколили веднъж пред статуята на Херкулес от Фарнезе, за да му се порадват, такова хубаво детенце беше! Главицата му като изрисувана. Аз му говорех сърдито, плашех го с бастуна, но той знаеше много добре, че се шегувам. Когато влезеше сутрин в стаята ми, аз мърморех недоволно, но все едно, че слънцето влизаше при мене. Никой не може да устои на такива гълъбчета! Те те грабват, завладяват те и вече не те пускат. Истината е, че нямаше нищо по-прелестно от това дете. А сега какво ще ми кажете за вашия Лафайет, за вашия Бенжамен Констан, за вашите Тюркюи дьо Корсел[1], които ми го убиват? Това няма да им се размине току-така!

Лекарят се бе навел повторно над Мариус. Старецът също се приближи до ранения, който продължаваше да лежи, все така мъртвешки блед и безжизнен, и закърши отново ръце. Побелелите му старчески устни се движеха като че ли машинално и пропущаха като хриптения несвързани думи, които едва се чуваха.

— Ах, безсърдечнико! Ах, якобинецо. Ах, престъпнико! Ах, злодейо!

Тихи укори на умиращ, към труп.

Малко по малко, тъй като вътрешните изригвания непременно си проправят в края на краищата път навън, думите му отново станаха свързани, но старецът като че ли нямаше сили да ги изговаря. Гласът му беше така задавен и угаснал, сякаш идваше от другия бряг на бездната.

— На мен ми е все едно. И без това ще умра. И като си помислите само, че в цял Париж едва ли би се намерила поне една хубостница, която да се откаже от удоволствието да достави малко щастие на тоя окаяник! Негодник! Вместо да се забавлява и да се наслаждава на живота, да отиде да се бие и да се остави да го застрелят като добиче! И за кого, за какво? За републиката! Вместо да иде да танцува в Шомиер, както подобава на млад човек! За какъв дявол е на двадесет години? Републиката, свещена глупост! Бедни майки, раждайте хубави момчета! Край, той е мъртъв. Значи, от нашата врата ще излязат две погребения. Как, да се докараш дотам заради черните очи на генерал Ламарк? Какво беше направил за тебе тоя генерал Ламарк? Пладнешки убиец! Празен бърборко! Да отиде на смърт заради някакъв си покойник! Как да не полудееш? Можете ли да проумеете подобно нещо? На двадесет години! И без да погледне назад дали не оставя някого зад себе си! Ето ги сега горките старци, нека си умират сами! Пукни в ъгъла си, бухал такъв! Всъщност какво, толкова по-добре! Точно това исках, това ще ме убие веднага. Аз съм премного стар, вече съм стогодишен, сто хиляди годишен, отдавна имам правото да умра. Този удар вече ще ме довърши. Какво щастие, най-сетне край. За какво ще му давате да вдъхва амоняк и всички тия лекарства? Само си губите времето, празноглав докторе! Та той е мъртъв, мъртъв и толкова! Аз познавам смъртта, нали самият аз съм мъртвец. Той не е свършил работата наполовина. Ах, мръсно, мръсно, пошло време! Това мисля аз за вас, за идеите ви, за системите ви, за водачите ви, за оракулите ви, за докторите ви, за негодните ви писатели, за вашите дрипльовци-философи и за всички революции, които от шестдесет години насам плашат само орляците гарвани в Тюйлери! И щом си бил така безжалостен да се погубваш по този начин, и аз няма да жаля за тебе, чуваш ли, кръвопиецо!

В същия миг Мариус бавно повдигна клепачи и замъгленият му още от летаргията поглед се спря с удивление на господин Жилнорман.

— Мариус! — извика старецът. — Мариус! Мой мъничък Мариус! Моето дете! Любими синко! Ти отваряш очи, ти ме гледаш, ти си жив! Благодаря ти!

И той падна в несвяст.

[1] Френски политик от епохата на реставрацията. — Б.пр. ↑

Книга четвърта
Жавер дерайлира

Жавер се отдалечи с бавни стъпки от улица Ом-Арме.

Той вървеше за първи път в живота си с наведена глава и пак за първи път в живота с ръце зад гърба.

До този ден Жавер беше заимствувал само едната от двете любими пози на Наполеон — тази, която изразява решителност: скръстените на гърдите ръце. Втората, с ръцете зад гърба, която изразява нерешителност, му бе непозната. Сега се беше извършил прелом. Цялата му мудна и мрачна личност носеше печата на душевна тревога.

Той потъна в смълчаните улички.

Но въпреки всичко Жавер не вървеше без посока.

Той тръгна по най-късия път за Сена, стигна кея на Брястовете, повървя малко по него, отмина Гревския площад и се спря близо до поста на площад Шатле, при ъгъла на моста Нотр-Дам. На това място — между моста Нотр-Дам и Понт-о-Шанж от една страна и кея Межистри и Ке-о-Фльор от друга — Сена образува един вид квадратно езерце, пресечено от бързо течение по средата.

Моряците се плашат от това място на реката. Нищо по-опасно от този бурно разпенен бързей, притиснат по онова време от пилотите на мелницата при моста, която днес е разрушена. Двата моста, тъй близки един до друг, увеличават опасността. Водата се устремява със страшна сила под сводовете им. Тя тече на широки, бурни талази, пени се и клокочи. Вълните се разбиват в стълбовете на мостовете и като че ли се мъчат да ги изкоренят, дърпайки ги с мощни течни въжа. Ако някой попадне там, не може вече да се покаже на повърхността. И най-добрите плувци се удавят.

Жавер се облакъти на парапета, опря брада на дланите си и докато впиваше несъзнателно нокти в гъстите си бакенбарди, се замисли дълбоко.

Нещо ново, прелом, катастрофа ставаше в душата му, затова имаше за какво да се замисли.

Той се терзаеше жестоко.

От няколко часа душевният му покой беше нарушен. Жавер беше объркан. Мозъкът му, така кристално ясен в своята слепота, бе загубил досегашната си прозрачност. Кристалът бе замъглен. Жавер чувствуваше, че понятието за дълг се е раздвоило в съвестта му и той не можеше да не се замисли над това състояние. Когато срещна така неочаквано Жан Валжан на брега на Сена, у него заговори инстинктът на вълк, който улавя отново плячката си, и инстинктът на куче, което намира отново господаря си.

Два еднакво прави пътя се очертаваха пред него, но два, а не един. И това го хвърляше в ужас, защото през целия си досегашен живот той бе следвал само една права линия. При това най-мъчително тревожното в случая бе, че тия два пътя бяха противоположни. Едната от двете прави линии изключваше другата. Коя беше правилната?

Душевното му състояние не се поддаваше на описание.

Да дължи живота си на престъпник, да приеме това морално задължение и да се отплати със същото, тоест да застане въпреки волята си на равна нога със закоравял злосторник и да му плати услуга за услуга. Да допусне да му кажат: „Върви си!“ и да каже на свой ред: „Свободен си!“ Да пожертвува общественото задължение заради лични съображения и да чувствува нещо общочовешко и може би още по-висше в тия лични съображения! Да измени на обществото, за да остане верен на съвестта си. Нима трябваше всички тия невероятни усложнения да се породят действително и да се струпат именно на него? Това го смазваше.

Случило се беше нещо удивително: Жан Валжан го беше пощадил. Но се беше случило нещо още по-поразително: Жавер беше пощадил Жан Валжан.

Докъде беше стигнал? Той търсеше себе си и не можеше да се намери.

Какво да прави сега? Грозно бе да издаде Жан Валжан. Грозно бе и да го остави на свобода. В първия случай представителят на властта щеше да падне по-ниско от каторжника. Във втория каторжникът надмогваше закона и го стъпкваше в краката си. И в двата случая позор за Жавер! Каквото и решение да вземеше, очакваше го падение. Съдбата поставя понякога човека в такива невъзможни положения, от които няма изход, отвъд които животът изглежда пропаст. Жавер беше стигнал до подобна безизходица.

Принудата да мисли бе вече сама по себе си основание за безпокойство. Тя се налагаше от бурната борба между всичките тия противоречиви чувства. Мисленето беше необичайно и крайно мъчително за него.

В мисълта винаги се таи известна доза вътрешен бунт и Жавер се дразнеше, че не може да го избегне.

Във всички случаи той би сметнал всяка мисъл извън тесния кръг на своите задължения за ненужна и уморителна. Но мисълта за изтеклия ден беше същинско изтезание. А все пак трябваше да надникне в съвестта си след подобно сътресение и да отчете постъпките си пред самия себе си.

Тръпки го побиваха, като си спомнеше какво бе сторил. Той, Жавер, беше счел за уместно да пусне един престъпник на свобода противно на всички полицейски правила, противно на целия обществен и съдебен строй, противно на целия кодекс. Така му бе угодно. Личният интерес бе изместил обществения интерес. Как да окачествиш подобна постъпка? Всеки път, когато се връщаше мислено към нечуваното нещо, което бе извършил, той се разтреперваше от краката до главата. Какво решение да вземе? Оставаше му само едно. Да се върне незабавно на улица Ом-Арме и да постави под стража Жан Валжан. Ясно беше, че трябваше да постъпи непременно така. Но той не можеше.

Нещо преграждаше пътя му и не му позволяваше да го стори.

Какво? Какво точно! Нима на тоя свят съществуваше нещо друго освен съдилища, изпълнителни листове, полиция и власт? Жавер беше дълбоко разстроен.

Неприкосновен каторжник? Неуловим за правосъдието рецидивист! И то по вина на Жавер!

Не беше ли ужасяващо, че Жавер и Жан Валжан, и двамата изцяло във власт на закона, предназначени единият да наказва, а другият да търпи, бяха стигнали дотам, че да потъпчат закона?

Как? Възможно ли е да се случват такива невероятни произшествия, без никой да бъде наказан? Нима Жан Валжан, по-силен от целия обществен ред, ще остане свободен, и той, Жавер, ще продължи да се храни на държавната трапеза?

Мислите му вземаха все по-мрачен обрат.

Той би могъл сред размишленията си да се упрекне и за държането си с въстаника от улица Фий-дю-Калвер, но не се и сещаше за това си провинение. По-малката простъпка се губеше в сравнение с по-голямата. Впрочем този въстаник очевидно беше мъртъв, а съгласно закона съдебното дирене се преустановява със смъртта.

Жан Валжан — само това бреме тежеше на съвестта му!

Жан Валжан го озадачаваше. Всички догми, които му бяха служили за опора през целия му живот, рухваха пред този човек. Великодушието на Жан Валжан спрямо него самия го смазваше. И други факти, които сега си спомняше и които по-рано бе смятал за недостоверни и налудничави, сега изплуваха в истинската им светлина. Зад Жан Валжан се възправяше образът на господин Мадлен, двете лица, положени едно върху друго, се сливаха в една-единствена личност, заслужаваща почит. Жавер чувствуваше, че в душата му се прокрадва нещо ужасно: възхищение пред каторжник. Уважение към затворник, нима подобно нещо бе възможно? Той изтръпваше, но не можеше да не се поддаде на това чувство. Колкото и да се противеше, беше принуден да признае дълбоко в душата си нравственото величие на този окаяник. А това беше нетърпимо.

Злосторник-благотворител, милосърден, благ и великодушен каторжник, готов да се притече на помощ, отвръщащ на злото с добро, на омразата с прошка, предпочитащ състраданието пред отмъщението, собствената си гибел пред гибелта на смъртния си враг, спасяващ този, който го е повалил в калта, коленичил на най-високото стъпало на добродетелта, по-сроден с ангел, отколкото с човек! Жавер трябваше да признае, че и такова невероятно съчетание съществува.

Повече не можеше да продължава така.

Естествено, трябва да подчертаем, той не без съпротива се предаде на това чудовище, на този нечестив ангел, на този презрян герой, който извикваше у него еднакво голямо възмущение и възхищение. Колко пъти, докато се возеше във файтона редом с Жан Валжан, тигърът на закона се бе пробудил в него! Колко пъти изпита изкушението да скочи върху Жан Валжан, да го сграбчи и да го разкъса, тоест да го арестува. Всъщност какво по-просто от това? Да викне на първия пост, пред който минават: „Ето един избягал каторжник!“, да извика полицаите и да им каже: „Дръжте тогава!“, а после да си отиде, да остави там прокълнатия престъпник и от нищо повече да не се интересува. Този човек е пожизнен пленник на закона. Законът може да прави с него, каквото пожелае. Какво по-справедливо? Жавер си бе казал всичко това. Той беше пожелал да стори дори нещо повече, да действува сам, да арестува мъжа, но и тогава, както и сега, не можа да намери сили в себе си, за да го стори. Всеки път, когато ръката му бе посягала машинално към яката на Жан Валжан, тя бе падала, натежала като олово, и нечий странен глас крещеше в душата му: „Отлично! Предай спасителя си! А после накарай да ти донесат като Пилат Понтийски леген с вода, за да измиеш ноктите си.“

След това мисълта му се връщаше към него самия и редом до израсналия Жан Валжан той виждаше себе си, Жавер — жалък и унижен.

Един каторжник бе негов благодетел!

Но защо той позволи на този човек да му подари живота? Той имаше правото да бъде убит в тази барикада. Трябваше да се възползува от това право. Да извика другите въстаници на помощ срещу Жан Валжан, да изиска да го застрелят насила, така щеше да бъде много по-достойно.

Най-голямото мъчение беше, че всяка самоувереност го бе напуснала. Той се чувствуваше като изкоренено дърво. Само един жалък отломък от жезъла на кодекса бе оцелял в ръката му. Измъчваха го непознати по-рано морални задръжки. Проправяха си път чувства, които нямаха нищо общо с прилагането на закона, което досега бе единствено мерило за постъпките му. Не беше вече достатъчно да си остане честен както преди. Възникнали бяха цяла върволица неочаквани събития и волята му беше подвластна на тях. Цял нов мир се разкри за душата му: прието и възнаградено благодеяние, самоотречение, милосърдие, снизходителност, принуда, упражнена от състраданието над суровостта, отзивчивост, въздържане от окончателна присъда, отмяна на проклятието, една сълза в очите на закона, някакво върховно Божие правосъдие, противоположно на човешкото. Той съзираше в мрака страшния изгрев на непознатото нему нравствено слънце. То го ужасяваше и заслепяваше. Бухал, принуден да гледа с орлови очи.

Жавер си казваше, че действително, значи, било вярно — има изключения, властта може да се заблуди, правилото може да изпадне в безизходица пред някои явления, всичко не се изчерпва с параграфите на кодекса; налага се да се подчиниш на непредвиденото; добродетелта на каторжника може да подведе добродетелта на представителя на властта, чудовищното може да се обърне в божествено; съдбата устройва такива засади и Жавер си мислеше отчаян, че и сам той е попаднал в капана.

Принуден беше да признае, че доброто съществува. Каторжникът се беше проявил като добър човек. А и той самият — нечувано явление! — преди малко бе постъпил като добър човек. Това беше падение за него!

Жавер се считаше подлец. Ужасяваше се от себе си. Идеалът на Жавер беше не да бъде човечен, благороден, възвишен, а да бъде безупречен.

А той бе сгрешил.

Как бе стигнал дотук? Как се бе случило това? Той сам не би могъл да си го обясни. Стискаше главата си с ръце, но каквото и да правеше, не можеше да проумее нищо.

Безспорно той през всичкото време възнамеряваше да предаде Жан Валжан на правосъдието, тъй като Жан Валжан бе негов пленник, а Жавер — негов служител. Нито за миг не бе признал пред себе си, докато го държеше в ръцете си, че смята да го остави да си отиде. Ръката му се беше отворила, като че против волята му, и беше пуснала каторжника на свобода.

Толкова мъчителни загадки се изправяха сега пред полицейския инспектор. Той си задаваше въпроси и им отговаряше, но отговорите му го ужасяваха. Питаше се: „Когато попаднах във властта на този каторжник, на този окаяник, когото преследвах безпощадно, и когато той можеше и трябваше да си отмъсти не само от злопаметност, но и за да осигури собствената си безопасност, какво направи той, като ми подари живота и ме помилва? Изпълни своя дълг? Не. Нещо повече. Ами аз, какво направих самият аз, помилвайки го? Дълга си ли изпълних? Не. Нещо повече. Следователно има нещо, което е по-висше от дълга?“ Стигнал дотук, той изпадаше в ужас. Равновесието му се нарушаваше. Едното блюдо на везните пропадаше в бездната, другото политаше към небето. А Жавер се ужасяваше еднакво и от този, който беше горе, както и от този, който беше долу. Без да бъде ни най-малко волтерианец, философ или безверник, тачещ, напротив, инстинктивно официално установената религия, той гледаше на нея като на величава съставка на обществения строй. Установеният порядък бе негова догма и го задоволяваше напълно. Откакто бе зрял мъж и държавен чиновник, цялата му религия се свеждаше до полицията, защото — употребяваме думите без следа от ирония и в най-сериозния им смисъл — той беше шпионин, както други биват свещеници. Имаше един началник — господин Жиске, и до този ден почти никога не беше мислил за другия началник — Бог.

Неочаквано Жавер бе почувствувал присъствието на този нов повелител и се бе объркал.

Това неочаквано присъствие го смущаваше. Той не знаеше как да се държи с подобен началник, макар да му бе добре известно, че подчиненият е длъжен да превива винаги гръб, да се подчинява сляпо, да не осъжда и да не оспорва, а ако началникът е голям особняк, подчиненият има само един изход — да подаде оставката си.

Но как да поиска от Бога да бъде освободен от длъжност?

Каквото и да правеше, той постоянно се връщаше към един-единствен факт, който стоеше над всичко: че е извършил невероятно нарушение на закона. Затворил бе очи пред закоравял престъпник, избягал каторжник. Пуснал бе на свобода осъден на принудителна работа човек. Откраднал бе от закона жертвата, която бе в негова власт. И точно той, Жавер, бе сторил това. Не можеше да проумее постъпката си. Сам не можеше да се разбере. Дори причините за тази постъпка му се изплъзваха, свят му се завиваше само като си помислеше за тях. До този миг бе живял със сляпа вяра, която поражда сурова честност. Вярата сега го напущаше, честността му изменяше. Всичко, в което бе вярвал, се разпръсваше. Натрапваха му се неумолимо нежелани истини. Налагаше се занапред да бъде друг човек. Той изпитваше странни болки, като че бяха махнали пердето от очите на съвестта му. Виждаше неща, които му бе неприятно да вижда. Чувствуваше се изпразнен от съдържанието си, ненужен, изкоренен от предишното си съществуване, уволнен, разкалян. Съзнанието за власт бе мъртво у него. Нямаше за какво вече да живее.

Ужасно състояние! Жавер развълнуван!

Да бъдеш гранит и да почнеш да се съмняваш! Да бъдеш статуята на наказанието, излята цяла-целеничка в калъпа на закона, и внезапно да забележиш, че в бронзовата ти гръд тупти нещо невероятно и непокорно, което прилича на сърце! Да стигнеш дотам, че да отвърнеш на доброто с добро, макар че до този ден си бил убеден, че подобно добро всъщност е зло. Да охраняваш като куче дома, а да лижеш ръката на чужденеца! Да си лед и да се стопиш! Да си клещи и да се превърнеш в мека длан. Да усетиш внезапно, че пръстите ти се отварят! Да изпуснеш жертвата, какъв позор!

Човекът-снаряд да се отклони от пътя и да полети назад!

Да бъде принуден да признае пред самия себе си, че непогрешимостта не е безгрешна, че и догмата допуща заблуждение, че законът не предвижда абсолютно всички случаи, че обществото не е съвършено, че на властта са чужди колебания, че неподвижното подлежи на раздвижване, че съдиите са все пак хора и законът може да се излъже, съдът може да сгреши. На безмерното синьо стъкло на неговия небосвод се бе появила пукнатина!

В душата на Жавер ставаше нещо подобно на катастрофата във Фампу: праволинейната му съвест, целият му душевен строй излизаше извън релсите, неудържимо устремената му право напред честност се беше сблъскала с Бог и се бе разбила. Невероятно беше наистина. Един само лъч светлина бе смъкнал от седлото огняря на порядъка, машиниста на властта, яхнал слепия железен кон, движещ се само в едно неизвестно направление! Неизменната, правилната, точната, геометрично изисканата, строго покорната, безупречната съвест се огъна! Нима и за локомотива съществува път за Дамаск?

Бог, съпътствуващ вечно човека като негова истинска съвест, въставаща срещу измамната съвест, Бог, който не позволява искрата да угасне, който повелява на лъча да си спомня за слънцето, който предписва на душата да разпознае истината от лъжата, Бог, източник на човечност, стимул на човешкото сърце, дали това изумително явление, най-прекрасното и най-съкровено чудо, бе достъпно за Жавер? Можеше ли той да го провре? Съзнаваше ли го? Очевидно не. Но той чувствуваше, че черепът му ще се пръсне под напора на неговото неопровержимо и непонятно присъствие.

Жавер бе по-скоро потиснат, отколкото преобразен от това чудо. Той го понасяше с ожесточение. Виждаше в него само невероятно утежнение на съществуването си. Като че занапред никога нямаше да може да диша свободно.

Той не беше свикнал да чувствува над главата си неведомото.

Досега всичко, което се намираше над него, бе чиста, гладка и прозрачна повърхност. Нищо непознато, нищо неясно. Нищо, което да не е строго определено, съгласувано, последователно, отчетливо, точно, ясно, ограничено, завършено. Всичко бе предвидено. Властта бе равна, без урви, без шемет. За Жавер непознатото бе само долу, на дъното. Нередното, непредвиденото, неочакваното проваляне в хаоса, възможното подхлъзване в някоя пропаст, подобни явления опадаха само към низините, към размирните, престъпни и окаяни слоеве. И внезапно той се смая, когато пред него се разгърна тази неочаквана картина: бездна във висините.

Възможно ли е? Всичко се обърна с главата надолу! Той бе напълно объркан. На какво да разчита? Всичко, в което вярваше твърдо, бе рухнало!

Какво бе станало? Някакъв благороден окаяник бе успял да намери уязвимото място в бронята на обществото. Как тъй? Честният служител на закона се оказа внезапно заклещен между две престъпления: да пусне на свобода или да арестува един човек! Значи, задачите, възлагани от държавата на чиновника, не бяха безупречни? Значи, при изпълнението на дълга можеше да се стигне до безизходица? Възможно ли беше това? Действително ли беше така? Вярно ли бе, че един бивш злодей, прегърбен под тежестта на присъдите си, може да се изправи гордо и да докаже най-сетне, че правдата е на негова страна? Вероятно ли беше подобно нещо? Значи, имаше случаи, когато законът, смотолевяйки извинения, трябва да отстъпи пред преобразеното престъпление?

Да, именно това се беше случило! И Жавер го виждаше с очите си! Той го докосваше! Не само не можеше да го отрече, но дори и лично участвуваше в него! Това бе самата действителност. Не беше ли отвратително, че действителността може да приеме толкова уродлив облик?

Ако фактите следваха предназначението си, те би трябвало да служат само за потвърждение на закона. Та нали сам Бог изпраща фактите? Нима и анархията вече идва от небето?

Така, благодарение на преувеличението, плод на душевното му разстройство, както и на зрителната измама, породена от отчаянието му, всичко, което можеше да омаловажи или да смекчи състоянието му след случилото се, избледняваше и от тази минута обществото и човешкият род, вселената изникваха пред него опростени и противни. Наказателната система, произнесената присъда, безпрекословната сила на закона, постановленията на върховния съд, магистратурата, правителството, предохранителните и наказателни мерки, официално приетият здрав смисъл, непогрешимостта на закона, принципът на властта, всички тия догми, върху които се изгражда политическата и гражданската безопасност, върховната власт, правосъдието, логиката, произтичаща от кодекса, същността на обществото, общопризнатата истина, всичко това бе само съсипии, грамада от отпадъци, хаос! А самият той, Жавер, пазителят на обществения порядък, неподкупният служител на полицията, провидението, охраняващо под образа на вярно куче обществото, бе повален, сразен. И над всички тия развалини се извисяваше човек със зелено каторжническо кепе на главата и с ореол около челото. Ето колко дълбоко бе разстроен Жавер и какво ужасно видение терзаеше душата му.

Нима можеше да се издържи това? Не.

Силна душевна буря вилнееше в душата му. Имаше само два начина да се измъкне от нея: да арестува решително Жан Валжан и да върне в каторгата избягалия затворник или…

Жавер се отдръпна от парапета, вдигна глава и с твърди крачки се отправи към полицейския участък, осветен от фенера на ъгъла на площад Шатле.

Когато се приближи, той съгледа през стъклото един полицейски сержант и влезе. Само по начина, по който бутват вратата на караулно помещение, полицаите тутакси се разпознават помежду си. Жавер каза името си, показа картата си и седна пред масата в караулната пред запалената свещ. На масата имаше перо, оловна мастилница и лист в случай, че се наложи да се състави акт или да се дадат писмени разпореждания за нощните патрули.

Тази маса с неизбежния сламен стол отговаря на предписанията. Тя се среща във всички полицейски постове, неизменно украсена с паничка от чимширено дърво, пълна с дървени стърготини и картонена кутийка с червен восък за запечатване на писма. Тази маса е най-долното стъпало на административната йерархия. Тук се полага началото на съдебната литература.

Жавер взе перото и лист хартия и почна да пише. Ето какво съчини:

„Няколко забележки с оглед подобрението на полицейската служба:

Първо. Моля господин префектът да прочете долните редове.

Второ. Задържаните, които се връщат от следствие, събуват обувките си и стоят боси на каменния под, докато ги обискирват. Мнозина от тях постъпват с кашлица в затвора, а това влече разходи по лечението им.

Трето. Мрежата от агенти, които редовно се сменят, е добра, но би трябвало при по-важни случаи да има двама агенти, които да не се изгубват от очи, та ако единият по някакви причини прояви слабост при изпълнение на задълженията си, другият да следи и да го замести.

Четвърто. Непонятно е защо специалният правилник на затвора Мадлонет забранява на затворника да се ползува от стол дори срещу заплащане.

Пето. Гишето на лавката в затвора Мадлонет е снабдено само с две железни пречки, което дава възможност на затворниците да докосват ръцете на бюфетчийката.

Шесто. Арестантите, наречени викачи, които извикват другите затворници в помещението за свиждане, карат да им се плаща по две су, за да извикат ясно съответното име. Това е обирничество.

Седмо. За всяка изпусната нишка в тъкачния цех се удържат десет су от заплатата на затворника. Това е злоупотреба от страна на посредника, защото платното си остава доброкачествено.

Осмо. Неприятно е, че посетителите на затвора Форс трябва да минават през двора на малолетните престъпници, за да отидат в приемната на приюта «Сент-Мари-д’Ежипт».

Девето. Установено е, че всеки ден полицаи раздрънкват на всеослушание в двора на префектурата разпитите на обвиняемите при следователя. Тежко нарушение е един полицай, който би трябвало да пази свято тайна, да разпространява това, което е чул в кабинета на следователя.

Десето. Госпожа Анри е честна жена и държи лавката чисто, но не е подходящо на гишето на единичните килии да стои жена. Това е недостойно за централния затвор на една цивилизована страна.“

Жавер написа тези редове с най-равен и спокоен почерк, без да изпусне нито една запетая, като скърцаше невъзмутимо с перото по хартията. Той сложи подписа си под последния ред:

„Жавер

Инспектор от I клас

Полицейски пост на площад Шатле

7 юни 1832 година, около един часа след полунощ“

Жавер изсуши мокрото мастило, сгъна хартията като писмо, запечата го и написа на гърба: „Донесение за администрацията“. После остави писмото на масата и излезе от поста. Стъклената врата с желязна решетка се захлопна подире му.

Той прекоси повторно в диагонал площад Шатле, излезе на крайбрежната улица и с точност на автомат се върна на същото място, което беше напуснал четвърт час преди това. Облегна се в същата поза на същата плоча на парапета. Като че изобщо не беше мърдал оттук.

Пълна тъмнина. Настъпил бе гробовният час след полунощ. Покров от облаци скриваше звездите. Небето се бе превърнало в зловещо плътно покривало. Нито една светлинка из къщите в Сите. Нито един минувач. Улиците и крайбрежните кейове бяха безлюдни, докъдето поглед стига. „Парижката света Богородица“ и кулите на Пале-Роял се очертаваха като декори в нощта. Фенерът заливаше с червеникава светлина облегалката на парапета. Силуетите на мостовете чезнеха един зад друг в мъглата. Реката беше придошла от дъждовете.

Мястото, където се беше облегнал Жавер, се намираше, както читателят си спомня, точно над бързея на Сена, над страшния спираловиден водовъртеж, който се увива и развива безспир, подобно на свредел.

Жавер наведе глава и се загледа във водата. Всичко беше черно. Не се различаваше нищо. Чуваше се само клокоченето на вълните, но реката не се виждаше. От време на време в шеметните дълбини просветваше и лъкатушеше неясно очертание, тъй като и в най-черната нощ водата има свойството да улавя, кой знае откъде, светлината и да я превръща в блестящи змийчета. После тези отблясъци изчезваха и всичко потъваше в мъгла. Като че самият безкрай се бе раззинал под Жавер. Не вода, а бездна. Отвесната тъмна стена на крайбрежната улица, забулена в мрак, се сливаше с мъглата и напомняше урва към безконечното.

Не се виждаше нищо, но от водата лъхаше враждебен хлад и блудкав мирис на влажни камъни. Долавяше се животинското дихание на преизподнята. Придошлата река, която по-скоро можеше да се отгатне, отколкото да се види, трагичният ромон на вълните, злокобните огромни сводове на моста, раззиналата се черна бездна, целият този мрак навяваха ужас.

Жавер постоя няколко минути неподвижен, загледан в дверите на вечната нощ. Той съзерцаваше втренчено невидимото, като че ли съзнателно се взираше в него. Водата бучеше. Внезапно той свали шапката си и я остави върху парапета. Миг след това върху парапета се появи висок, тъмен силует, който някой закъснял минувач би могъл да вземе за призрак, наведе се над Сена, после се изправи и скочи в мрака. Чу се глух плясък и мракът бе единствен свидетел на предсмъртните гърчове на тъмната сянка, изчезнала под водата.

Книга пета
Дядо и внук

I
В тази глава читателят отново вижда кестена с цинковия пояс

Известно време след разказаните от нас събития чичо Булатрюел изживя силно вълнение.

Чичо Булатрюел беше кантонерът от Монфермей, с когото се срещнахме набързо в една от най-тъжните глави на нашата книга.

Читателят си спомня може би, че Булатрюел се занимаваше с най-различни работи, понякога твърде тъмни. Трошеше камъни и същевременно ощетяваше пътниците по главното шосе. Каменар и крадец, той живееше с една мечта: вярваше в съкровищата, заровени в монфермейската гора. Надяваше се да намери някой ден пари в земята под някое дърво. В очакване на това време ги вземаше от джобовете на минувачите.

Засега обаче беше благоразумен. Както знаете, едва се бе отървал. Арестували го бяха заедно с другите злодеи в бърлогата Жондрет. Понякога и пороците са полезни: пиянството му го беше спасило. Изобщо не можа да се изясни дали той бе там в качеството на обирник или на обран. Пуснали го бяха на свобода поради невменяемото му състояние вечерта на произшествието. Той бе поел обратно към горите. Върнал се бе на пътния участък между Гани и Лани, за да троши камъни като наказание, под надзора на администрацията, оклюмал, угрижен, поохладнял към апашкия занаят, който насмалко не го погуби, но още по-пристрастен към виното, което го бе спасило.

Колкото до силното вълнение, което изживя малко след като се прибра под кантонерската си колиба от чимове, то се състои в следното.

Като отиваше веднъж както обикновено рано преди разсъмване на работа, а може би и готвейки се за засада, Булатрюел забеляза между клоните човек, който, макар и обърнат гърбом, му се стори не съвсем непознат въпреки голямото разстояние и сумрака. При все че бе пияница, Булатрюел имаше ясна и силна памет, необходимо отбранително оръжие на човек, който влиза в разправа с обществения порядък.

„Къде ли съм виждал този човек?“ — запита се той.

Не може обаче да си отговори нищо друго, освен че силуетът събуждаше някакъв спомен в паметта му.

Независимо от това, че не успяваше да установи самоличността, Булатрюел мислено пресмяташе и съобразяваше. Човекът явно не беше от този край. Идваше от другаде. И то пеш. По този час никое обществено превозно средство не минава през Монфермей. Вървял е цялата нощ. Откъде ли идваше? Едва ли от много далеч, защото нямаше нито раница, нито вързоп. Вероятно от Париж. Какво търсеше в тази гора? И защо в такъв час? Какво го водеше насам?

Булатрюел се сети за съкровището. Като се порови още малко в паметта си, той си спомни смътно, че преди години бе изпитал подобна тревога при срещата с един човек, който като че ли беше същият.

Докато размишляваше, той наведе глава под тежестта на мислите си. Естествена, но не особено навременна реакция. Когато вдигна очи, нямаше никого. Мъжът бе потънал в гората и в здрача.

— Дявол да го вземе! — възкликна Булатрюел. — Ще го намеря! Ще видя на кой господ се кланя! Не току-така е тръгнал да се разхожда по никое време. Ще му разкрия спатиите. Моята гора няма тайна за мене.

Той взе добре наточената си кирка.

— Ето с какво ще разровя земята и ще заровя човека.

И като човек, който се опитва да завърже двата края на скъсана нишка, той тръгна през сечището, мъчейки се да открие откъде е минал непознатият.

Когато измина стотина крачки, изгряващото слънце му дойде на помощ. Следи от подметки тук-таме по пясъка, смачкани треви, стъпкани изтравничета, прегънати вейки в храстите, които се изправяха бавно и грациозно като хубава жена, която протяга ръце при събуждането си — всичко това му сочеше пътя. Той тръгна по следите, но след малко ги загуби. Времето течеше. Кантонерът навлезе още по-навътре в гората и стигна до малко възвишение. Подранил ловец, който минаваше в далечината по пътечката, свирейки с уста песничка от Гийери, го наведе на мисълта да се покатери на някое дърво. Макар и стар, той беше пъргав. Наблизо стърчеше висок бук, достоен за Титир и за Булатрюел. Булатрюел се покатери на бука, колкото можа по-високо.

Хрумването не беше лошо. Оглеждайки пустата гора в посоката, където дърветата се превръщат в непроходим гъсталак, Булатрюел внезапно забеляза мъжа.

Но едва зърнал го, наново го изгуби от погледа си.

Той излезе или по-скоро се плъзна по една далечна поляна, закрита от високи дървета, но много добре позната на Булатрюел, защото беше забелязал на нея до голяма купчина мелничарски камъни болен кестен, превързан с цинкова плочка, закована направо върху кората. Тази полянка е известна под името „имението на Бларю“. Купчината камъни, струпани кой знае с каква цел, стояха на това място от преди тридесет години и навярно все още бяха там. Няма нищо по-дълговечно от купчина камъни освен може би дървен стобор. А и двете уж са временни. Прекрасно основание, за да траят дълго.

Зарадван от откритието си, Булатрюел се спусна бързо от дървото. Налучкал бе леговището, оставаше да пипне звяра. Бленуваното чудно съкровище беше навярно там.

Не беше лесно да стигне до полянката. Четвърт час му трябваше, за да се добере дотам по пътечките, които образуват хиляди досадни криволици. Ако поемеше по права линия през гъстака, който на това място е особено непроходим и трънлив, щеше да му трябва най-малко половин час. Булатрюел не съобрази това. Той се довери на правата линия: уважителна зрителна измама, която погубва мнозина. Колкото и да бе заплетен, гъсталакът му се стори най-прекият път.

— Да тръгнем по вълчата улица Риволи — каза той.

Свикнал да върви по околни пътища, Булатрюел тръгна този път по правия и сбърка.

Той решително пое през заплетените храсти.

Натъкна се на самодивски чимшир, коприва, шипки, глогини, магарешки тръни, на сърдити къпини. Цял се изподраска.

В дерето се наложи да прегази поток.

Най-сетне след четиридесет минути стигна до поляната Бларю, плувнал в пот, мокър, задъхан и ожесточен.

На поляната нямаше никого.

Булатрюел изтича към купчината камъни. Те си стояха на същото място. Никой не ги бе отмъкнал.

Но мъжът беше изчезнал в гората. Отишъл ли си бе? Къде? В какво направление? В кой гъсталак? Невъзможно бе да отгатне.

Но най-трагичното беше, че зад купчината камъни пред дървото с цинковата плочка кантонерът зърна прясно разкопана пръст, една забравена или захвърлена мотика и яма.

Ямата беше празна.

— Крадец! — извика Булатрюел, като се закани яростно на празното пространство.

II
Едва излязъл от гражданската война, Мариус се готви за домашна война

Мариус се бори дълго между живота и смъртта. Няколко седмици страдаше, има треска с бълнувания и сериозни мозъчни смущения, причинени по-скоро от сътресението при получените рани, отколкото от самите рани.

По цели нощи повтаряше името на Козет с мрачната словоохотливост на бълнуващ и със зловещото упорство на агонизиращ. Големината на някои рани също представляваше сериозна опасност, понеже гнойта можеше да зарази кръвта и да убие болния особено при известни атмосферни условия. При всяка промяна на времето, при най-малката буря, лекарят беше неспокоен. „Да се избягва главно всяко вълнение“ — повтаряше той.

Превръзките бяха сложни и трудни, понеже в онази епоха не беше още изнамерено закрепването с марли и бинтове. Николет изхаби за карпия „чаршафи, големи колкото тавана“. С голяма мъка хлорните разтвори и сребърният нитрат се справиха с гангрената. Докато имаше опасност за живота на Мариус, господин Жилнорман, загубил ума и дума, седеше край леглото на своя внук и също като него бе ни жив, ни умрял.

Всеки ден, а понякога и два пъти дневно, един много добре облечен мъж с бели коси — такова беше описанието на портиера — идваше да пита как е раненият и предаваше голям пакет карпия за превръзките.

Най-сетне, на седми септември, точно четири месеца след печалната нощ, когато бяха донесли Мариус умиращ у дядо му, лекарят заяви, че отговаря за живота му. Започна съвземането. Въпреки това Мариус трябваше да остане повече от два месеца проснат на шезлонг поради незарастващата счупена ключица. Винаги остава една последна рана, която за голямо огорчение на болния все не се затваря и изисква безконечни превръзки.

Впрочем продължителното боледуване и възстановяването го спасиха от преследване. Във Франция всеки гняв, даже народният, затихва след шест месеца. В сегашното състояние на обществото метежите са до такава степен общо дело, че след потушаването им властта по неволя затваря очи.

Трябва да прибавим, че неокачествимата заповед на Жиске до лекарите да предават ранените, беше предизвикала възмущение, и то не само сред народните маси, но на първо място у самия крал. Това възмущение послужи като закрила и охрана на ранените. Освен тия, които бяха пленени в разгара на боя, военните съдилища не посмяха да безпокоят никого другиго. И така, Мариус бе оставен на мира.

Господин Жилнорман мина през всичките стадий на отчаянието, за да мине след това през всичките стадии на радостта. С голяма мъка го въздържаха да не стои по цели нощи край ранения. Нареди да сложат голямото му кресло до леглото на Мариус. Накара дъщеря си да извади най-новите чаршафи, за да направят компреси и превръзки на Мариус. Като мъдра и възрастна личност, госпожица Жилнорман съумя да запази хубавото бельо, давайки си вид пред господин Жилнорман, че му се подчинява. Господин Жилнорман не искаше да разбере, че грубото платно е по-подходящо за карпия от батистата, както излинялото хасе е по-добро от новото. Той присъствуваше на всички превръзки, докато госпожица Жилнорман се оттегляше целомъдрено в стаята си. Когато режеха с ножиците умъртвената тъкан, той охкаше: „Ай! Ай!“ Затрогващо бе, когато подаваше на ранения чаша чай с треперещата си старческа ръка. Той изморяваше лекаря с въпроси. Не забелязваше, че повтаря все едни и същи.

В деня, когато лекарят му заяви, че Мариус е вън от опасност, старецът бе извън себе си от щастие. Той подари на портиера три луидора. Вечерта, прибирайки се в стаята си, изтанцува един гавот, като щракаше с палеца и показалеца си, и изпя следната песничка:

Жана във Фужер се е родила,

там е станала овчарка мила;

обожавам тая нейна пуста

        фуста.

Купидоне, ти живееш в нея,

често със очите й на фея

твоят лък стрелата си пламтяща

        праща.

Повече дори и от Диана

струва моята мома засмяна,

с тази гръд, която все остава

        права.

После коленичи на едно столче и Баск, който го наблюдаваше през открехнатата врата, ясно видя, че се моли.

До този ден господин Жилнорман изобщо не вярваше в Бога.

При всеки нов признак на все по-несъмнено подобрение дядото полудяваше от щастие. Той вършеше множество несъзнателни движения, в които намираше отдушник бурната му радост. Например без всякаква причина се качваше и слизаше по стълбите. Една тяхна съседка — безспорно хубавичка — получи смаяна една сутрин прекрасен букет. Изпратил й го бе господин Жилнорман. Мъжът й направи сцена на ревност. Господин Жилнорман се опитваше дори да вземе Николет на коленете си, Наричаше Мариус „господин барон“ и викаше дори: „Да живее републиката!“

Час по час питаше лекаря:

— Наистина ли няма вече никаква опасност?

Гледаше Мариус гальовно като баба. Не сваляше очи от него, докато той ядеше. Беше неузнаваем, доброволно се бе самозаличил, Мариус бе станал господар в къщи, господин Жилнорман се бе отказал от всякаква власт в радостта си и се бе превърнал във внук на своя внук.

Въпреки бурната си радост той се държеше като най-благовъзпитаното дете на света. За да не би да умори или да досади на възстановяващия се Мариус, той заставаше зад него и му се усмихваше оттам безмълвно. Беше доволен, весел, добре разположен, очарователен, подмладен. Белите коси придаваха кротко величие на жизнерадостното му лице. Когато приветливостта е съчетана с бръчки, тя е още по-пленителна.

Мариус се оставяше покорно да го превързват и да се грижат за него, но неотстъпно мислеше само за едно — Козет.

Откакто треската и бълнуването бяха престанали, той не произнасяше името й и близките му биха могли да си кажат, че той изобщо не мисли за нея. Но той мълчеше именно защото цялата му душа беше при нея.

Не знаеше какво е станало с Козет. Всичко случило се на улица Шанврьори беше като че прибулено с облак в спомените му. Неясни сенки, злокобно обвити в дима на барикадата, се мяркаха в съзнанието му — Епонин, Гаврош, Мабьоф, семейство Тенардие, всичките му приятели. Странното появяване на господин Фошльован в кървавата схватка му се струваше загадка в буря. Не проумяваше как беше останал жив, по какъв начин и кой го бе спасил, а и никой край него не знаеше. Единственото, което можаха да му кажат, бе, че е бил донесен през нощта с файтон на улица Фий-дю-Калвер. Минало, настояще, бъдеще — всичко се сливаше в неясен мъглив спомен, но сред мъглата изпъкваше една неподвижна точка, едно ясно и точно намерение, твърдо като гранит, едно решение, едно желание да намери отново Козет. Мисълта за живота и мисълта за Козет бяха за него неделими. Той бе решил в сърцето си, че няма да приеме едното без другото, беше се заклел твърдо да иска докрай от всеки, който би се опитал да го принуди да живее — дядо му, съдбата, адът, — да му възвърне преди това загубения рай.

Колкото до неизбежните пречки, той съвсем не си правеше илюзии.

Трябва да привлечем вниманието на читателя върху една подробност. Всичките грижи и ласки на дядото съвсем не бяха спечелили, нито разнежили Мариус. Преди всичко голяма част от тях му убягваха. Освен това неговото болезнено и може би още трескаво съзнание не се доверяваше на старческите нежности, смятайки ги странни и неестествени, по всяка вероятност средство да бъде обуздан. Затова той се държеше хладно. Дядото напразно пилееше жалките си старчески усмивки. Мариус си казваше, че всичко е добре само защото той мълчеше и търпеше грижите покорно, но станеше ли дума за Козет, дядото щеше да покаже другото си лице и да разкрие истинската си природа. Тогава щеше да бъде тежко. Повторно излизане на сцената на всички семейни въпроси, сблъскване на становища, град от сарказми и възражения, Фошльован, Купльован, богатство, бедност, нищета, камък на шията, бъдеще. Бурна съпротива. В заключение — отказ. Мариус се ожесточаваше предварително.

Освен това ведно с възстановяването му се възвръщаха старите му огорчения, старите рани се разтваряха в паметта му, той мислеше за миналото, полковник Понмерси се възправяше между господин Жилнорман и него, той си казваше, че не може да се надява на истинска доброта от човека, който е бил така неумолимо суров към баща му. И колкото повече заякваше, той се настройваше все по-неприязнено към дядо си. Старецът безмълвно страдаше от това.

Без да се издаде с нищо, господин Жилнорман забелязваше, че откакто бе пренесен в дома му и бе дошъл на себе си, Мариус нито веднъж не му бе казал „татко“. Не му казваше и „господине“, вярно, но намираше начин да не каже нито едното, нито другото, като построяваше съобразно с това изреченията си.

Очевидно наближаваше буря.

Както става обикновено в подобни случаи, преди да започне генералното сражение, Мариус опита силите си в дребни спречквания. На военен език това се нарича разузнаване на терена. Една сутрин, по повод попаднал в ръцете му вестник, господин Жилнорман заговори с пренебрежение за Конвента и изпусна някаква роялистка дълбокоумица по адрес на Дантон, Сен-Жюст и Робеспиер.

— Героите от деветдесет и трета година бяха исполини — заяви Мариус строго.

Дядото замълча и не продума повече нищо през целия ден.

Мариус, у когото все още беше жива представата за непреклонния дядо от детските му години, видя в това мълчание израз на дълбоко сдържан гняв, предположи, че го очаква жестока борба и се приготви мислено за отбрана.

Той реши, че в случай на отказ ще махне шината, ще изкълчи отново ключицата си, ще развърже и ще развреди незарасналите още рани и няма да приема никаква храна. Раните бяха бойните му припаси. Ще получи Козет или ще умре.

Зачака благоприятния момент с подмолното търпение на болните.

И този момент дойде.

III
Мариус щурмува

Веднъж, докато дъщеря му подреждаше шишенцата и чашите върху мраморната плоча на скрина, господин Жилнорман се наведе над Мариус и му каза с най-нежен глас:

— Виж какво, мили Мариус, на твое място бих ял сега повече месо, а не риба. Пърженият калкан е отлична храна веднага след болестта, но за да се изправиш на крака, е нужен сочен котлет.

Мариус, който се чувствуваше почти напълно възстановен, седна в леглото, опря се на постелята със стиснати юмруци, погледна дядо си право в лицето и заяви със страшно изражение:

— Трябва да ви кажа нещо по този повод.

— Какво именно?

— Че искам да се оженя.

— Това е вече предвидено! — отвърна дядото и избухна в смях.

— Как така предвидено?

— Така, предвидено. Момичето ще бъде твое.

Изненадан и омаломощен от радостно вълнение, Мариус цял се разтрепера.

— Ами да — продължи господин Жилнорман, — хубавото момиче ще бъде твое. То идва всеки ден в лицето на един стар господин да пита как си. Откакто си ранен, по цял ден плаче и приготвя карпии. Аз се осведомих. Живее на улица Ом-Арме номер седем. А, отвори ли най-сетне дума за това! Искаш я, така ли? Отлично, ще я имаш. Хвана ли се на въдицата! Ти беше намислил цял заговор, казваше си: „Ще му заявя направо на дядката, на тази мумия от времето на Регентството и Директорията, на този бивш женкар, на този Дорант, превърнал се в Жеронт.“ Той си е поживял веселичко на времето, имал колкото щеш любовни приключения, гризетки и козетки. И той е лудувал на времето си, хвърчал е в облаците, вкусвал е плодовете на пролетта. Ще не ще, трябва да си спомни. Ще видим. Ще се преборим. Аха! Решил си да уловиш бика за рогата? Отлично. Аз ти предлагам котлет, а ти ми отговаряш: „Тъкмо се сетих да ти кажа — искам да се женя.“ Що за асоциация! Какво, разчиташе да се скараме, а? Не знаеше, че аз съм стар бъзливец. Е, какво ще кажеш? Пръскаш ли се от яд? Не очакваше дядо ти да е оглупял повече от тебе, пропадна речта, която възнамеряваше да ми държиш, господин адвокат, много неприятна работа! Толкова по-добре, ядосвай се на воля. Аз правя, каквото искаш, запуших ли ти устата, глупчо? Послушай сега. Аз се осведомих, не съм вчерашен. Тя е наистина очарователна, напълно порядъчна. Онова за улана се оказа измислица. Тя приготвя цели купища карпия, истинско съкровище е и те обожава. Ако беше умрял, щяха да погребат и трима ни, нейният ковчег щеше да следва моя. Бях си наумил, щом се посъвземеш, да ти я изтърся току-така до възглавницата, но само в романите въвеждат безцеремонно млади момичета до леглото на ранени красавци, чиято съдба ги вълнува. В живота това не се прави. Какво щеше да каже леля ти? Ами че ти лежеше гол три четвърти от времето, драги приятелю. Попитай Николет, която не се е откъсвала нито за миг от тебе, дали беше възможно да въведем жена. А и какво щеше да каже лекарят? Хубавите жени не лекуват треската. Но както и да е, всичко е наред, да не говорим повече, речено, свършено, приключено, можеш да я вземеш. Такава е моята жестокост. Виждаш ли, аз си давах сметка, че не ме обичаш и си мислех: „Какво бих могъл да сторя, та това животно да ме обикне?“ И тогава си казах: „Чакай, нали си имам под ръка мъничката Козет! Ще му я дам и тогава той или ще ме обикне, или ще ми каже какво има против мене.“ Аха, ти си въобразяваше, че старикът ще се разбеснее, ще закрещи, ще вика не, ще се заканва с бастуна си на тази сияйна зора? Нищо подобно. Козет ли, дадено. Любов ли? Дадено. Че и аз само това искам. Господине, бъдете така любезен да се ожените. Бъди щастлив, любимо мое дете!

Като изрече тия думи, старецът се разрида. Той обхвана главата на Мариус, притисна я до старческите си гърди и двамата захлипаха. Това е един от изразите на върховно щастие.

— Татко! — извика Мариус.

— А, значи, ме обичаш? — промълви старецът.

Неизказано красив миг. Те се задушаваха от вълнение и не можеха да говорят.

Най-сетне старецът каза със запъване:

— Аха, отпуши се все пак! Каза ми „татко“!

Мариус освободи главата си от прегръдката на дядо си и му каза нежно:

— Но, татко, сега, щом съм вече добре, струва ми се, че бих могъл да я видя.

— И това е предвидено, ще я видиш утре.

— Татко!

— Какво?

— Защо не още днес?

— Че какво, може и днес. Нека бъде днес. Каза ми три пъти „татко“, заслужи си го. Аз ще се заема с това. Ще ти я доведем. Предвидено, казвам ти. Дори е възпято в стихове. Развръзката на елегията „Младият болен“ от Андре Шение, онзи Андре Шение, който бе заклан от кръво… тоест от исполините на деветдесет и трета.

На господин Жилнорман се стори, че Мариус леко смръщи вежди. Всъщност, защо да не признаем, младежът не го слушаше вече, литнал на седмото небе от радост и мислещ много повече за Козет, отколкото за деветдесет и трета година. Уплашен, че така неуместно е заговорил за Андре Шение, старецът побърза да прибави:

— Заклан не е казано на място. Работата е там, че великите гении на революцията, които не бяха лоши хора, това е безспорно, дявол взел го, които бяха герои, намираха, че Андре Шение им пречи малко и накараха да го гило… тоест, че тия велики мъже, седми термидор, в интерес на общественото благо, помолиха Андре Шение да бъде така добър да отиде…

Господин Жилнорман се задави със собствените си думи и не можа да продължи. Понеже не можеше нито да довърши, нито да вземе обратно казаното, разстроен от толкова вълнения, докато дъщеря му оправяше възглавницата зад Мариус, старецът се спусна бързо, доколкото му позволяваше напредналата възраст, извън стаята, хлопна вратата зад себе си и цял почервенял, неможещ да си поеме дъх, вбесен, с изскокнали очи, налетя на добрия Баск, който лъскаше ботуши в антрето. Той сграбчи Баск за яката и му извика яростно право в лицето:

— Триста дяволи! Ония кръвопийци го заклаха!

— Кого, господине?

— Андре Шение!

— Да, господине — потвърди Баск изплашен.

IV
В края на краищата госпожица Жилнорман не вижда нищо лошо в това, че господин Фошльован е влязъл с пакет под мишница

Козет и Мариус най-сетне се видяха.

Отказваме се от описанието на срещата им. Не бива да се опитваме да обрисуваме някои неща, включително и слънцето.

Цялото семейство, заедно с Баск и Николет, се бе събрало в стаята на Мариус, когато Козет влезе.

Тя се появи на прага, обкръжена сякаш от сияние.

Точно в този миг дядото се канеше да се изсекне. Той се спря с кърпа на носа, гледайки Козет изпод вежди.

— Възхитителна! — възкликна той.

После шумно се изсекна.

Козет беше опиянена, очарована, трепетна, неземно блажена. Тя беше смутена от щастие. Запъваше се, ту смъртно бледа, ту аленочервена, жадуваше, да се хвърли в обятията на Мариус, но стоеше нерешително. Свенеше се да даде израз на любовта си пред толкова много хора. Другите са безмилостни към влюбените. Стоят при тях тъкмо когато младите имат най-силно желание да останат сами. Та те нямат нужда от никого!

Заедно с Козет беше влязъл и застанал зад нея беловлас мъж, усмихвайки се сериозно с бегла, тъжна усмивка. Това беше „господин Фошльован“, Жан Валжан.

Той беше „много добре облечен“, както бе казал портиерът, с нов черен костюм и с бяла връзка.

На портиера и през ум не му минаваше да свърже този изряден буржоа, този бивш нотариус по всяка вероятност с ужасния носач на трупове, дрипав, окалян, с блуждаещ поглед, със зацапано от кръв и тиня лице, който бе изникнал пред вратата му на седми юни с припадналия Мариус на ръце. Все пак портиерският му нюх бе буден. Когато господин Фошльован пристигна с Козет, портиерът не можа да се въздържи и сподели тихичко с жена си:

— Не знам защо, но ми се струва, че съм виждал някъде това лице.

В стаята на Мариус господин Фошльован остана настрана, до вратата. Той държеше под мишницата си загърнат в хартия пакет, напомнящ обемиста книга. Обвивната хартия беше зеленикава и като че ли мухлясала.

— Дали този господин носи винаги книги под мишница? — попита тихо госпожица Жилнорман, която не обичаше твърде книгите.

— Че какво толкова — отвърна също така тихо господин Жилнорман, който я чу, — навярно е учен. Какво от това? Не виждам нищо лошо. Господин Булар, когото аз познавах, също никога не излизаше без книга и винаги притискаше до сърцето си едно такова томче.

Той се поклони и каза високо:

— Господин Траншльован…

Дядо Жилнорман не го направи нарочно, но му беше присъщ аристократичният недостатък да не обръща внимание на собствените имена.

— Господин Траншльован, имам чест да ви поискам ръката на вашата дъщеря за моя внук господин барон Мариус Понмерси.

„Господин Траншльован“ се поклони.

— Решено — заяви дядото. После се обърна към Мариус и Козет с протегнати ръце и им извика, благославяйки ги: — Разрешава ви се да се обожавате взаимно.

Те не чакаха да им го повторят. Сърдете се на себе си! Веднага започнаха да чуруликат. Говореха си полугласно, Мариус, излегнат на шезлонга, Козет, изправена до него.

— Господи! — шепнеше Козет. — Най-сетне ви виждам пак. Ти! Вие! Да отидеш да се сражаваш там! Но защо? Това е ужасно! Четири месеца бях като мъртва от страх! Жестоко е от ваша страна, че отидохте да се биете! Какво ви бях сторила! Прощавам ви, но не правете вече така! Преди малко, когато дойдоха да ни поканят тук, пак едва не умрях, но този път от радост! Ах, колко тъгувах само! Не успях да се облека, сигурно съм като плашило! Какво ли ще си помислят роднините ви за смачканата ми якичка! Но защо мълчите! Оставяте ме да бъбря само аз! Ние все още живеем на улица Ом-Арме. А какво става с рамото ви? Изглежда, че е било ужасно! Казаха ми, че раната била толкова дълбока, че цял юмрук можел да се пъхне в нея! И ви рязали с ножици! Това е действително страшно! А аз плаках, плаках, изплаках си очите. Просто е невероятно, че човек може да страда толкова. Дядо ви изглежда много добър. Не мърдайте! Не се облягайте много на лакътя си, да не ви стане нещо. Божичко, колко съм щастлива! Наистина ли се свършиха вече неприятностите! Колко съм глупава! Исках да ви кажа толкова работи, а сега нищо не ми иде на ум! Обичате ли ме още? Ние живеем на улица Ом-Арме. Там няма градина. През цялото време правих карпия. Погледнете, господине, това е по ваша вина. Стана ми мазол на пръста.

— Ангел мой! — шепнеше Мариус.

„Ангел“ е единствената дума в човешкия език, която не остарява. Никоя друга дума не би устояла на безмилостното повторение, на което я подлагат влюбените.

После, понеже не бяха сами, те млъкнаха и не си продумаха вече, задоволявайки се само да докосват леко ръцете си.

Господин Жилнорман се обърна към всички останали в стаята и извика:

— Но защо не говорите високо, всички вие! Вдигайте шум, гърмете! Хайде, малко повече врява, дявол взел го, та децата да си побъбрят на воля!

После се приближи до Мариус й Козет и им каза нисичко:

— Говорете си на „ти“, не се стеснявайте!

Леля Жилнорман се взираше с изумление в светлината, която струеше в съсухрената й душа. Това изумление съвсем не беше враждебно. Очите й не мятаха възмутения и завистлив поглед, с който кукумявката преследва влюбените диви гълъби. Те гледаха с тъпото изражение на нещастна петдесет и седем годишна девственица. Нейният пропилян живот се учудваше на тържеството на любовта.

— Госпожица Жилнорман старша — каза баща й, — нали ти казвах, че и това ще стане! — Той помълча за миг и добави: — Гледай сега щастието на другите! — После се обърна към Козет: — Ех, че е гиздава! Ех, че е хубава! Истинска картина от Крьоз! И това съкровище ще бъде само твое, обеснико! Върви ти, проклетнико, лесно се отърваваш от мене, ако бях само петнадесет години по-млад, щяхме да се бием с шпаги чия да бъде! Слушайте, ами че аз се влюбих във вас, госпожице! В това няма нищо чудно. Ваше право е да пленявате мъжете. Ах, каква чудесна, весела сватба ще вдигнем! Ние се падаме в енорията на „Сен-Дьони дю Сен-Сакрьоман“, но аз ще ви издействувам разрешение да се венчаете в „Сен-Пол“. Тя е по-хубава църква. Построена е от езуитите. Много по-изящна е. Точно срещу фонтана на кардинал дьо Бираг. Но истинският шедьовър на езуитската архитектура се намира в Намюр. Църквата се казва „Сен-Лу“. Трябва да отидете да я видите, когато се ожените. Заслужава си пътуването. Госпожице, аз споделям напълно вашето мнение, искам момичетата да се омъжват, те са създадени за това. Има една Света Катерина, много ми се ще да я видя и нея омъжена. Може да е хубаво да останеш девица, но животът ти протича студено. Библията казва: „Размножавайте се!“ За да се спаси народът, е нужна Жана д’Арк! Но за да се плоди народът, е нужна мама Жигон. Женете се, хубавици! Наистина не виждам защо трябва да оставате моми! Знам, че има отделни параклиси в църквите и момите се утешават, че спадат към общината на Светата Дева. Но пусто да остане, все пак едно хубаво мъжле, истински смелчага, а след година дебело русо бебче, което сучи лакомо, с гънки по крачетата, и ви мачка гръдта с розовите си лапички, засмяно като зората, това е хиляди пъти по-добре, отколкото да държиш свещ по време на вечерната литургия и да пееш „Turris eburnea“!

Дядото се завъртя на деветдесетгодишните си нозе и пак заговори като разхлабена пружина:

И тъй, ограничил кръга на своите, мечти,

Алкип, наистина наскоро ще се жениш ти.

— Добре, че се сетих!

— Какво има, татко?

— Нали имаше един близък приятел?

— Да, Курфейрак.

— Какво стана той?

— Убиха го.

— Добре.

Старецът се настани до тях, накара Козет да седне и улови ръцете на двамата в старите си сбръчкани длани.

— Тя е пленителна, прелестна! Истинско съкровище е тази твоя Козет! Малко момиченце и същевременно изискана дама. Жалко, че ще бъде само баронеса, това е недостойно за нея. Родена е за маркиза. Какви клепки само! Деца, набийте си го добре в главите, вие сте на правилен път. Обичайте се! Правете глупости от любов! Любовта е човешка глупост и Божа мъдрост. Обожавайте се! Само че — той внезапно помръкна — какво нещастие! Сега ми мина през ума! Повече от половината ми състояние е вложено в пожизнена рента. Докато съм жив, все някак ще карате, но след смъртта ми, след двадесетина години, ах, клети мои деца, вие няма да имате пукнат петак! И вашите хубави бели ръчички, госпожо баронесо, ще се чудят откъде да намерят коричка хляб!

В този миг прозвуча дълбок, спокоен глас, който каза:

— Госпожица Евфразия Фошльован притежава шестстотин хиляди франка.

Говореше Жан Валжан.

Досега той не беше казал нито дума и като че ли никой не обръщаше внимание, че е още там, защото той стоеше изправен неподвижно зад всички тия щастливи хора.

— За каква Евфразия става дума? — попита смаян дядо Жилнорман.

За мен — каза Козет.

— Шестстотин хиляди франка! — удиви се дядото.

— Без четиринадесет или петнадесет хиляди франка може би — уточни Жан Валжан.

И той остави върху масата пакета, който леля Жилнорман бе взела за книга.

Жан Валжан разви сам пакета. Вътре имаше снопчета банкноти. Преброиха ги. Петстотин банкноти по хиляда франка и сто шестдесет и осем по петстотин. Всичко петстотин осемдесет и четири хиляди франка.

— Това се казва книга! — забеляза господин Жилнорман.

— Петстотин осемдесет и четири хиляди франка! — промълви лелята.

— Това вече оправя работите, нали, госпожице Жилнорман старша? — поде дядото. — Този дявол Мариус уловил под дървото на мечтите птичка-милионерка! Я ги гледай ти тия младежки любови! Студентчета ти изнамират студентки с по шестстотин хиляди франка! Херувимчетата печелят повече от Ротшилд!

— Петстотин осемдесет и четири хиляди франка! — повтаряше полугласно госпожица Жилнорман. — Петстотин осемдесет и четири хиляди! Все едно шестстотин хиляди, точно тъй!

Колкото до Мариус и Козет, те продължаваха да се гледат един друг през това време и едва ли обърнаха внимание на тази подробност.

V
По-добре си вложете парите в гората, отколкото у някой нотариус

Читателят навярно е разбрал, без да става нужда да му обясняваме надълго, че след делото на Шанматийо Жан Валжан бе успял през първото си няколкодневно бягство да дойде в Париж и да изтегли навреме от Лафит спечелената от него сума под името на господин Мадлен в Монтрьой-сюр-Мер. Опасявайки се да не би да го уловят повторно, което впрочем и стана след няколко дни, той скри и зарови тази сума в гората край Монфермей на мястото, известно под името „имението Бларю“. Цялата сума, шестстотин и тридесет хиляди франка в банкноти, не беше особено обемиста и можеше да се смести в една кутия. Но за да я предпази от влагата, той я бе поставил в дъбово сандъче, пълно с кестенови стърготини. В същото сандъче бе заровил и другото си съкровище — свещниците на епископа. Спомняте си, че той беше взел със себе си тези свещници, когато избяга от Монтрьой-сюр-Мер. Мъжът, когото забеляза първата вечер Булатрюел, бе Жан Валжан. По-късно всеки път, когато му дотрябваха пари, Жан Валжан отиваше да си взема от поляната Бларю. На това се дължаха отсъствията му, за които споменахме. Той беше потулил в храстите на място, известно само нему, една мотика. Когато видя, че Мариус се съвзема и почувствува, че наближава часът, когато тези пари могат да бъдат полезни, той отиде да ги вземе. И Булатрюел видя пак него в гората, но този път рано сутринта, а не вечерта. Булатрюел наследи мотиката.

Действителната сума възлизаше на петстотин осемдесет и четири хиляди и петстотин франка.

Жан Валжан задържа петстотинте франка за себе си.

„По-късно ще видим“ — каза си той.

Разликата между тази сума и изтеглените от Лафит шестстотин и тридесет хиляди франка представляваше разходите за десетте години от 1823 до 1833. Петте години в манастира му бяха стрували само пет хиляди франка.

Жан Валжан постави двата сребърни свещника върху камината, където те заблестяха за голямо удивление на Тусен.

Впрочем Жан Валжан знаеше, че завинаги се е отървал от Жавер. Той чу да говорят — а впоследствие и сам прочете съобщението, поместено в „Монитьор“, — че полицейският инспектор Жавер бил намерен удавен под кораба на перачките между Понт-о-Шанж и Пон-Ньоф и че една бележка, оставена от този полицай, безупречен и високо ценен от началниците си, между другото давала основание да се предполага, че е посегнал на живота си в момент на умопомрачение.

„Всъщност — помисли си Жан Валжан, — щом ме пусна на свобода, след като ме бе уловил, сигурно не е бил вече на себе си.“

VI
Двамата старци, всеки посвоему, правят всичко възможно, за да ощастливят Козет

Приготвиха всичко за сватбата. Лекарят, до когото се допитаха, заяви, че тя може да стане през февруари. Беше декември. Изминаха няколко прелестни седмици на съвършено щастие.

Дядото беше едва ли не най-щастлив от всички. Той ненаситно се любуваше на Козет.

— Каква прекрасна девойка! — възкликваше той. — И изглежда толкова кротка и добричка! Няма що, честна дума, това е най-очарователното момиче, което съм виждал през целия си живот. По-късно ще се разцъфнат уханните й добродетели. Самата грация, истина ви казвам! С такова създание трябва да се живее само благородно. Мариус, мое мило момче, ти си барон, ти си богат, недей да адвокатствуваш, моля ти се!

Козет и Мариус се озоваха от гроба направо в рая. Преходът беше много груб и те щяха да изпитат силно сътресение, ако не бяха замаяни от щастие.

— Разбираш ли как стана всичко това? — питаше Мариус.

— Не — отвръщаше Козет, — но ми се струва, че сам Бог ни гледа от небето.

Жан Валжан уреди всичко, изглади всички пречки, договори се за всичко, отстрани всички трудности. Той бързаше привидно да обезпечи щастието на Козет с такова нетърпение и радост, както и самата тя.

Понеже беше бивш кмет, съумя да разреши един извънредно деликатен въпрос, в който беше посветен единствено той — гражданското състояние на Козет. Ако беше разкрил направо тайната на произхода й, кой знае, може би това щеше да стане пречка за женитбата й. Той спаси Козет от всички евентуални затруднения. Изнамери й цяло семейство от покойници — единственият сигурен начин да не бъде изобличена. Козет беше последната потомка на изчезнал род. Не негова дъщеря, а дъщеря на друг Фошльован. Двамата братя Фошльован били градинари в манастира Малкия Пикпюс. Направиха справка в манастира. Оттам дадоха най-благоприятни и ласкави отзиви за тях. Добрите монахини, неспособни и не особено склонни да разнищват роднинските връзки, а и не подозирайки нищо нередно, никога не узнаха точно на кой от двамата Фошльован е дъщеря Козет. Те казаха, каквото им искаха, и дори се престараха. Съставен бе нотариален акт. Козет стана и пред закона госпожица Евфразия Фошльован. Бе обявена за пълно сираче. Жан Валжан уреди да бъде посочен самият той, под името Фошльован, за настойник на Козет заедно с господин Жилнорман в качеството на втори опекун.

Колкото до петстотин осемдесет и четирите хиляди франка, те бяха завещани на Козет от едно починало лице, което желаеше да остане неизвестно. Първоначалната завещана сума била петстотин деветдесет и четири хиляди франка, десет хиляди от които били похарчени за възпитанието на госпожица Евфразия, като пет били платени на манастира. Това завещание, поверено на трето лице, трябвало да бъде предадено на Козет при пълнолетието й или когато се зажени. Измислицата, както виждате, беше напълно приемлива, особено както бе скрепена с над половин милион зестра. Имаше някои отделни необясними моменти, но никой не ги забеляза. Очите на един от заинтересованите бяха превързани от любовта, а на другите — от шестстотинте хиляди франка.

Козет научи, че не е дъщеря на стареца, когото така дълго бе наричала „татко“. Той бе само неин роднина. Друг Фошльован бе истинският й баща. При други обстоятелства това разкритие би я потопило в дълбока скръб, но в тия неизказано щастливи минути то хвърли само мимолетна сянка, развали настроението й за съвсем кратко време. Тя беше толкова радостна, че облакът се разпръсна бързо. Нали имаше Мариус. Младежът идва, старецът се заличава, такъв е животът.

Освен това от дълги години тя бе свикнала да живее сред загадки. Всеки, който е имал забулено в тайна детство, е склонен да приема най-различни изненади.

Тя обаче продължи да казва на Жан Валжан „татко“.

На седмото небе от щастие, девойката беше във възторг, от дядо Жилнорман. Вярно е, че той я отрупваше с ласкателства и подаръци. Докато Жан Валжан уреждаше на Козет нормално положение в обществото и й осигуряваше завидно материално състояние, господин Жилнорман се грижеше за сватбената й кошничка. Нищо не го забавляваше повече от щедрите подаръци, които й правеше. Беше подарил на Козет рокля от белгийска дантела, останала още от времето на баба му.

— Модата се възражда — казваше той. — Всички са се побъркали на тема вехтории и младите жени сега, когато аз остарях, се обличат точно така, както се обличаха стариците, когато бях дете.

Той изпразваше издутите достопочтени скринове от лакирано короманделско дърво, които не бяха отваряни с години.

— Я да изповядаме тия богати вдовички — казваше той. — Да видим какво има в утробата им.

И издърпваше шумно заоблените чекмеджета, пълни с премените на всичките му жени, любовници и баби. Китайски коприни, дамаска, щоф, цветно моаре, рокли от тежка турска коприна, кърпи от Индия, везани със злато, което не се поврежда при пране, парчета коприна с две лица, генуезка и алансонска дантела, старинни златни накити, бонбониери от слонова кост с миниатюрни гравюри на батални сцени, какви ли не дрехи, панделки. И той раздаваше всичко щедро на Козет. Козет, замаяна от блаженство, лудо влюбена в Мариус и зашеметена от признателност към господин Жилнорман, виждаше живота си безгранично щастлив, загърнат в сатен и кадифе. Струваше й се, че серафими поддържат сватбената й кошничка. Душата й се възнасяше в синевата на криле от скъпа дантела.

Както казахме, опиянението на влюбените можеше да се сравни само с ликуването на дядото. На улица Фий-дю-Калвер звучаха победни фанфари.

Всяка сутрин нов дар от старинни премени от дядото за Козет. Около нея се сипеха пищно всевъзможни накити.

Веднъж Мариус, който независимо от блаженството си говореше охотно на сериозни теми, каза по повод на някакво произшествие:

— Създателите на революцията са толкова велики, че сякаш вече са обкръжени от ореола на вековете подобно на Катон и Фосион и всеки от тях прилича на древен мемоар.

— Древно моаре! — възкликна дядото. — Благодаря ти, Мариус, че ме подсети. Тъкмо това ми трябва.

И на следния ден една великолепна рокля от антично моаре с цвят на чайна роза се прибави към сватбените подаръци на Козет.

Дядото извличаше цели философски разсъждения от тия дрипели:

— Любовта е прекрасна, но гола любов не стига. За щастието са необходими и безполезни неща. Щастието само по себе си е най-необходимото, но то трябва щедро да се подправи с излишни прибавки. Нейното сърце, правилно, но защо не и дворец? Нейното сърце, но и Лувър, нейното сърце, но и версайските фонтани. Дайте ми моята овчарка, но се погрижете да е херцогиня! Доведете ми Филис с венче от синчец на глава, но прибавете и сто хиляди ливри рента. Предложете ми колиба с мраморна колонада. Приемам колибата, но не се отказвам и от вълшебния дворец от мрамор и позлата. Голото щастие напомня сух хляб. Отхапваш, но не се нахранваш. Аз искам излишни, непотребни, екстравагантни неща, искам изобилие, па макар и то да не служи за нищо. Спомням си, че в Страсбургската катедрала видях часовник, висок колкото триетажна къща, който показваше часа, благоволяваше да показва часа, но съвсем не изглеждаше построен за тази цел. Когато прозвънеше пладне или полунощ, пладне, часа на слънцето, и полунощ, часа на любовта, както и какъвто щете друг час, той ви показваше луната и звездите, земята и морето, птичките и рибите, Феб и Фебея и сума ти всевъзможни измишльотини, които излизаха из една ниша: и дванадесетте апостола, и император Карл V, и Епонин и Сабинус, и цял рояк златни човечета, които свиреха с тръби. Без да говорим за пленителните камбанки, чийто звън се лееше из въздуха с повод и без повод. Може ли да се сравни с него един грозен гол циферблат, който само отчита часовете? Аз съм за исполинския часовник в Страсбург и го предпочитам пред шварцвалдските часовници, които могат само да кукат.

Господин Жилнорман особено надълго и широко се разпростираше по повод на сватбата и в словоизлиянията му преливаха шеметно всички отблясъци от осемнадесети век.

— Вие нямате понятие от изкуството да се уреждат празненства. Не умеете да се веселите в празнични дни както едно време! — възкликваше той. — Вашият деветнадесети век е схванат. Липсва му размах. Той не познава разкоша, не познава благородството. Във всяко отношение е тесногръд. Третото ви съсловие е безвкусно, безцветно, безмирисно и безформено. Какви са мечтите на вашите буржоазки, когато се „нареждат“, както се изразяват те? Новообзаведен будоар с палисандрова мебел и завеси от хасе. Отстъпете встрани! Дайте път! Чичо Вариклечко се жени за девицата Скръндза. Блясък и разкош! Залепили един луидор на свещта. Това е вашата епоха. С какво удоволствие бих се поселил отвъд сарматите[1]! Ах! Още в 1787 предсказах, че всичко е загубено още в деня, когато видях херцог дьо Роан, принц дьо Леон, херцог дьо Шабо, херцог дьо Монбазон, маркиз дьо Субиз, виконт дьо Туар, френски пер, да отива в Лоншан с двуколка! И това даде своите плодове. В сегашния век хората правят сделки, играят на борсата, печелят пари, но са скръндзи. Излъскват грижливо само външността си. Облечени най-изискано, измити, изтрити, изстъргани, бръснати, сресани, излъскани, пригладени, зализани, изчеткани, почистени отвън, безукорни, гладки като речни камъчета, сдържани, чистички, а същевременно, бога ми, съвестта ми е такова бунище, такава клоака, че и краварката би се отвратила, макар че се секне с пръсти.

— Според мене девизът на това време е: „Мръсна чистота“. Мариус, не се сърди. Остави ме да се изкажа, не казвам нищо лошо за народа, нали виждаш, макар че ми е дошъл до гуша този твой народ, но ми се ще да понатупам буржоазията. Та нали и самият аз спадам към нея. Които обича много, наказва по-сурово. А сега да ви го кажа направо: днес се женят, но не знаят как да се женят. Ах, наистина, жал ми е за някогашните изискани нрави! Съжалявам за всичко. И за изяществото, и за рицарството, и за галантните и мили обноски. За достъпния на всички приятен разкош, за музиката, която беше неразделна част на всяка сватба: у знатните — оркестър, у простолюдието — тъпан, танци, весели лица около трапезата, изтънчени мадригали, песни, фойерверки, чистосърдечен смях, шумна тълпа, големи фльонги от панделки. Съжалявам за жартиерата на младоженката. Жартиерата на младоженката е един вид поясът на Венера. Около какво се върти троянската война? Бога ми, около жартиерата на Елена. Защо се бият? Защо божественият Диомед счупва медния шлем с десет острия върху главата на Мерионей? Защо Ахил и Хектор се изпобождат с копията си? Защото Елена е позволила на Парис да вземе жартиерата й. От жартиерата на Козет Омир би създал цяла Илиада. Той би вмъкнал в поемата си някой стар дърдорко като мене и би го нарекъл Нестор. Приятелчета, някога, в хубавото старо време, хората се женеха, както подобава. Сключваха договора, а после почваше славен пир. Излезеше ли Кюжас[2], влизаше Гамаш[3]. Че какво, дявол взел го, стомахът е славно добиче и то си иска своето, иска да сватбува. Хубавичко се похапваше, а красивата ви съседка на масата не носеше нагръдник, който да скрива благоприлично шията й. Ах, колко от сърце се смееха хората тогава и колко бяха весели! Младежта приличаше на китка цветя. Всеки младеж носеше клонче люляк или букет рози. Дори и воинът изглеждаше като пастир и ако случайно се окажеше драгунски капитан, изхитряваше се да носи името Флориан. Всички държаха да изглеждат красиви. Хората се обличаха в пурпурни, везани дрехи. Буржоата изглеждаше като цвете, а маркизът — като скъпоценен камък. Не се носеха гетри, нито ботуши. Младежите бяха нагиздени, излъскани, облечени в коприна и сърма, игриви, грациозни, кокетни, без това да им пречи да носят саби на кръста. И колибри има човка и нокти. Това беше епохата на „Галантната Индия“. Миналият век притежаваше две основни черти: изящество и великолепие. И да пукна, ако не се живееше забавно! А днес всички са се умъдрили. Буржоата е стиснат, буржоазията е лицемерно благонравна. Нещастен век е вашият. Бихте изгонили и самите Грации, под предлог че са много разголени.

Уви! Криете красотата като уродливост. От революцията насам всичко живо е обуло панталони, дори и танцьорките. Дори и уличните фокуснички са задължени да се държат сериозно. И танците ви дори са педантични. Всичко трябва да бъде тържествено. Няма да се чувствувате добре, ако не провесите нос. Идеал на двадесетгодишен хлапак, който се жени, е да прилича на господин Роайе-Колар. А знаете ли към какво води толкова тържественост? Към издребняване. Запомнете това: радостта е не само приятно, но и възвишено чувство. Обичайте се с радост, дявол взел ви! Женете се, щом ще се жените, но с възторга, опиянението, врявата и суматохата на истинското щастие! Да се държите сериозно в църквата, нямам нищо против, но щом свърши обредът, пращайте всичко по дяволите! Трябва да увлечеш младоженката в бесен вихър. Всяка сватба трябва да бъде пищна и феерична. Сватбеното шествие трябва да се проточи от Реймската катедрала до пагодата Шантлу. Не мога да понасям жалки сватби. Пусто да остане! Възнесете се на Олимп, па макар и само в този ден! Бъдете богове! Ах, бихте могли да бъдете силфи, духове на игрите и на смеховете, аргираспиди. А сте само презрени сополковци. Приятелчета, всеки младоженец трябва да бъде принц Алдобрандини. Възползувайте се от тази единствена в живота ви минута, за да литнете във висините ведно с лебедите и орлите, пък нека паднете на следния ден отново в буржоазното жабешко блато! Не се скъпете на сватбения ден, не подяждайте блясъка му, не се циганете в деня, когато сияете. Сватбата няма нищо общо с домакинството. О, ако останеше до мене, колко изящно бих устроил всичко! В дърветата биха свирили цигулки. Небесносиньо и сребърно — това е моята програма. Бих призовал на празненството полските божества, дриадите и нереидите. Сватбата на Амфитрита, розов облак, съвсем голи, изящно вчесани нимфи, академик, поднасящ четиристишия на богинята, колесница, теглена от морски чудовища.

Тритон извличаше от раковини леки

чаровни звуци — очарован беше всеки!

Това се казва празнична програма! Или тъй трябва да се празнува, или аз не струвам пукната пара!

Докато дядото слушаше сам лиричните си излияния, Мариус и Козет се опиваха от щастието да се гледат свободно.

Леля Жилнорман наблюдаваше новата обстановка с присъщото й невъзмутимо спокойствие. През последните пет-шест месеца й се бяха събрали много вълнения. Мариус се беше върнал, Мариус бе донесен окървавен, Мариус се бе сражавал на някаква барикада, Мариус едва не умря, Мариус оживя, Мариус се сдобри с дядо си, Мариус се сгоди, Мариус ще се жени за беднячка, Мариус ще се жени за милионерка. Последната изненада бяха шестстотинте хиляди франка. После отново я налегна безразличието от времето на първото й причастие. Тя започна пак да ходи редовно на църковната служба, прехвърляше зърната на броеницата си, четеше молитвеника си, шепнеше „Ave“ в някой ъгъл на къщата, докато в другия ъгъл шепнеха: „I love You“ и Мариус и Козет й се струваха две неясни сенки. Всъщност тя самата бе сянка.

Съществува състояние на бездеен аскетизъм, когато безжизнена и затъпяла, душата е чужда на всички прояви на живота освен земетресенията или другите природни бедствия, когато не е годна да възприеме никакво човешко впечатление, нито радостно, нито горестно.

— Такава набожност — казваше дядо Жилнорман на дъщеря си — прилича на запушен от хрема нос. Ти не чувствуваш мириса на живота. Нито зловонията, нито уханията.

Впрочем шестстотинте хиляди франка сложиха край на колебанията на старата мома. Баща й беше свикнал толкова малко да държи сметка за нея, че изобщо не я запита какво е нейното мнение относно женитбата на Мариус. Той и в този случай, съгласно нрава си, постъпи прибързано и импулсивно и превърнал се от деспот в роб, се беше ръководил само от една мисъл: да задоволи Мариус. Колкото до лелята, че тя е там, че може да има също някакво мнение, дори през ум не му мина подобно нещо. А тя, макар и овчедушна, се засегна. Възмутена дълбоко в себе си, без да го прояви външно, тя си бе казала: „Щом баща ми решава въпроса за женитбата без мене, аз пък тогава ще реша въпроса за наследството без него.“ Защото тя беше богата, а баща й — не. И лелята си запази правото да вземе сама решение по този въпрос. Ако младоженците бяха бедни, може би щеше да ги остави да мизеруват. Толкова по-зле за господин племенника ми! Щом се жени за просякиня, нека живее като просяк и той. Но Козетиният половин милион се понрави на лелята и промени становището й спрямо младите влюбени. Шестстотин хиляди франка заслужават уважение и тя явно се почувствува задължена да остави богатството си на младата двойка, особено щом то не им беше нужно.

Решено беше младото семейство да живее у дядото. Господин Жилнорман настоя изрично да им даде най-хубавата стая, своята спалня.

— Това ще ме подмлади — заяви той. — Това е мой стар проект. Открай време съм си мислил да дам спалнята си за брачно ложе.

И той мебелира стаята с най-изящни стари дреболии. Накара да тапицират стените и тавана с изключително хубава материя, от която беше запазил цял топ, и смяташе, че е произведена в Утрехт — кадифени цветчета върху златен сатиниран фон.

— С този плат е било драпирано леглото на херцогиня д’Анвил в Ла Рош-Гийон — казваше той.

Върху камината постави една статуетка от саксонски фарфор — женска фигура, прикриваща с маншон голотата си.

Библиотеката на господин Жилнорман се превърна в адвокатски кабинет на Мариус, понеже, както читателят си спомня, това бе едно от изискванията на устава на адвокатското съсловие.

VII
Преплитане на кошмарните съновидения и щастието

Влюбените се виждаха всеки ден. Козет идваше заедно с господин Фошльован.

— Всичко се е обърнало с главата надолу — казваше госпожица Жилнорман. — Де се е видяло годеница да идва в дома на жениха и да му се навира сама!

Всички бяха свикнали с това поради бавното възстановяване на Мариус, пък и креслата на улица Фий-дю-Калвер бяха по-удобни за разговор насаме от сламените столове на улица Ом-Арме.

Мариус и господин Фошльован се виждаха, но не си казваха нищо. Като че се бяха наговорили така. Всяко момиче има нужда от наставница. Без господин Фошльован Козет не би могла да идва. За Мариус господин Фошльован беше един вид необходимото условие да се вижда с Козет. Той го приемаше. Когато в разговора се засегнеха в общи линии, без да се задълбочават, политически въпроси, отнасящи се до подобрение живота на цялото човечество, случваше се да разменят повечко мисли, а не само обичайните „да“ и „не“. Веднъж по повод образованието, което според Мариус трябваше да бъде безплатно и задължително, разнообразно и широко разпространено, достъпно за целия народ, раздавано щедро, както въздухът и слънцето, техните възгледи съвпаднаха и те почти поведоха разговор. Мариус забеляза, че господин Фошльован говори добре и дори с известна изисканост. И все пак нещо му липсваше. Липсваха му някои качества на истински светски човек, но притежаваше в замяна други, които бяха много по-ценни.

Дълбоко в себе си Мариус ограждаше господин Фошльован с много безмълвен въпросителни и се държеше с него любезно, но студено. Понякога се усъмняваше в собствените си спомени. В паметта му имаше празнина, черно петно, бездна, раззинала се в резултат на четиримесечната му агония. Много неща се бяха заличили. Той беше стигнал дотам, че се питаше дали действително бе видял на барикадата господин Фошльован, този така уравновесен и сериозен човек.

Това не беше обаче единствената загадка, която бяха оставили в душата му възникващите и изчезващи видения на миналото. Не трябва да мислите, че се беше набавил от натрапчивите спомени, които ни принуждават, дори когато сме напълно задоволени, да се обръщаме тъжно назад. Който не се връща към заличените кръгозори на миналото, е негоден да мисли и да обича. От време на време Мариус скриваше лице в дланите си и смутното, едва различимо минало нахлуваше в замъгленото му съзнание. Той виждаше отново как полита дядо Мабьоф, чуваше песента на Гаврош под дъжда от куршуми, чувствуваше под устните си хладното чело на Епонин. Анжолрас, Курфейрак, Жан Прувер, Комбфер, Босюе, Грантер, всички негови приятели се възправяха пред него и после пак изчезваха. Сън ли бяха тия скъпи същества, измъчени, доблестни, вълнуващи или трагични? Бяха ли съществували действително? Метежът бе забулил всичко в своя дим. Тези страшни сътресения пораждат величави видения. Той се мъчеше да си припомни, той се напрягаше да възстанови действителността. Свят му се завиваше при мисълта за изчезналите, хора. Къде бяха те? Всички ли бяха умрели? Като че нещо се беше продънило и бе увлякло всички освен него в мрака. Като че всичко се беше скрило зад кулисите на някаква сцена. И в живота понякога се спущат завеси. Бог минава на следващото действие.

Дали самият той бе все още същият човек? Доскоро беден, беше станал богат. Отново беше намерил семейството си, след като дълго се бе чувствувал изоставен. След толкова месеци на отчаяние сега щеше да се жени за Козет. Струваше му се, че бе минал през смъртта, че бе влязъл осъден в гроба и бе излязъл оправдан. А другите бяха останали вътре. В известни мигове всички тия сенки на миналото се връщаха и го заобикаляха, помрачавайки духа му. Тогава той се замисляше за Козет и пак се разведряваше. Но само нечуваното му щастие можеше да заличи следите от изживяното бедствие.

Господин Фошльован спадаше едва ли не към тези изчезнали същества. Мариус не можеше да повярва, че господин Фошльован от барикадата е същият господин Фошльован от плът и кръв, който седи важно до Козет. Първият беше по всяка вероятност един от кошмарните образи, които възникваха и изчезваха по време на бълнуванията му. Впрочем, понеже и двамата бяха затворени по природа, Мариус дори не помисляше да зададе какъвто и да било въпрос на господин Фошльован. И през ум не му бе минало. Ние изтъкнахме вече другаде тази черта на характера му.

Двама души, свързани с обща тайна, които като че по взаимно съгласие не споделят нито дума за нея, не са толкова рядко явление, както би могло да се помисли.

Само веднъж Мариус опита почвата. Той вмъкна в разговора улица Шанврьори и се обърна към господин Фошльован:

— Знаете тази улица, нали?

— Коя?

— Улица Шанврьори.

— Никога не съм чувал улица с такова име — отвърна с най-естествен тон господин Фошльован.

Отговорът, който всъщност се отнасяше до името на улицата, а не до самата улица, се стори по-убедителен на Мариус, отколкото беше всъщност.

„Положително съм бълнувал — реши той. — Имал съм халюцинация. Навярно е бил човек, който му е приличал. Господин Фошльован не е бил там.“

VIII
Двама души, пропаднали вдън земя

Колкото и силно да бе любовното му опиянение, то все пак не можа да заличи всичките грижи на Мариус.

Докато траеха приготовленията за сватбата, в очакване на определената дата, Мариус предприе трудни и добросъвестни проучвания, свързани с миналото.

Той бе задължен по две линии: и за баща си, и за самия себе си.

От една страна, Тенардие, от друга — непознатият, който го беше донесъл в дома на господин Жилнорман.

Мариус държеше да издири тези двама души; той съвсем не смяташе, че ще ги забрави, като се ожени и бъде щастлив. Напротив, опасяваше се дори, че ако не изплати тези две задължения от миналото, те ще хвърлят сянка върху живота му, който занапред се очертаваше така лъчезарен. Невъзможно му бе да остави този неизплатен дълг зад себе си и той жадуваше да се разплати с миналото, преди да встъпи радостно в бъдещето.

Обстоятелството, че Тенардие беше злодей, съвсем не намаляваше заслугата му спрямо полковник Понмерси. Тенардие беше престъпник за всички, но не и за Мариус.

Понеже не му беше известно какво точно се беше случило при Ватерло, Мариус не знаеше една особеност, а именно, че поради едно странно стечение на обстоятелствата баща му дължеше наистина живота си на Тенардие, но не му дължеше благодарност.

Нито един от многото агенти, наети от Мариус, не можа да открие следите на Тенардие. Той беше като че ли безвъзвратно пропаднал. Тенардиерица бе умряла в затвора по време на следствието. Тенардие и дъщеря му Азелма, единствените оцелели от това жалко семейство, бяха потънали в неизвестността. Бездната на социалното неведомо се беше затворила безмълвно над тия две същества. Не се забелязваше дори лекият трепет върху повърхността, неясните концентрични кръгове, които показват, че нещо е паднало на това място, за да може там да се пусне поне сонда.

След смъртта на Тенардиерица, освобождаването на Булатрюел и изчезването на Грошаря, понеже главните обвиняеми бяха избягали от затвора, делото по устроената клопка в плевника Горбо се оказа почти безпредметно. Цялата случка остана неизяснена. Углавният съд трябваше да се задоволи с двама второстепенни обвиняеми, Паншо, наречен Пролетняка или Нехранимайкото, и Петачето или Два милиарда, които бяха осъдени на десет години каторга. Изплъзналите се техни съучастници бяха осъдени задочно на доживотна каторжна работа. А Тенардие, инициатор и организатор на клопката, бе осъден, също задочно, на смърт. Тази присъда беше едничкото нещо, останало от Тенардие, и хвърляше зловещата си светлина върху погребаното му име подобно запалена вощеница край ковчег.

Впрочем тази присъда допринасяше за сгъстяване на мрака, който покриваше тоя човек, като го принуждаваше да се отдръпне на самото дъно на обществото от страх да не го уловят.

Колкото до другия, до непознатия, който бе спасил Мариус, издирванията дадоха в началото известен резултат, но после удариха на камък. Успяха да намерят файтона, който бе докарал Мариус до улица Фий-дю-Калвер вечерта на шести юни. Кочияшът заяви, че на шести юни по заповед на един полицейски агент той бе чакал от три часа следобед до мръкване на кея Шан-з-Елизе, точно над отверстието на Големия канал. Към девет часа вечерта решетката на клоаката, която извежда към брега на реката, се отворила и от нея излязъл човек, носещ на плещите си друг човек, който изглеждал мъртъв. Агентът, охраняващ изхода, арестувал живия и взел под свое разпореждане мъртвия. По заповед на полицая той, кочияшът, качил „всички тия хора“ във файтона си. Отишли най-напред на улица Фий-дю-Калвер и оставили мъртвеца там. Мъртвецът очевидно бил господин Мариус и кочияшът го разпознал, макар че „сега“ бил жив. След това другите двама пак се качили във файтона му, той подкарал конете, а на няколко крачки от Архива му извикали да спре, платили му посред улицата и го отпратили, а полицаят отвел другия човек. Той не знаел нищо повече и не успял да види нищо, защото нощта била много тъмна.

Както вече казахме, самият Мариус бе забравил абсолютно всичко. Той си спомняше само, че нечия силна ръка го бе сграбчила през кръста, когато той политаше възнак на барикадата. После съзнанието му бе угаснало. Той бе дошъл на себе си едва у господин Жилнорман.

Мариус се губеше в догадки.

Не можеше да се съмнява в собствената си самоличност. Но по какъв начин, след като бе паднал на улица Шанврьори, е бил прибран от полицая върху брега на Сена близо до Моста на Инвалидите? Очевидно някой го е пренесъл от квартала при халите чак до Шан-з-Елизе. И то как? През клоаката. Невероятна самопожертвувателност!

Но кой беше този човек? Кой?

Именно него търсеше Мариус.

Самият спасител не беше оставил никаква следа. Нищо. Ни най-малкото указание.

Макар че бе принуден да действува особено предпазливо в това направление, Мариус стигна в издирванията си чак до префектурата. Но и там сведенията, до които се добра, не хвърлиха никаква светлина върху този човек. В префектурата знаеха по-малко и от кочияша. Нямаха сведения за никакво задържане на шести юни при изхода на Големия канал. Никой полицай не беше докладвал за подобно произшествие и в префектурата го сметнаха за измислица. Приписаха я на кочияша. Кочияшите в желанието си да получат почерпка са способни на какво ли не, дори и да пуснат в ход въображението си. Спасението му обаче беше безспорен факт и Мариус не можеше да се съмнява в него, освен ако речеше да се усъмни в собствената си самоличност, както вече изтъкнахме.

Всичко в тази загадка изглеждаше необяснимо.

Къде бе изчезнал непознатият, тайнствен човек, когото кочияшът бе видял, като излизал от решетката на Големия канал с припадналия Мариус на гръб и когото дебнещият там полицай беше уловил на местопрестъплението, като спасявал един въстаник? Къде бе изчезнал самият полицай? Защо не беше обадил за случилото се? Дали непознатият бе успял да избяга? Дали не бе подкупил агента? Защо не се обаждаше на Мариус, който му беше така много задължен? Безкористието, което проявяваше, беше равно на самопожертвувателността му. Но защо не се явяваше? Може би нямаше нужда от възнаграждение, но кой се отказва от признателност? Да не би да бе умрял? Що за човек беше? Как изглеждаше? Никой не можеше да му каже. Кочияшът отвръщаше:

— Нощта беше много тъмна.

Баск и Николет, изгубили ума и дума, гледаха тогава само младия господар, потънал в кърви. Портиерът, чиято свещ бе осветила трагичното пристигане на Мариус, беше забелязал единствен въпросната личност и ето какви бяха според него отличителните му белези:

— Този човек бе ужасен.

Надявайки се, че ще му помогнат при издирванията, Мариус накара да запазят кървавите дрехи, които бяха на него, когато го доведоха при дядо му. Разглеждайки ги, забелязаха, че едната пола на сюртука беше странно накъсана и едно парче липсваше.

Една вечер Мариус говореше пред Жан Валжан и Козет за това странно приключение, за многочислените справки, които бе направил, и за безплодните си усилия. Студеното лице на господин Фошльован го дразнеше. Той извика възбудено, с глас, в който трептяха едва ли не гневни нотки:

— Да, какъвто и да е бил този човек, той прояви високо благородство. Знаете ли какво стори той, господине? Притече ми се на помощ като ангел-хранител. Той е трябвало да се хвърли в разгара на боя, да ме грабне, да отвори клоаката, да ме смъкне долу, да ме влачи на гърба си! Трябвало е да измине над левга и половина в ужасните подземни галерии, прегърбен, превит на две в мрака, над левга и половина в смрадната клоака, чувате ли, господине, с труп на гърба! И с каква цел? С едничката цел да спаси един труп! А трупът съм бил аз. Той си е казал: „В него мъждука все още искрица живот. Ще рискувам собственото си съществуване заради тази искрица!“ И той неведнъж, а двадесет пъти поне е изложил на смъртна опасност собствения си живот. Всяка крачка е била премеждие. Доказателството е, че още при излизането си от клоаката е бил арестуван. Ясно ли ви е, господине, какво е извършил този човек? И при това, без да очаква никакво възнаграждение. Какво съм бил де? Въстаник. Какво съм бил аз? Победен. Ах, ако тия шестстотин хиляди франка на Козет бяха мои…

— Те са ваши — прекъсна го Жан Валжан.

— В такъв случай бих ги дал всичките, за да открия този човек!

Жан Валжан не отрони нито дума.

[1] Древен народ, живеещ на север от Черно море. — Б.пр. ↑

[2] Виден френски юрист. — Б.пр.] ↑

[3] Епизодичен герой от „Дон Кихот“, чието сватбено пиршество станало пословично. — Б.пр.] ↑

Книга шеста
Безсънна нощ

I
16 февруари 1833 година

Нощта на 16 срещу 17 февруари беше благословена нощ. Небето се беше разтворило дружелюбно над мрака. Сватбената нощ на Мариус и Козет.

Денят бе неповторим.

Не беше празненството в синьо, за което бленуваше дядото, феерия с херувими и купидони, пърхащи над главите на младоженците, сватба, достойна да бъде увековечена със стенопис над вратата, но въпреки това беше мило и радостно тържество.

Сватбените обичаи през 1833 година се отличават от днешните. Франция не беше още заимствувала от Англия крайно изтънчената мода да отвлечеш жена си, да побегнеш с нея, едва излязъл от църквата, да се скриеш, срамувайки се сякаш от щастието си, и да съчетаеш поведението на фалирал с обаянието на „Песен на песните“. Не бяха още разбрали колко целомъдрено, изискано и прилично е да тръскаш райското си блаженство в пощенските коли, плющенето на камшика да прекъсва тайнството, да наемеш брачното си ложе в някоя странноприемница и да оставиш зад себе си, в неугледната спалня, отдавана под наем срещу еди-колко си на нощ, най-свещения спомен в живота си, преплетен със спомена за кочияша на дилижанса и за слугинята в странноприемницата.

Във втората половина на деветнадесети век, през която живеем ние, кметът с неговия шарф, свещеникът с неговия епитрахил, тоест законът и Бог, не ни стигат вече. Нужно ни е да ги допълним с пощальона от Лонжюмо: синя куртка с червени ревери и копчета във форма на звънчета, вензел на ръката, зелен кожен панталон, псувни, отправени към нормандските коне с вързана на възел опашка, фалшиви галони, лъсната шапка, гъсти, прашни коси, огромен камшик и високи ботуши. Франция не е стигнала още в изискаността си дотам, че подобно на английската аристокрация да обсипва пощенската карета на младоженците с град от продупчени чехли и стари топлинки в памет на Чърчил, по-късно Мелбъръ или Малбрук, който бил нападнат в деня на сватбата си от разгневената си леля. Неприятно обстоятелство, което му донесло щастие. Чехлите и топлинките не съставят още част от брачните ни тържества. Но търпение, тъй като добрият тон продължава да се разпространява, сигурно ще дойдем и до това.

През 1833 година, сякаш сто години са минали оттогава, не се практикуваше женитба в галоп.

По онова време хората още си въобразяваха, колкото и да ви се вижда странно, че сватбата е съкровено семейно и обществено тържество, че патриархалното угощение с нищо не уврежда домашното празненство, че веселието, дори и когато е прекалено, не пречи на щастието, стига да е порядъчно, че най-сетне е прилично и достойно сливането на две съдби, които ще положат началото на едно семейство, да стане под домашния покрив и младото семейство да има един-едничък свидетел — брачната стая.

Затова хората бяха така безсрамни, че се женеха по домовете си.

И тъй, съгласно тази остаряла мода сватбата стана в дома на господин Жилнорман.

Колкото естествено и обикновено да е встъпването в брак, разгласяването, сключването на брачния договор, изготвянето на брачните свидетелства, кметството, църквата, всичко това е свързано с тичане. Успяха да се приготвят едва на 16 февруари.

А ето че, отбелязваме тази подробност само защото държим на точността, 16 февруари се падна точно в последния ден от карнавала. Колебания и скрупули, особено от страна на леля Жилнорман.

— Последният ден на карнавала! — възкликна дядото. — Че какво по-хубаво от това. Една поговорка гласи:

В последен ден от карнавала брак

за добродетелни деца е знак.

Да оставим настрана предразсъдъците. Ще се спрем на шестнадесети. Иска ли ти се да отлагаш още, Мариус?

— Разбира се, че не! — отвърна влюбеният.

— В такъв случай ще се женим! — заяви старецът.

И така, сватбата се състоя на шестнадесети въпреки веселата улична глъчка. Денят беше дъждовен, но на небето винаги остава едно синьо късче в услуга на щастливите влюбени и те виждат само него дори когато всички други смъртни се крият под чадър.

Предната вечер Жан Валжан връчи на Мариус в присъствие на господин Жилнорман петстотин осемдесет и четирите хиляди франка.

Понеже брачният договор предвиждаше общо владение на имуществата, не бяха необходими особени формалности.

Жан Валжан нямаше вече нужда от Тусен. Наследи я Козет, като я повиши в ранг камериерка.

Колкото до Жан Валжан, в къщата на дядо Жилнорман бяха отредили една хубава стая, която мебелираха за него, и Козет така настойчиво го замоли да приеме: „От сърце ви се моля, татко“, че той почти й обеща да дойде да живее с тях.

Няколко дни преди деня, определен за женитбата, с Жан Валжан се случи неприятност. Той премаза палеца на дясната си ръка. Раната не беше сериозна, той не позволи никому, дори и на Козет, да се занимава с нея, нито да я превързва, нито дори да я види. Това обаче го принуди да бинтова и да закрепи неподвижно ръката си, така че той не можа да сложи никъде подписа си. Господин Жилнорман в качеството си на втори настойник на Козет изпълни вместо него това задължение.

Няма да водим читателя нито в кметството, нито в църквата. Обикновено влюбените не се съпровождат чак дотам и драмата престава да бъде интересна, щом на сцената се появи букет на младоженка. Ще се задоволим само да споменем за едно дребно произшествие, което се случи на отиване от улица Фий-дю-Калвер към църквата „Сен-Пол“, но мина незабелязано за участниците в сватбеното шествие.

По това време застилаха отново с павета северния край на улица Сен-Луи, затова тя беше преградена отвъд улица Парк-Роял. Сватбените карети не можеха да отидат направо в църквата. Наложи се да изменят маршрута и най-простото бе да завият по булеварда. Един от гостите забеляза, че е последният ден от карнавала, затова сигурно ще бъде задръстено с коли.

— Защо? — учуди се дядото.

— Заради маските.

— Чудесно! — заяви дядото. — Да минем оттам. Нашите деца се женят. Те встъпват в сериозния живот. Малко маскарад като увод към него не вреди.

Шествието пое по булеварда. В първата карета бяха седнали Козет и леля Жилнорман, господин Жилнорман и Жан Валжан. Мариус, все още разделен от годеницата си, съгласно обичая се намираше във втората. Като излезе на улица Фий-дю-Калвер, сватбеното шествие се включи в дългата върволица коли, която се проточваше без прекъсване от „Мадлената“ до Бастилията и от Бастилията до „Мадлената“.

Маски наводняваха булеварда. Макар че преваляваше от време на време, палячовците, шутовете и арлекиновците не се отчайваха. Обзет от добро настроение през зимата на 1833 година, Париж се беше преоблякъл като Венеция. Днес вече не могат да се видят такива карнавални шествия. Понеже всичко се е превърнало в карнавал, хората нямат нужда да се маскират нарочно.

Страничните алеи бяха претъпкани с минувачи, прозорците — отрупани с любопитни. Терасите над колонадите на театрите бяха пълни със зрители. Вниманието беше привлечено не само от маските, но и от свойствената за последния ден на карнавала, както и за надбягванията в Лоншан, дълга върволица от всевъзможни превозни средства: файтони, кабриолети, ланда, каляски, каруци, наредени строго едни зад други по нареждане на полицията и като че движещи се по релси. Возещите се в тия коли са едновременно зрители и зрелище. Градски сержанти направляваха двете нескончаеми успоредни редици от коли, движещи се в противоположна посока по двете страни на булеварда, й осигуряваха свободното изтичане на тия два потока — единият нагоре към Антенското шосе, другият надолу, към предградието Сент-Антоан. За колите с гербовете на френските перове и на чуждите посланици беше оставена свободна една ивица по средата на платното, за да могат да се движат безпрепятствено в двете направления. Някои по-пищни и шумни карнавални процесии, като например „Блажния вол“, се ползуваха със същата привилегия. Сред това парижко увеселение плющеше и английски камшик. Пощенската карета на лорд Сеймър, сподиряна от язвителни насмешки, си пробиваше път със силен тропот.

В двойната редица превозни средства, покрай която препускаха като овчарски кучета конни полицаи, от вратичките на тежките семейни карети, претъпкани с баби и прабаби, се подаваха румени главички на маскирани деца, седемгодишни Пиеро и шестгодишни Пиерети, очарователни създания, които, съзнавайки, че участвуват официално във всеобщото веселие, изпълняваха с достойнство ролята си на шутове, важни като държавни служители.

От време на време върволицата коли се задръстваше и едната или другата редица се спираше, докато се освободи пътят. Достатъчно беше само една кола да не може да продължи и цялата редица се парализираше. После потокът пак започваше да клокочи.

Сватбените карети се бяха включили в редицата, придвижваща се към Бастилията, от дясната страна на булеварда. Когато стигнаха до улица Понт-о-Шу, се наложи да поспрат за малко. Почти в същото време и другата редица, която отиваше към „Мадлената“, също спря. Сватбената карета се случи точно срещу една каляска с маски.

Тези каляски или, по-право казано, тези талиги с маски са добре познати на парижаните. Ако липсват в последния ден на карнавала или по средата на постите, хората ще помислят, че има нещо нередно и ще зашушукат:

— Станало е нещо. Сигурно министерството ще падне.

Рояк Касандри, Арлекиновци, Колумбини, които се тръскат в колите над минувачите; всевъзможни смешни маски, като се почне от турчин и се стигне до дивак; херкулесовци, държащи в прегръдките си маркизи; рибарки от халите, които биха накарали с неприличните си приказки дори Рабле да запуши ушите си, както менадите някога принуждаваха Аристофан да свежда очи; перуки от кълчища, розови трика, контешки капели, шутовски очила, окичени с пеперуди, трироги шапки на традиционните глупаци от цирковете; закачки към минувачите; изпъчени или дръзки стойки, разголени рамене, маскирани лица; отприщена непристойност, развеждана от кочияша с цветя на главата, ето какво представлява една каруца с маски.

Гърция се нуждае от колата на Теспис, Франция от файтона на Ваде.

Всичко се поддава на пародиране, дори и самата пародия. Сатурналията, тази подигравателна гримаса на античната красота, е стигнала, загрубявайки постепенно, до днешния карнавал. А вакханалията, увенчана някога с гроздове и обляна от слънце, разкриваща мраморна гръд в божествена полуголота, е деградирала днес под мократа си северна дрипа до така наречената карнавална маска.

Традицията на тези разкарвани из града коли с маски води началото си от старите времена на монархията. В разходните книги на Людовик XI е отбелязано, че са отпуснати на дворцовия управител „три турски су за три маскарадни каруци за предградията“. В наши дни тези шумни купчини от маскирани се качват на някогашните дилижанси, като се наблъскват на покрива или пък кресливата им тълпа залива някое държавно ландо със смъкнат гюрук. Струпват се по двадесетина в кола за шестима. Настаняват се и на капрата, и на задната седалка, и на стъпалата, и на ока. Някои яхват дори фенерите. Прави, легнали, седнали, подвили нозе, провесили крака. Жените седят по коленете на мъжете. Тези живи пирамиди от обезумели хора се забелязват отдалеч, разлюлени над гъмжащото множество. Тези каруци предизвикват бурни изблици на смях сред навалицата. От тях се леят волните закачки на Коле, Панар и Пирон, подсолени с улично арго. От тях изригва срещу народа катехизмът на халите. Файтонът, неимоверно разраснал се поради огромния си товар, има завоевателски вид. Отпред крясъци, отзад врява. Крещят, надвикват се, пеят, ругаят, превиват се от смях. Гръмко веселие, искрящи сарказми, добро настроение, метнато като пурпурен плащ. Две кранти теглят този фарс, разгърнат пищно в апотеоз: триумфална колесница на смеха.

Премного циничен смях, за да бъде искрен. И този смях наистина е от съмнително естество. Той гони определена цел. Да докаже на парижаните, че карнавалът се е състоял.

Тези разгулни каруци, които крият някаква загадка, навеждат философа на размишления. Те имат нещо общо с властта. Карат ви да почувствувате осезаемо тайнствената връзка между държавниците и публичните жени.

Нерадостно е безспорно, че изложеното на показ безсрамие поражда в крайна сметка веселие, че безчестието, съчетано с позора, събужда апетита на тълпата, че полицейското разузнаване в ролята на пиедестал на проституцията забавлява простолюдието, като го оскърбява, че множеството обича да се любува на чудовищната жива купчина, возена на четири колела — дрипав, евтин блясък, смесица от тиня и светлина — която лае и пее, че хората ръкопляскат на това тържество, съставено от всевъзможни пороци, че не може да има празник за народа, ако полицията не пусне сред него тия двадесетоглави хидри на веселието. Но какво да се прави? Всеобщият смях осъжда и помилва тези гальоти с човешка тиня, обкичена с панделки и цветя. Всеобщият смях е съучастник на всеобщия упадък на нравите. Някои нездрави празненства разлагат народа и го превръщат в паплач, а паплачта, също както и тираните, се нуждае от шутове. Кралят има своя Роклор, народът — своя Палячо. Париж е столица на всички безумства, както и на най-възвишени идеи. Карнавалът е част от политиката. Защо да не признаем, Париж с удоволствие гледа комедията на безчестието. Той иска от своите господари — когато има господари — само едно: „Замаскирайте тинята!“ И Рим беше същият. Той обичаше Нерон. Нерон беше исполински шут.

Както казахме, един безформен грозд от маскирани мъже и жени, накачулени в огромна каляска, се спря случайно от лявата страна на булеварда, докато сватбената карета се беше спряла вдясно. Маскираните забелязаха точно срещу своята кола, от другата страна на булеварда, каретата на младоженците.

— Я гледай! Сватба — каза една маска.

— Сватба ли, вятър — подхвърли друга, — ние сме истинската сватба.

И понеже бяха твърде далеч, за да могат да подразнят сватбарите, а освен това се страхуваха от намесата на полицията, двете маски се загледаха на друга страна.

След миг каруцата с маските се намери в чудо, тълпата почна да я освирква — впрочем това е израз на одобрение по време на маскарада. Двете маски, които преди малко се бяха обадили, трябваше сега заедно със спътниците си да защищават честта на колата пред цялата навалица и снарядите от жаргона на халите едва им стигаха, за да отблъскват залповете от ругатни, които бълваше тълпата. Между маските и зрителите започна страшна престрелка е метафори.

Междувременно две други маски от същата кола, възстар испанец с дълъг нос и огромни черни мустаци и съвсем млада девойка, слаба търговка от халите с домино на очите, също забелязаха сватбата и докато другарите им и минувачите си разменяха оскърбления, поведоха тихо разговор.

Думите им бяха приглушени от врявата и се губеха в нея. Внезапно рукнал дъжд бе намокрил преди малко откритата кола. Февруарският вятър е остър. Докато отговаряше на испанеца, разголената търговка зъзнеше и избухваше ту в смях, ту в кашлица.

Ще ви предам диалога им.

— Хей, знаеш ли какво?

— Какво, татенце?

— Виждаш ли оня старик?

— Кой старик?

— Оня там, в първата сватбарска таратайка, откъм нас.

— Дето си е вързал ръката е черна превръзка ли?

— Точно той.

— Е какво?

— Сигурен съм, че го познавам.

— Ами!

— Да ми отрежат главата, да ми изсъхне езикът, ако не познавам този палячо.

— Цял Париж днес е палячо.

— Можеш ли да зърнеш младоженката, ако се понаведеш?

— Не.

— Ами младоженеца?

— В тази кола няма младоженец.

— Не може да бъде!

— Освен ако е другият старик.

— Постарай се да видиш младоженката. Понаведи се още мъничко.

— Не мога.

— Все едно, но старикът с превързаната лапа ми е познат, бас държа.

— Че какво, като ти е познат?

— То не се знае, понякога е от полза.

— Пет пари не давам аз за старчоците.

— Познавам го, ти казвам.

— Много ти здраве.

— Но какво може да търси той на тая сватба?

— Каквото търсим и ние.

— Откъде дойде шествието?

— Откъде да знам.

— Слушай!

— Какво?

— Ще трябва да направиш нещо.

— Какво?

— Ще слезеш от нашата кола и ще проследиш сватбата.

— Защо?

— За да знам къде отиват и що за стока са. Побързай да слезеш, тичай, щерко, ти си млада!

— Не мога да сляза от колата.

— Защо?

— Нали ме наеха.

— Тю да се не види!

— Наеха ме от полицията да играя ролята на търговка от халите.

— Вярно.

— Ако сляза от колата, първият срещнат полицейски инспектор ще ме арестува. Нали знаеш?

— Зная.

— Днес съм на служба при фараоните.

— Все едно, този старик ми е дошъл до гуша.

— Да не си младо момиче, та да ти дойде до гуша?

— Той се вози в първата кола.

— Е, и какво от това?

— В колата на младоженката.

— Е та?

— Значи, е бащата.

— Че какво ми влиза в работата?

— Аз ти казвам, че е бащата.

— Баща като баща, да не би той да е единственият!

— Слушай!

— Какво пак?

— Аз мога да се мяркам по улиците само маскиран. Сега съм предрешен добре и никой не знае, че съм навън. Но утре край на маските. Утре е сирна сряда. Рискувам да ме пипнат. Ще трябва да се прибера в дупката си. Но ти си свободна.

— Не съвсем.

— Все пак повече от мене.

— Е добре, и после?

— Трябва да се помъчиш да разбереш къде са отишли сватбарите.

— Къде са отишли ли?

— Да.

— Ами че аз зная.

— Къде?

— На улица Кадран Бльо.

— Тя не е насам.

— Тогава на улица Рапе.

— А може и другаде.

— Дали тук или другаде, все едно, сватбарите могат да ходят, където си щат.

— Не е там работата. Казвам ти, че трябва да се помъчиш да разбереш каква е тая сватба, в която участвува този старик, и къде живеят тия хора.

— Много лесно! Търси, ако си нямаш работа! Опитай се да намериш след една неделя сватбари, минали по парижките улици в последния ден на карнавала! Игла в купа сено! Нима е възможно?

— Тъй или иначе, трябва да се помъчиш. Разбираш ли, Азелма?

Двете редици от двете страни на булеварда се размърдаха в обратно направление и колата с маските изгуби от очи „таратайката“ на младоженката.

II
Жан Валжан е все още с превързана ръка

Да осъществиш мечтите си! Кому се полага такова щастие? Сигурно на небето се провеждат избори с тази цел. Ние всички, без сами да знаем, сме кандидати. Ангелите гласуват. Козет и Мариус бяха в числото на избраниците.

Козет беше блестяща и затрогваща в кметството и в църквата. Тусен, подпомогната от Николет, я бяха нагласили.

Над фуста от бяла тафта Козет носеше рокля от белгийска дантела, воал от английска дантела, огърлица от нежни перли, венец от портокалови цветчета. Всичко, снежнобяло и самата тя лъчезарна сред тази белота. Изтънчената й невинност преливаше в сияние. Девственица, която се кани да се превърне в богиня.

Хубавите коси на Мариус бяха гладко сресани и парфюмирани. Под гъстите къдри личаха тук-таме белезникави линии — белезите от зарасналите рани.

Дядото, величествен, с гордо вдигната глава, водеше Козет, въплътявайки повече от когато и да било с тоалета и държането си най-голямото изящество от епохата на Барас. Той заместваше Жан Валжан, който поради превързаната си ръка не можеше да води сам младоженката.

Жан Валжан ги следваше усмихнат, цял в черно.

— Какъв хубав ден, господин Фошльован — му казваше дядото. — Гласувам да няма вече мъки и скърби! Занапред никъде не бива да има горест и печал. Предписвам всеобщо веселие, пусто да остане! Злото няма права на съществуване. Позор за лазурното небе, щом още има злочести хора по земята. Злото не произхожда от човека, той в основата си е добър. Главната квартира и централното управление на всички хорски бедствия е адът или, с други думи, дворецът Тюйлери на сатаната. Ха, ето че се разбъбрих като демагог! Всъщност аз нямам вече политически убеждения. Нека всички бъдат богати, тоест доволни, това ми стига.

Когато всички формалности свършиха, след като казаха пред кмета и пред свещеника всички полагаеми се „да“, след като се разписаха в регистрите на общината и на сакристията, след като размениха пръстените си и коленичиха един до друг под покрова от бяло моаре сред дима на кадилницата, двамата млади се появиха, Мариус в черно, Козет цяла в бяло, под свода на широко разтворените църковни двери, хванати под ръка, зад клисаря с черни еполети на полковник, който чукаше по плочите със своята алебарда между двете редици захласнати зрители, извиквайки възхищение и завист, готови да се качат в каретата. Козет не можеше да повярва, че всичко е вече свършено. Тя гледаше Мариус, гледаше множеството, гледаше небето. Като че се боеше да не се събуди. Плахият й, неспокоен вид й придаваше още по-голямо очарование. На връщане младоженците се качиха заедно, в колата, един до друг. Господин Жилнорман и Жан Валжан седнаха срещу тях. Леля Жилнорман отиде на заден план и се настани във втората карета.

— Мили деца — каза господин Жилнорман, — сега сте барон и баронеса с тридесет хиляди ливри рента.

А Козет се наведе съвсем близо до Мариус и галейки ухото му с неземното си гласче, пошепна:

— Вярно ли е? Вече нося твоето име. Аз съм госпожа Мариус.

Двете млади същества бяха извън себе си от радост. Те изживяваха неповторимото и невъзвратимо мигновение, когато разцветът на младостта съвпада с възможно най-пълната радост. Въплъщаваха стиховете на Жан Прувер. И двамата заедно нямаха още четиридесет години. Най-чист съюз. Две деца, напомнящи лилии. Те не се виждаха, а се съзерцаваха. За Козет Мариус бе обкръжен от ореол. За Мариус Козет бе стъпила на пиедестал. А над пиедестала и над ореола, в дъното, като в двоен апотеоз, блестеше забулена в облак за Козет и в пламък за Мариус бленуваната и действителна среща на целувките и мечтите — брачното ложе.

Цялата изживяна мъка се беше превърнала в опиянение. Струваше им се, че страданията, безсънните нощи, сълзите, тревогите, страховете, отчаянието, последвани от ласки и сияйна радост, правеха още по-чаровен очаквания дивен час и че тъгите бяха служителите, които обливаха в гиздава премяна радостта. Колко е хубаво да си изпитал страдания! Миналата им горест окръжаваше като с ореол сегашното им щастие. Дългата агония на любовта им завършваше с възнесение в небесата.

Младежките им души бяха еднакво упоени, с отсянка на страст у Мариус и на свян у Козет. Те си шепнеха тихичко:

— Ще отидем да видим нашата градина на улица Плюме.

Диплите на Козетината рокля лежаха върху коленете на Мариус.

Подобен ден е ненаказано красива смесица от блян и действителност. Притежаваш и същевременно очакваш. Имаш още време пред себе си, за да гадаеш бъдещето. Този ден е наситен с дивно вълнение, защото по пладне мечтаеш за полунощ. Сърцата на двамата млади преливаха от блаженство, което се предаваше на окръжаващите ги и извикваше усмивки у минувачите.

Хората се спираха пред църквата „Сен-Пол“ на улица Сент-Антоан, за да видят през прозорчето на каретата портокаловите цветчета, които трептяха върху главицата на Козет.

После се прибраха у дома си на улица Фий-дю-Калвер. Ликуващ и сияещ, Мариус се изкачи рамо до рамо с Козет по същата стълба, по която го бяха пренесли умиращ. Бедняците, струпани пред вратата, ги благославяха, разделяйки помежду си дадените им от младоженците пари. Навсякъде цветя. Къщата беше също така уханна, както и църквата. След мирис на тамян дъх на рози. Като че някакъв хор пееше от висините. Бог изпълваше сърцата им. Бъдещата им съдба им се струваше звезден свод. Над главите им блестеше изгряващото слънце. Внезапно прозвъни часовник. Мариус плъзна поглед по изваяната гола ръка на Козет и по розовите рамене, които прозираха през дантелите на корсажа. Козет проследи погледа му и се изчерви до корена на косите си.

Поканили бяха мнозина стари приятели на семейство Жилнорман. Всички ухажваха Козет и се надпреварваха да я наричат „госпожа баронесо“.

Офицерът Теодюл Жилнорман, произведен вече в капитан, беше дошъл от Шартр, където беше на гарнизон, за да присъствува на сватбата на братовчед си Понмерси. Козет не го позна.

А и той от своя страна, разгален от обичайните си успехи сред жените, беше забравил Козет, както всяко друго свое увлечение.

„Колко бях прав, че не повярвах онази клюка на улана!“ — казваше на себе си дядо Жилнорман.

Козет никога не се бе държала така нежно с Жан Валжан. Тя допълваше дядо Жилнорман: докато той изливаше радостта си в афоризми и сентенции, от нея се излъчваха като ухание любов и ласки. Щастливият иска целият свят да бъде щастлив.

Когато се обръщаше към Жан Валжан, в гласа й звучаха гальовните нотки от детските години. Тя го милваше с усмивката си.

Сватбената трапеза беше сложена в столовата.

Яркото осветление е необходима притурка към големите празници. Мъглата и сумракът не са по сърце на щастливите. Те не обичат черния цвят. Приемат нощта, но отричат мрака. Ако няма слънце, то трябва да се създаде.

Трапезарията искреше с изящната си наредба. В центъра, над ослепително бялата маса, висеше венециански полилей със сребърни висулки и всевъзможни цветни птички — сини, виолетови, червени, зелени, накацали сред свещите. Върху масата — скъпи свещници. На стената — аплици с три или пет свещи. Огледала, кристали, стъкларии, порцеланови съдове, фаянс, керамика, злато, сребро, всичко блестеше и радваше окото. Разстоянието между свещниците беше запълнено с букети цветя, така че там, където не светеше пламък, ухаеше цвете.

Три цигулки и една флейта свиреха в преддверието под сурдинка квартети от Хайдн. Жан Валжан беше седнал на един стол в салона, зад вратата, чието крило почти изцяло го закриваше. Няколко минути преди да седнат на масата, Козет дойде и като че ли нарочно се поклони дълбоко пред него, повдигайки с две ръце булчинската си рокля. Поглеждайки го нежно и дяволито, тя го попита:

— Доволен ли сте, татко?

— Да, доволен съм — отвърна Жан Валжан.

— Усмихнете се тогава!

Жан Валжан се усмихна.

Няколко секунди след това Баск извести, че вечерята е готова.

Поканените, начело с господин Жилнорман, който бе уловил Козет под ръка, влязоха в трапезарията и заеха всеки отреденото му място около масата.

Вдясно и вляво от младоженката бяха поставени две големи кресла — едното за господин Жилнорман, другото за Жан Валжан. Господин Жилнорман зае своето. Другото остана празно.

Потърсиха с очи „господин Фошльован“.

Никъде не се виждаше.

— Знаеш ли къде е отишъл господин Фошльован? — попита дядото Баск.

— Тъкмо това исках да ви кажа, господине. Господин Фошльован поръча да предам на господина, че малко го боли ръката, затова няма да може да вечеря с госпожа баронесата и с господин барона. Той моли да го извините. Щял да дойде утре сутрин. Преди малко си отиде.

Празното кресло помрачи за миг сватбеното пиршество. Но ако господин Фошльован го нямаше, затова пък господин Жилнорман беше там и той сияеше за двамина. Той заяви, че господин Фошльован е сторил добре, като се е оттеглил рано, щом се е чувствувал зле, но всъщност раната никак не била сериозна. Това изявление беше достатъчно. Впрочем какво означава едно тъмно кътче в цял океан от веселие? Козет и Мариус изживяваха сега благословените егоистични мигове, когато човек може да възприема само собственото си щастие. Освен това господин Жилнорман има едно сполучливо хрумване.

— Бога ми, това кресло е празно. Я седни ти тук, Мариус. Макар че леля ти има право над тебе, тя няма да се сърди. Това кресло е за тебе. Няма нищо нередно и е много мило дори. Щастливец до Щастливка.

Цялата маса започна да ръкопляска. Мариус зае мястото на Жан Валжан до Козет. И въпросът бе уреден по такъв начин, че Козет, която отначало се опечали от отсъствието на Жан Валжан, в края на краищата се оказа по-доволна, че е станало тъй. Щом Мариус е заместникът, Козет не би жалила и за самия Бог.

Тя постави сладкото си краче в сатенена обувка върху крака на Мариус.

Щом креслото се зае, всички забравиха господин Фошльован и само след пет минути безгрижни смехове огласиха масата от единия до другия край.

По време на десерта господин Жилнорман стана с чаша шампанско в ръка, напълнена не съвсем догоре, за да не би треперещата му старческа ръка да я излее, и пи наздравица за младоженците.

— Няма да можете да се отървете без две проповеди — извика той. — Сутринта чухте проповедта на кюрето, сега ще чуете проповедта на дядото. Послушайте, ще ви дам един съвет: обичайте се! Няма да говоря със заобикалки, а направо в целта. Бъдете щастливи! Най-мъдрите създания в природата са влюбените гугутки. Философите препоръчват: „Бъдете умерени в наслажденията!“ Аз пък ви казвам: „Отпуснете юздите на радостта си!“ Обичайте се като дяволи. Отдайте се на любовта си. Философите са оглупели. Иска ми се да им натикам обратно в гърлото всичките им философии. Нима някой може да се оплаче от много ухание, от много разпукали розови пъпки, от много славеи, от много зелени листи, от много зора в живота? Нима някой може да се оплаче от много любов? Да се оплаче, че двама влюбени се харесват много един друг? Пази се, Естел, ти си много хубава! Пази се, Неморен, ти си много хубав! Ама че тъпотия! Може ли да се сложат граници на очарованието, на ласките, на опиянението? Може ли да съжаляваме, че сме прекалено жизнени? Или прекалено щастливи? „Бъдете умерени в наслажденията си!“ Да имат да вземат! Долу философите! Истинската мъдрост е ликуването. Ликувайте, да ликуваме всички! Дали сме щастливи, защото сме добри, или сме добри, защото сме щастливи? Дали брилянтът „Санси“ се нарича така, защото е принадлежал на Арле дьо Санси или защото тежи сто и шест карата?[1] Не зная. Животът изобилствува с такива проблеми. Важното е да притежаваш брилянта или щастието. Да бъдем щастливи, без много-много да умуваме. Да се подчиним сляпо на слънцето. Какво представлява слънцето? То е любов. А който казва любов, казва жена. Виж, това е нещо всесилно, жената. Попитайте този демагог Мариус не е ли роб на мъничката тиранка Козет. И при това напълно доброволно, глупакът му с глупак! Жената! Никой Робеспиер не може да задържи властта, но жената единствена царува от край време. Аз съм привърженик само на тази монархия. Какво представлява Адам — царството на Ева. Ева не е изпитала на гърба си осемдесет и девета година. Имаше кралски скиптър, увенчан с лилия, имаше императорски жезъл, увенчан с глобус, имаше железен скиптър на Карл Велики, имаше златен скиптър на Людовик Велики, революцията ги изви между палеца и показалеца си като сламки. Те са повалени в праха, счупени, с тях е свършено, няма вече скиптри. Но опитайте се да вдигнете революция срещу тази малка везана кърпичка, напоена с одеколон. С удоволствие ще ви се полюбувам. Хайде! Защо е така здрава? Защото е обикновено парцалче. А, вие сте били деветнадесети век? Ние пък бяхме осемнадесети! И бяхме не по-умни от вас. Не си въобразявайте, че кой знае колко сте променили вселената, като сте нарекли жълтата треска холера и танца буре — качуча. Всъщност каквото и да правим, винаги ще бъдем принудени да обичаме жените. Готов съм да се обзаложа, че никога няма да можете да минете без тях. Тия дяволици са наши ангели. Да, любовта, жената, целувката са омагьосан кръг, от който съм сигурен, че не можете да излезете. Колкото до мене, на драго сърце бих влязъл отново вътре. Кой от вас е виждал как изгрява в безпределната шир умиротворяващата Венера, оглеждайки се като жена във вълните, най-голямата кокетка на небесния свод, Селимен на океана? Океанът — това действително е един суров Алцест. Колкото и да се чумери обаче той, щом Венера се появи, трябва да се усмихне. И този груб звяр се покорява. Всички мъже сме такива. Гняв, буря, гръмотевици, кипнала пяна, но една жена излиза на сцената, една звезда изгрява и всичко пада в краката й. Мариус се сражаваше преди шест месеца, а днес се жени. И това е хубаво. Да, Мариус, да, Козет, вие имате право. Живейте смело един за друг, радвайте се един другиму, нека всички ние се пукаме от завист, че не можем да сторим същото, боготворете се! Кълвете с човките си всяка сламка щастие на земята и си свийте гнездо за цял живот. Да обичаш, да те обичат, дивно чудо на младостта! Не си въобразявайте, че вие сте измислили това! Колко много съм мечтал, бленувал и въздишал и самият аз! И моята душа някога бе изпълнена с лунна светлина. Любовта е дете на шест хиляди години. Тя с право би трябвало да има дълга бяла брада. Матусалем е невръстно момченце в сравнение с Купидон. От шестдесет века мъжът и жената понасят живота само като се обичат. Лукавият сатана възненавидил мъжа. Още по-лукавият мъж обикнал жената. Доброто, което му донесла тази любов, било по-голямо от злото, което му нанесъл дяволът. Тази хитрина датира още от времето на земния рай. Драги приятели, както виждате, изобретението е старо, но то е вечно ново. Възползувайте се от него. Бъдете Дафнис и Хлоя, докато дойде време да станете Филемон и Бавкида. Живейте така, че когато сте двамата заедно, нищо да не ви липсва и Козет да бъде слънце за Мариус, а Мариус да бъде вселена за Козет. Козет, нека усмивката на вашия съпруг бъде слънчев ден за вас, Мариус, нека сълзите на вашата съпруга бъдат дъжд за вас. И нека във вашето семейство никога да не вали. Вие сте изтеглили печеливш номер на лотария — любов, увенчана с брак. Паднала ви се е голямата печалба, пазете я грижливо, сложете я под ключ, не я разпилявайте, обожавайте се и пет пари не давайте за всичко останало! Вярвайте на думите ми. В тях говори здравият смисъл, а здравият смисъл не лъже. Бъдете божества един за друг. Всеки посвоему тачи Бога. Езикът ми да изсъхне, ако най-добрият начин да тачиш Бога не е, като обичаш жена си. Обичам те! Ето моя катехизис. Който обича, е благочестив. Псувнята на Анри IV слага светостта наравно с разгулното пиршество. Свето пиян търбух. Не споделям подобна религия! В нея е забравена жената. Това ме учудва в псувня на Анри IV. Приятели, да живее жената! Според хората аз съм стар, но колкото и да е удивително, чувствувам, че се подмладявам. С удоволствие бих отишъл да послушам овчарските свирки в гората. Опиянява ме гледката на тия две деца, които съумяват да бъдат и хубави, и щастливи. На драго сърце бих се оженил, стига само някой да ме иска. Може ли човек да си представи, че Бог ни е сътворил за нещо друго, освен да обожаваме, да гугукаме, да се докарваме, да бъдем гълъби, да бъдем петли, да кълвем любовта от сутрин до вечер, да се оглеждаме в нашите хубави женички като в огледало, да сме горди, да тържествуваме, да се перчим. Това е целта на живота. Нека не ви се зловиди, но така мислехме ние по времето, когато бяхме млади. Тю да му се не види! Какви прелестни женички имаме тогава, гальовни, истински куклички! А аз опустошавах сърцата им. И така, обичайте се. Ако хората не се любеха, не виждам за какво би служила пролетта. Що се отнася до мене, аз съм готов да помоля всеблагия да си вземе обратно всички красоти, които ни показва, и да заключи отново в ковчежето си и цветята, и птичките, и девойките! Деца, приемете старческата ми благословия!

Вечерта премина оживено, весело и приятно. Непресекващото хубаво настроение на дядото даваше тон на празненството и всеки неволно се нагаждаше към неговата почти столетна жизнерадост. Потанцуваха малко, смяха се много. Една действително вълнуваща сватба. Спокойно можеше да бъде поканено и доброто старо време. То впрочем присъствуваше в лицето на дядо Жилнорман.

След оживената глъчка настъпи тишина.

Младоженците изчезнаха.

Малко след полунощ домът на Жилнорман се превърна в храм.

Тук ние спираме разказа си. На прага на брачната нощ се възправя ангел, който се усмихва с пръст на устата.

Душата изпада в съзерцание пред това светилище, в което се извършва тайнството на любовта.

Над тези домове би трябвало да се излъчва сияние. Радостта, която те подслоняват, би трябвало да се изплъзва като светлинни лъчи през камъните на стените и да озарява едва-едва нощния мрак. Не е възможно това свещено и съдбоносно тържество да не отпраща неземното си сияние в безкрая. Любовта е възвишеният съсъд, в който се стопяват мъжът и жената. От него се ражда единното, тройното, съвършеното същество — човешката троица. Това раждане на две души не може да не предизвика вълнение в неведомото. Влюбеният мъж е жрец, очарованата девица е обзета от трепет. Част от тяхната радост възлиза към Бога. Там, където има истински брак, тоест брак по любов, там има непременно нещо възвишено. Брачното ложе пръска утринни зари в мрака. Ако окото на смъртния можеше да съзерцава страшните и пленителни видения на по-висшия живот, сигурно щяхме да видим многочислените блуждаещи сенки на нощта, крилати непознати, лазурносини пришълци от невидимото да скланят доволно глави над светналия дом, благославяйки го, да си показват един другиму плахо смутената девствена съпруга, отразили на божествените си лица човешкото щастие. Ако в този върховен час зашеметените от страст новобрачни, които си въобразяват, че са сами, се ослушат, те биха чули в спалнята си неясно шумолене на криле. Съвършеното щастие се радва на покровителството на ангелите. Целият небесен свод служи за балдахин на малкото ложе. Когато две уста, осветени от любовта, се доближат, за да създадат живот, тяхната божествена целувка не може да не извика трепет в невнятните звездни простори.

Това е истинското блаженство. Няма други радости извън тия. Любовта е единственият възторжен унес. Всичко останало е скръб и сълзи.

Да обичаш или да си обичал някога, това е напълно достатъчно. Не искайте нищо повече. В тъмните дипли на живота не може да се открие друг бисер. Любовта е постижение на съвършеното.

III
„Неразделното“

Къде изчезна Жан Валжан?

Почти веднага след като се бе усмихнал, подчинявайки се на гальовната заповед на Козет, Жан Валжан стана и излезе в антрето, без да го забележат, тъй като никой не му обръщаше внимание. Това беше същото помещение, в което осем месеца преди това той бе влязъл прашен, окървавен и окалян, носейки на дядото неговия внук. Старата дървена ламперия беше обкичена с цветя и клонки. Върху канапето, на което тогава бяха положили Мариус, сега седяха музикантите. Баск, в черен сюртук и тесни панталони, стигащи до коленете, с бели чорапи и бели ръкавици, нареждаше венци от рози около всяко блюдо, което поднасяха на гостите. Жан Валжан му показа превързаната си ръка, поръча му да обясни защо си отива и напусна дома.

Прозорците на трапезарията гледаха към улицата. Жан Валжан постоя малко, изправен неподвижно под ярко осветените прозорци. Той се ослуша. Неясната глъч на пиршеството достигаше до него. Чуваше се гръмкият самоуверен глас на дядото, скрибуцането на цигулките, тракането на чашите и чиниите, изблиците смях и сред веселия шум долиташе нежният, радостен гласец на Козет.

Той напусна улица Фий-дю-Калвер и се върна на улица Ом-Арме.

Мина на връщане по улиците Сен-Луи, Кюлтюр-Сент-Катрин и Блан-Манто. По този начин удължи пътя си, но от три месеца насам беше свикнал да минава оттам, идвайки с Козет от Ом-Арме до Фий-дю-Калвер, за да избягнат калта и многото превозни средства по улица Вией-дю-Тампл.

Понеже Козет беше минавала оттук, той вече не признаваше друг път.

Жан Валжан се прибра у дома си. Той запали свещ и се качи горе. Апартаментът беше празен. Дори и Тусен я нямаше. Стъпките му отекваха необичайно в стаите. Всички шкафове бяха разтворени. Той влезе в стаята на Козет. Чаршафите бяха махнати. Възглавничката от ангина, без калъф и дантели, беше сложена върху сдиплените завивки в долната част на леглото върху дюшека, който занапред нямаше да бъде използуван. Козет бе отнесла със себе си всички така скъпи за нея женски дреболии. Останаха само тежките мебели и четирите голи стени. И върху кревата на Тусен беше останал само дюшекът. Едно-единствено легло бе оправено за спане и като че ли очакваше някого — леглото на Жан Валжан.

Жан Валжан плъзна поглед по стените, затвори шкафовете и обходи стаите.

Най-сетне се прибра в спалнята си и сложи свещта върху масата.

Махнал бе превръзката от ръката си и си служеше с нея, като че тя не го болеше.

Той се приближи до леглото и очите му се спряха — дали случайно? — на „неразделното“, от което Козет го ревнуваше: малкото куфарче, с което никога не се разделяше. Когато на 4 юни се настани на улица Ом-Арме, той го сложи върху малката масичка до леглото си. Жан Валжан се приближи нетърпеливо до масичката, извади ключа от джоба си и отвори куфарчето.

Той извади бавно от него дрехите, с които Козет беше напуснала Монфермей преди десет години. Малката черна рокличка, черната забрадка, здравите детски обувки, които Козет, кажи-речи, и сега можеше да обуе, толкова малко бе крачето й, топлото плюшено елече, плетената фустичка, престилката с джобчета, вълнените чорапи. Тези чорапи, които още носеха сладкия отпечатък на детското краче, бяха по-малки от педята на Жан Валжан. Всичко беше черно. Жан Валжан бе занесъл тези дрешки за нея в Монфермей. Сега ги изваждаше една след друга от куфарчето и ги нареждаше на леглото. Дълбоко замислен, той се връщаше към миналото. Беше през зимата, през един много мразовит декемврийски ден, тя зъзнеше полугола под дрипите, си със зачервени от студа крачета в дървените обувки. Жан Валжан я бе накарал да свали дрипите и да облече тази траурна премяна. Майка й навярно е била доволна в гроба, че дъщеря й жали за нея и главно, че е облечена топло. Той си спомняше монфермейската гора. Те я бяха прекосили заедно — Козет и той. Спомняше си ясно зимния ден, голите дървета, храстите без птичи песни, небето без слънце. Но въпреки това колко хубаво беше всичко! Той нареди малките дрешки на леглото, забрадката до фустичката, чорапите до обувките, елечето до рокличката и ги загледа едно след друго. Тогава тя беше ей такава мъничка, държеше голямата си кукла в ръце, беше пъхнала луидора си в това джобче и се смееше, докато вървяха двамата, уловени за ръка. Нямаше никого другиго на света освен него.

Жан Валжан отпусна благородната си побеляла глава на леглото, старото му твърдо сърце трепна, той зарови лице в дрешките на Козет и ако някой минеше в този миг по стълбището, щеше да чуе бурните му ридания.

IV
Immortale jecur[2]

И пак се поднови някогашната жестока борба, на която бяхме свидетели неведнъж.

Яков се бори с ангела само една нощ. Колко пъти — Уви! — видяхме Жан Валжан сред мрак в отчаяна схватка със собствената си съвест, борещ се до изнемога!

Нечуван двубой! В някои мигове кракът се подхлъзва, в други — земята под него се проваля. Колко пъти неговата жадуваща за правда съвест го бе задушавала и поваляла на земята. Колко пъти неумолимата истина бе притискала с коляното си гърдите му! Колко пъти, сломен от нейната светлина, той бе молил за пощада! Колко пъти тази неумолима светлина, запалена в него и около него от епископа, му бе посочвала насила правия път, макар че той би предпочел да остане сляп за него! Колко пъти по време на тази борба се беше изправял на нозе, държейки се за скалата, опрян на софизма, или се бе влачил в праха. Ту повалящ съвестта си под себе си, ту сам съборен от нея! Колко пъти след някой съмнителен довод, след някое вероломно разсъждение, подсказано му от себелюбието, той бе чувал в ухото си гневния глас на своята съвест. „Не ми поставяй крак, нещастнико!“ Колко пъти непокорната му мисъл се бе гърчила, стенейки, пред очевидността на дълга! Съпротивление на Бога. Предсмъртни усилия. Колко тайни кървящи рани, които само той усещаше! Колко драскотини в жалкото му съществуване! Колко пъти се бе изправял окървавен, изранен, смазан, просветлен, с отчаяно сърце, но спокойна съвест. И макар победен, се бе чувствувал победител. А след като го разнебитеше, след като го изтерзаеше и сломеше, наведена над него, страшна, лъчезарна и невъзмутима, съвестта му казваше: „А сега, иди си с мир!“

Но уви, какво зловещо умиротворение го обземаше след подобна жестока борба!

Тази нощ обаче Жан Валжан чувствуваше, че му предстои последният двубой.

Той трябваше да разреши един мъчителен въпрос.

Предначертаният път не води винаги право напред. Не се разгръща като права широка алея пред обречения. Има слепи улички, забутани ъгълчета, тъмни завои, тревожни кръстопътища, предлагащи няколко направления. Жан Валжан се беше спрял в този миг на най-опасния кръстопът.

Беше стигнал до съдбоносното последно пресичане на доброто и злото. Гибелният кръстопът стоеше пред очите му. И сега, както и при други трагични обстоятелства, пред него се разкриваха два пътя: единият го мамеше, другият го плашеше. Кой път да поеме?

Тайнственият показалец на провидението, който се явява винаги пред взора ни, когато се втренчим в неведомото, го съветваше да тръгне по страшния път.

Жан Валжан още веднъж трябваше да избира между страшното пристанище и примамливата клопка.

Нима е вярно? Душата може да се промени, но не и съдбата! Ужас! Непредотвратима орис!

Ето какъв проблем бе възникнал пред него:

Какво трябваше да бъде отношението му към щастието на Мариус и Козет? Той сам бе желал това щастие, сам го бе извоювал. Сам бе пронизал сърцето си с него и в този миг, съзерцавайки делото си, изпитваше странното задоволство на майстор на оръжия, който познава своята фабрична марка върху кинжала, докато го изтегля още димящ от гърдите си.

Козет си имаше Мариус. Мариус притежаваше Козет. Те бяха получили всичко, дори и богатство. И всичко това бе негово дело.

Но сега, когато това щастие беше вече действителност, когато то бе постигнато, как трябваше да се държи Жан Валжан? Ще му се натрапи ли? Ще се разпорежда ли с него като със своя собственост? Козет естествено принадлежеше другиму, но имаше ли право Жан Валжан да запази за себе си колкото може по-голяма част от любовта й? Трябваше ли да остане, както досега, един вид баща, виждан нарядко, но почитан дълбоко? Да се вмъкне спокойно в дома на Козет? Да наложи тихомълком миналото си на нейното бъдеще? Ще влезе ли той там, възползувайки се от правата си, ще седне ли, обвит в тайна, до светлото им огнище? Ще улавя ли усмихнат в осъдените си ръце ръцете на тия две невинни същества? Ще подпира ли върху решетката в тихата гостна на Жилнорман нозете си, които още влачат зад себе си позорната сянка на закона? Ще сподели ли щастливата съдба на Мариус и Козет? Ще сгъсти ли мрака върху собственото си чело и няма ли да помрачи и тяхното? Ще направи ли своята тежка орис спътница на техните две щастливи съдби? Ще продължава ли да мълчи? С една дума, щеше ли той, ням обреченик на съдбата, да остане край тия две честити създания?

Трябва да си свикнал с нещастието и с неговите превратности, за да смееш да вдигнеш очи, когато пред тебе се изправят някои страшни въпроси в цялата им голота. Зад суровия въпросителен знак се таят доброто и злото. „Какво ще правиш?!“ — пита сфинксът.

Жан Валжан беше кален в изпитните. Той гледаше сфинкса право в очите.

Разгледа от всички страни неумолимата загадка.

Козет, това прелестно създание, беше спасителният сал за него, корабокрушенеца. Какво да стори? Да се вкопчи ли в него, или да го остави да отплува?

Ако се вкопчи в него, ще избегне гибелта, ще изплува на слънце, ще изцеди от дрехите и косите си горчивата морска вода. Ще бъде спасен, ще живее.

А ако го изпусне из ръцете си?

Чака го бездна.

Жан Валжан се допитваше скръбно до съвестта си. Или за да се изразим по-правилно, той се бореше. Той се бъхтеше ожесточено, разкъсван, между съкровеното си желание и съзнанието си за дълг.

Щастие бе за Жан Валжан, че можа да заплаче. Сълзите като че ли го просветлиха. Началото на борбата обаче беше бурно. Връхлетя го вихър, по-яростен от стихията, която го бе тласнала някога към Арас. Миналото възкръсваше редом с настоящето. Той ги сравняваше и ридаеше горко. Отприщил сълзите си, окаяникът се затърчи отчаяно.

Чувствуваше се пленник.

Уви, в тази борба на живот и смърт между нашето себелюбие и чувството за дълг, отстъпим ли крачка след крачка пред нашия неизменен, идеал, оспорвайки объркани и настървени терена, ожесточени от поражението, надявайки се да се изплъзнем по някакъв начин, търсейки изход, каква внезапна и зловеща съпротива ни оказва стената зад нас!

Да почувствуваме, че свещена сянка ни прегражда пътя!

Неумолима, невидима пречка, какво терзание!

Съвестта никога не ни дава мира. Реши се, Брут! Реши се, Катон! Съвестта е бездънна, защото тя е бог. Ние хвърляме в този кладенец усилията на целия си живот, постижения, богатство, успех, свобода или родина, хвърляме благополучието си, спокойствието си, радостта! Още! Още! Още! Излейте съсъда! Наклонете урната! В края на краищата трябва да хвърлите и сърцето си.

В мъглата на някогашната преизподня съществува такава бездънна бъчва.

Не е ли простително да откажеш най-сетне? Нима неизчерпаемото може да предявява права? Не са ли свръх силите на човека вечните вериги? Кой би посмял да осъди Сизиф или Жан Валжан, ако кажат: „Стига толкова!“

Подчинението на материята е ограничено от триенето. Нима няма предел и за подчинението на душата? Ако вечното движение е невъзможно, как може да се изисква вечна саможертва?

Първата стъпка е лека в сравнение с последната. Какво представляваше делото срещу Шанматийо в сравнение с женитбата на Козет и нейните последици? Какво представлява повторното връщане в каторгата в сравнение с влизането в небитието?

Колко е мрачно първото стъпало към преизподнята! Колко е черно второто стъпало!

Как да не свърнеш от този път?

Мъченичеството е възнасяне, но терзаещо възнасяне — коронясване, което минава през изтезанието. Можеш да го приемеш в първия миг. Сядаш на трона от нажежено желязо, слагаш на челото си нажежена корона, приемаш нажежената топка, емблема на държавната власт, приемаш нажежения скиптър, остава да ти наметнат и огнената мантия. Няма ли измъчената плът да се възбунтува поне за миг и да се откаже от изтезанието?

Изнемощял, Жан Валжан се успокои най-сетне.

Той прецени, обмисли и разгледа двете възможности, които му предлагаха тайнствените везни на светлината и мрака.

Да наложи своята каторга на тези две сияйни деца или да се обрече сам на безвъзвратно изчезване. В единия случай — да принесе в жертва Козет, в другия — себе си.

На какво решение се спря? Кой път избра? Какъв бе последният му отговор на безпристрастния разпит на съдбата? Към кой изход се насочи? Коя половина от душевния си живот реши да пожертвува и да затвори завинаги? На коя бездънна урва спря избора си? Коя крайност предпочете? Пред коя бездна наведе покорно глава?

Шеметният му размисъл продължи цялата нощ.

Той остана така до сутринта, превит на две над леглото, проснат под непосилната тежест на своята орис, а може би смазан, уви! Със сгърчени юмруци, с разперени ръце, като свален от кръста разпнат мъченик, захвърлен с лице към земята. Дванадесет часа, цели дванадесет часа през дългата зимна нощ лежа той така вледенен, без да повдигне глава, нито да промълви поне една дума. Стоеше неподвижен, като труп, докато мисълта му се влачеше по земята или се възнасяше във висините, едно след друго хидра или орел. Ако някой го видеше застинал така без движение, щеше да го помисли за мъртъв. Но от време на време той потреперваше конвулсивно и залепил устни до дрешките на Козет, ги обсипваше с целувки. Тогава проличаваше, че е жив.

Кой забелязваше това? Кой? Нали Жан Валжан беше сам, нали нямаше никого при него?

Онзи, който се таи в мрака.

[1] Игра на думи — cent six (сто и шест) се произнася на френски сан си. — Б.пр. ↑

[2] Безсмъртният черен дроб (лат.). Намек за прикования Прометей. — Б.пр. ↑

Книга седма
Последната глътка от горчивата чаша

I
Седмият кръг и осмото небе

Денят след сватбата се прекарва насаме. Хората тачат уединението на щастливците. Както и по-продължителния им сън. Шумните поздравления и посещения идват по-късно. Преваляше пладне, когато на седми февруари Баск, „разтребващ преддверието“ с кърпа и метличка за прах под ръка, чу леко почукване на вратата. Не бяха позвънили — сдържаност, подходяща за този ден. Баск отвори и видя господин Фошльован. Той го въведе в още неразтребения салон, където след вчерашните забавления цареше хаос, напомнящ бойно поле.

— Прощавайте, господине — забеляза Баск, — станахме късно тази сутрин.

— Стана ли господарят ви? — запита Жан Валжан.

— По-добре ли е ръката ви? — запита в отговор Баск.

— По-добре. Стана ли господарят ви?

— Кой? Старият или младият?

— Господин Понмерси.

— Господин баронът ли? — попита Баск, излъчвайки се.

Титлата „барон“ прави впечатление най-вече на прислужниците. Като че придава блясък и на тях самите. „Прелива върху тях“, според думите на един философ, и ги ласкае. Нека отбележим мимоходом, че Мариус, борещ се републиканец, както впрочем го бе доказал и на дело, беше станал сега барон против волята си. По повод тази титла в семейството беше станала малка революция. Сега господин Жилнорман държеше на титлата, а Мариус не я искаше. Но полковник Понмерси бе писал: „Моят син ще носи титлата ми“ и Мариус се покоряваше. А и Козет от своя страна, у която се пробуждаше жената, беше във възторг, че е баронеса.

— Господин баронът ли! — повтори Баск. — Ще проверя. Ще му кажа, че господин Фошльован го чака.

— Не. Не му казвайте, че съм аз. Кажете му само, че желаят да говорят насаме с него, без да му споменавате име.

— Аха! — промълви Баск.

— Искам да го изненадам.

— Аха! — повтори Баск, като второто възклицание беше един вид обяснение на първото.

Той излезе.

Жан Валжан остана сам.

Както вече казахме, салонът беше в пълен безпорядък. Ако човек наостреше слух, сякаш още можеше да долови неясната сватбена глъч. По паркета се валяха цветя, паднали от гирляндите или от женските прически. Изгорелите до основата свещи образуваха восъчни сталактити по кристалните полилеи. Всички мебели бяха разместени. Приближените в кръг две-три кресла по ъглите като че продължаваха започнат разговор. Целият салон излъчваше веселие. Отшумялото празненство оставя зад себе си известно очарование. Личи си, че е царяло щастие, че край разхвърляните столове, сред вехнещите цветя, под угасналите свещници са бликали радостни мисли. Сега слънцето заместваше полилеите и струеше весело в приемната.

Минаха няколко минути. Жан Валжан стоеше неподвижен на мястото, където го бе оставил Баск. Той беше много блед. Очите му, хлътнали и помръкнали от безсъница, бяха почти изчезнали в орбитите. Измачканият му черен сюртук издаваше, че не е бил свалян през нощта. Лактите му бяха побелели от влакънцата, които се полепват по черното сукно при съприкосновение с бяло платно. Жан Валжан гледаше в очертания от слънцето прозорец върху паркета.

Вратата скръцна, той вдигна очи.

Влезе Мариус с гордо вдигната глава и усмивка на уста, с озарено от странна светлина лице, открито чело и тържествуващ поглед. Той също не бе мигнал тази нощ.

— Вие ли сте, татко! — извика той. — А този глупав Баск имаше такова тайнствено изражение! Но вие идвате много рано. Едва дванадесет и половина е. Козет още спи.

Обръщението „татко“, с което Мариус дари Жан Валжан, беше израз на върховно блаженство. Както знаем, между тях винаги се долавяше известна принуденост, студенина и сдържаност. Ледена стена, която трябваше да се разбие или стопи. Мариус беше така опиянен, че стената рухваше, ледът се стопяваше и Жан Валжан ставаше и за него, както за Козет, истински баща.

Той пак заговори. Думите му се лееха непринудено, както се случва, когато човек е обзет от божествен изблик на радост.

— О, колко се радвам да ви видя! Да знаете само колко ни липсвахте вчера! Добро утро, татко. Как е ръката ви? По-добре, нали?

И доволен от благоприятния отговор, който сам си даваше, той продължи:

— Ние говорихме много за вас. Козет толкова ви обича! Не забравяйте, че вашата стая е тук. Не искаме и да чуем вече за улица Ом-Арме. Дума да не става. Как можахте да отидете да живеете на такава улица, нездравословна, начумерена, грозна, студена, задръстена на единия край и непроходима? Още днес ще се настаните тук. Иначе ще се оправяте с Козет. Тя си е наумила да ни води всички за носа, предупреждавам ви. Нали видяхте стаята си? Тя е точно до нашата. Гледа към градините. Оправиха повредената брава, сложиха легло и е съвсем готова. Само трябва да се пренесете. Козет постави до леглото ви голямо старо кресло от утрехтско кадифе и му каза: „Приеми го в обятията си!“ Всяка пролет в акациите пред прозореца ви идва един славей. След два месеца ще долети. Вляво от стаята ви ще бъде неговото гнездо, а вдясно — нашето. Той ще ви пее нощем, а Козет ще ви чурулика денем. Стаята ви е чист юг. Козет ще подреди книгите ви, пътешествието на капитан Кук, както и другата, за пътешествието на Ванкувър, и всичките ви вещи. Доколкото разбрах, вие сте имали и едно малко куфарче, на което много сте държали, отредил съм му почетно кътче. Вие спечелихте дядо ми, много му допаднахте. Ще живеем заедно. Можете ли да играете вист? Ако знаете вист, дядо ще разцъфне от удоволствие. Вие ще водите Козет на разходка, когато аз имам дела в съда; ще я улавяте под ръка, както в Люксембургската градина някога, нали си спомняте? Взели сме твърдо решение да бъдем щастливи. Вие ще участвувате също в нашето щастие, чувате ли, татко? Да, а нали ще обядвате с нас днес?

— Господине — каза Жан Валжан, — трябва да ви съобщя нещо. Аз съм бивш каторжник.

Съществува граница за възприемане на острите звуци не само за ухото, но и за ума. Думите: „Аз съм бивш каторжник“, излезли от устата на господин Фошльован и докоснали слуха на Мариус, надхвърлиха пределите на възможното. Мариус не ги разбра. Стори му се, че са му казали нещо, но той не знаеше точно какво. Зави му се свят.

Едва тогава забеляза, че говорещият с него човек беше страшен. Погълнат от собственото си заслепление, той не беше си дал сметка досега за изключителната му бледност.

Жан Валжан сне черната превръзка, която придържаше дясната му ръка, разви бинта, откри палеца си и го показа на Мариус.

— На ръката ми няма нищо — каза той.

Мариус погледна палеца му.

— И никога нищо не ми е имало — поде Жан Валжан.

Наистина на пръста нямаше и следа от нараняване. Жан Валжан продължи:

— Не биваше да присъствувам на вашата сватба. Затова отсъствувах, доколкото ми бе възможно. Измислих това нараняване, за да не извърша фалшификация, за да не дам повод да бъде анулиран бракът ви, за да не бъда принуден да се подпиша.

— Какво означава това? — заекна Мариус.

— Това означава, че съм бил на каторга — отвърна Жан Валжан.

— Ще ме накарате да полудея! — извика ужасен Мариус.

— Господин Понмерси — заяви Жан Валжан, — аз съм бил деветнадесет години в каторга. За кражба. По-късно ме осъдиха на доживотна каторга. Пак за кражба. Повторна. В настоящия час аз съм избягал каторжник.

Колкото и да искаше да избяга от действителността, да не повярва на този факт, да се бори с очевидното, Мариус трябваше да се предаде. Той започна да разбира и както обикновено става в подобни случаи, разбра дори повече, отколкото трябваше. Изтръпна от страшно подозрение. Светкавична догадка прониза мозъка му и го накара да настръхне. Той надзърна в бъдещето и видя за самия себе си жалка участ.

— Кажете! Кажете ми всичко! — извика той. — Вие ли сте баща на Козет?

И отстъпи две крачки назад в неизразим ужас.

Жан Валжан вдигна толкова величествено глава, че сякаш израсна до тавана.

— Трябва да ми вярвате по този въпрос, господине. И макар че клетвата на злочестник като мене, като нас, не се признава от съда…

Той замълча и след малко добави с нетърпящ възражение, властен и трагичен глас, произнасяйки отчетливо и натъртено всяка сричка:

— … Ще ми повярвате. Аз, баща на Козет! Бог ми е свидетел, че не съм. Господин барон Понмерси, аз съм селянин от Фаврол. Изкарвах си прехраната, като кастрех дървета. Не се наричам Фошльован, а Жан Валжан. Не съм никакъв на Козет. Успокойте се.

Мариус смотолеви объркан:

— Кой може да ми го докаже?…

— Аз, щом ви давам дума.

Мариус изгледа мъжа. Той беше мрачен, но спокоен. Всяка лъжа бе несъвместима с това спокойствие. Леденото сърце е искрено. В мъртвешката студенина говореше истината.

— Вярвам ви — каза Мариус.

Жан Валжан кимна с глава, за да покаже може би, че е чул думите му, и продължи:

— Какво съм аз за Козет? Случаен минувач. Преди десет години не знаех, че тя съществува. Обичам я, не отричам. Когато познаваш едно дете от малко, а сам си вече стар, може ли да не го обичаш? Допущате, вярвам, че и аз имам нещо, което прилича на сърце. Тя беше сираче. Без баща и без майка. Имаше нужда от мене. Ето защо я обикнах. Децата са така беззащитни, че първият срещнат, дори човек като мене, им става закрилник. Аз поех това задължение спрямо Козет. Не зная дали подобна дреболия действително може да се нарече добро дело. Но ако е добро дело, можете да приемете, че е извършено от мене. Отбележете това смекчаващо вината обстоятелство. Днес Козет излиза от моя живот, нашите пътища се разделят. Занапред аз не мога да сторя нищо повече за нея. Тя е госпожа Понмерси. Друг поема закрилата й. И Козет печели от тази промяна. Всичко е наред. Колкото до шестстотинте хиляди франка, не ми говорете за тях, отгатвам мислите ви. Те ми бяха оставени на съхранение. Как попаднаха в ръцете ми? Има ли значение? Аз връщам повереното. Няма защо да ме разпитвате повече. За да бъда почтен докрай, разкривам ви и името си. Какво ме кара да сторя това, е също моя лична работа. Държа вие да знаете кой съм.

И Жан Валжан погледна Мариус право в лицето.

Мариус се разкъсваше от бурни и хаотични чувства. Вихрушките на съдбата бушуват понякога в душата ни.

Всички сме изпитали подобни мигове на душевен смут, когато не можем да съберем мислите си. Изричаме първите хрумнали ни думи и те никога не са точно тези, които би трябвало да кажем. Внезапните откровения са непоносими и замъгляват съзнанието като отровно вино. Мариус бе толкова смаян от новосъздаденото положение, че когато заговори на Жан Валжан, в гласа му прозвуча едва ли не упрек към него поради признанието му.

— Но защо в края на краищата ми казвате всичко това? Кой ви принуждава? Можехте да запазите тайната за себе си! — извика той. — Нито сте изобличен, нито ви преследват, нито ви гонят. Сигурно имате някакво основание, за да направите с толкова леко сърце подобна изповед. Изкажете се докрай. Има още нещо. По какъв повод ми правите това признание? Поради каква причина?

— Поради каква причина ли? — отвърна Жан Валжан с нисък и глух глас, като че говореше по-скоро на себе си, а не на Мариус. — Защо наистина каторжникът идва и казва: „Аз съм каторжник!“ Е, да, прав сте. Причината е необяснима. Просто от почтеност. Моето нещастие, виждате ли, е, че сърцето ми е омотано в здрави нишки. Те стават още по-яки, когато човек остарее. Целият живот се разпада около тях, а те единствени оцеляват. Ако можех да изтръгна тия нишки, да ги разкъсам, да развържа възела или да го прережа и да се махна далеч оттук, щях да бъда спасен, достатъчно щеше да бъде да замина, има толкова дилижанси на улица Вулоа. Вие сте щастливи, аз си отивам. Опитах се да разкъсам тия нишки, опъвах ги, но те удържаха, не се скъсаха, щях да изтръгна и сърцето си ведно с тях. Тогава си казах: „Не мога да живея другаде, трябва да остана тук.“ Вие имате право, разбирам ви, аз съм глупак, защо не останах без много умуване? Предлагате ми стая в дома си, госпожа Понмерси ме обича, тя казва на креслото: „Приеми го в обятията си!“, дядо ви само това и чака, аз му допадам, ще живеем всички заедно, ще се храним на една трапеза, ще водя Козет под ръка… тоест госпожа Понмерси, извинете, свикнал съм да й казвам така, ще живеем под един покрив, ще сядаме на една маса, под една лампа, край същата камина зиме, ще се разхождаме на едни и същи места лете. Та това е радост, щастие, има ли нещо по-хубаво? Ще живеем семейно. Семейно!

При тези думи лицето на Жан Валжан доби сурово изражение. Той скръсти ръце, загледа се в пода при краката си, като че искаше да се продъни в него, и внезапно заговори гръмко:

— Семейно! Не! Аз не принадлежа на ничие семейство! Не съм от вашето семейство. Не съм от ничие семейство. Аз съм излишен там, където хората са между свои. Има семейства, но това нещо не е за мене. Аз съм клетник. Аз съм низвергнат. Имал ли съм някога баща и майка? Почнах вече да се съмнявам. В деня, в който омъжих това дете, с мене беше вече свършено. Видях я щастлива, тя е с любимия си, има и добър дядо, има дом, изпълнен с радост, убежище за два ангела. Всичко е наред и аз си казах: „А ти не влизай!“ Можех, вярно, да излъжа всички ви, да премълча, да си остана господин Фошльован. Докато това бе за нейно добро, имах право да лъжа. Но сега, ако лъжа, ще бъде заради мене самия и не бива да го правя. Вярно, достатъчно беше да си мълча и всичко щеше да продължи както преди. Питате ме какво ме принуждава да говоря. Нещо, което може да ви се види смешно — съвестта ми. А колко лесно бе да си мълча! Цяла нощ се опитвах да си внуша това! Това, което ви поверих, е толкова необичайно, че вие имате право, като искате от мен да ви се изповядам. Да, цяла нощ аз си привеждах доводи, изнамерих отлични доводи, направих всичко, което бе по силите ми. Но две неща не ми се удадоха: да скъсам нишките, които свързват сърцето ми и ме приковават тук, и да накарам да млъкне гласът, който ми говори, щом остана сам. Затова дойдох да ви призная всичко тази сутрин. Всичко или почти всичко. Има излишни подробности, които засягат само мене. Аз ги запазвам за себе си. Вие знаете същественото. Аз взех, както виждате, тайната си и ви я донесох. Извадих я на бял свят пред очите ви. Не ми беше лесно да се реша. Цяла нощ се бъхтих. О, вие си въобразявате, че не съм си казал, че този случай не е както делото на Шанматийо, че сега не вредя никому, че името Фошльован ми го даде самият Фошльован заради услугата, която му оказах, че мога спокойно да го задържа, че ще бъда щастлив в стаята, която ми предлагате, че няма да преча никому, че ще си стоя в ъгълчето и докато Козет живее с вас, ще се утешавам с мисълта, че живея в същата къща с нея. Всеки от нас би имал своя дял щастие. Ако си останех господин Фошльован, всичко щеше да бъде наред. С изключение на душата ми. Щях да бъда отрупан с радости отвън, но в дълбините на душата ми щеше да цари мрак. Не е достатъчно да бъдеш щастлив, трябва да бъдеш доволен от себе си. Ако бях останал господин Фошльован, трябваше да скрия истинското си „аз“, щях да бъда загадка сред вашето разцъфнало щастие, щях да бъда тъма сред вашия светъл ден, щях подмолно да въведа неусетно каторгата във вашето огнище, щях да сядам на масата ви с мисълта, че ако знаете кой съм, бихте ме изгонили, щях да оставям да ми прислужват слуги, които, ако знаеха миналото ми, биха викнали: „Какъв ужас!“ Щях да ви докосвам с лакътя си, който с основание би извикал отвращение у вас, щях да крада вашите ръкостискания! Почтените и заклеймените бели коси щяха да се ползуват с еднакво уважение във вашия дом. В часовете на топла сърдечна близост, когато всички сърца се разтварят едно за друго, когато щяхме да стоим заедно четиримата, дядо ви, вие двамата и аз, между нас щеше да има винаги един непознат! Щях да живея рамо до рамо с вас, загрижен единствено да не вдигна никога капака на моя страшен кладенец! Аз, мъртвецът, щях да наложа присъствието си на вас, живите. Да осъдя нея, Козет, да бъде вечно с мене! Вие, Козет и аз щяхме да носим заедно зеленото каторжническо кепе! Не ви ли побиват тръпки? Сега съм само най-злочестият човек, а тогава щях да бъда най-престъпният. И при това щях да повтарям ежедневно това престъпление! И всеки ден щях да бъда принуден да лъжа! И всеки ден щях да имам това призрачно лице! Всеки ден вие щяхте да бъдете съучастници в моя позор! Всеки ден! И то вие, моите най-любими същества, моите деца, моите невинни ангели. Е какво, лесно ли ви се вижда да мълча? Просто ли ви се вижда да крия? Не, не е просто. Има мълчание, което е измама. И аз капка по капка щях да пия своята лъжа, измама, низост, подлост, коварство и престъпност, щях да ги храча и пак да ги пия, щях да приключвам в полунощ и да почвам отново по пладне и щях да лъжа, пожелавайки добър ден, и щях да лъжа, пожелавайки лека нощ, и лъжата щеше да бъде моя постеля, тя щеше да служи за подправка на сухия ми хляб и щях да гледам Козет в лицето и да отвръщам на ангелската й усмивка с усмивка на прокълнат, и щях да бъда мерзък негодник! Защо всичко това? За да бъда щастлив. Щастлив, аз? Нима имам право да бъда щастлив? Аз съм изхвърлен от живота, господине.

Жан Валжан млъкна. Мариус не го прекъсна. Не може да се пресече толкова скръбен поток. Жан Валжан понижи отново глас и заговори този път не вече глухо, а злокобно:

— Питате ме защо заговорих? Казвате, че не съм нито изобличен, нито преследван, нито подгонен. Напротив! Изобличен съм! Преследван съм! Подгонен съм! От кого? От самия себе си. Аз сам издигам преграда пред себе си, влача, блъскам и арестувам самия себе си, налагам присъда на самия себе си, а попаднеш ли в собствените си ръце, няма отърваване.

Той сграбчи яката си и я задърпа, обърнат към Мариус.

— Виждате ли този юмрук? — продължи той. — Не намирате ли, че той така се е вкопчил в яката, че няма намерение да я пусне? Ето, съвестта е още по-здрав юмрук. Ако човек иска да бъде щастлив, господине, никога не трябва да има представа за дълга. Защото, разберете ли веднъж що е дълг, той ви вкопчва неумолимо. Като че ви наказва, задето сте го проумели. Не, той ви възнаграждава, защото в преизподнята, в която ви запраща, вие чувствувате до себе си Бог. Вие разкъсвате сърцето си, но душата ви намира покой.

И той добави с покъртителен тон:

— Господин Понмерси, колкото и абсурдно да изглежда, аз съм честен човек. Очерняйки се във вашите очи, аз се издигам в моите собствени. Това ми се случи вече веднъж, но този път е много по-мъчително. Тогава не беше нищо. Да, аз съм честен човек. А нямаше да бъда честен, ако вие продължавахте да ме уважавате по моя вина. Но сега си оставам честен, макар че вие ще ме презрете. Над мене тегне тежката орис да се ползувам винаги само от откраднато уважение. Подобно уважение ме унижава и ми тежи. За да мога да се уважавам, е необходимо другите да ме презират. Само тогава аз мога да вдигна гордо глава. Аз съм каторжник, който се подчинява на гласа на съвестта си. Зная, че държането ми изглежда невероятно. Но какво да сторя? Поел съм задължения спрямо самия себе си и ги изпълнявам. Някои срещи ни обвързват за цял живот, някои случайности ни задължават. Как да ви кажа, господин Понмерси, аз съм преживял много изпитания.

Жан Валжан се спря още веднъж, преглътна с мъка слюнката си, като че ли думите оставяха горчив вкус в устата му, и поде:

— Когато сте дамгосан така ужасно, нямате право да карате другите да споделят позора ви само защото не го познават. Нямате право да им предавате чумата си, нямате право да ги влечете със себе си в бездната, без те да се усетят, нямате право да им навличате червената си рубашка, нямате право да засенчвате подмолно чуждото щастие. Долно е да се приближите до здрави хора в мрака и да ги докоснете със своята невидима язва. Макар че Фошльован ми зае своето име, аз нямам право да го нося. Той можеше да ми го даде, но аз не мога да го приема. Името е тъждествено с личността. Виждате ли, господине, макар че съм селянин, аз не малко съм мислил и не малко съм чел. Давам си сметка за някои работи. Виждате, че се изразявам прилично. Образовах се сам. Безчестно е, не ще съмнение, да вземеш чуждо име, за да се прикриеш под него. И буквите от азбуката могат да бъдат присвоени, както кесията или часовника. Да бъдеш фалшифициран подпис в плът и кръв, да бъдеш жив шперц за чуждите врати, да влизаш у почтените люде, отключвайки с измама вратата им, да не можеш никога да погледнеш право в очите, а да гледаш винаги гузно встрани, да се чувствуваш дълбоко в себе си подлец, о не! Не! Не! По-добре да страдаш, по-добре сърцето ти да се облива в кърви, да стенеш, да късаш с нокти месата си, да се гърчиш по цели нощи от мъка, да се терзаеш тялом и духом. Ето защо дойдох да ви разкрия всичко това. С леко сърце, както казахте вие.

Той пое с мъка дъх и завърши:

— Някога, за да живея, откраднах един хляб. Не желая, за да живея днес, да открадна едно име.

— За да живеете ли? — възкликна Мариус. — Но това име не ви е необходимо, за да живеете.

— Зная какво говоря — отвърна Жан Валжан, поклащайки бавно глава няколко пъти.

Настана тишина. И двамата мълчаха, потънали всеки в мрачните си мисли. Седнал край една маса, Мариус се беше подпрял на ръката си, притискайки с пръст ъгълчето на устата си. Жан Валжан се разхождаше надлъж и нашир. Той се спря пред едно огледало и застина неподвижно. После, като че в отговор на възраженията, които си правеше сам, каза, загледан в огледалото, без да вижда отражението си в него:

— Сега вече изпитвам огромно облекчение!

И пак закрачи към противоположния край на стаята. Когато се обърна, забеляза, че Мариус го следеше с очи. Тогава му каза с неподдаващ се на описание тон:

— Влача леко крака си. Нали сега ви е ясно защо?

После се обърна с лице към него и добави:

— А сега, господине, представете си обратното. Аз не казвам нищо, оставам си господин Фошльован, настанявам се край вас, ставам член от семейството ви, имам своя стая, идвам сутрин да закусвам по пантофи, отиваме вечер тримата на театър, придружавам госпожа Понмерси в разходките й в Тюйлери и площад Роял, живеем заедно, вие ме смятате подобен на себе си. И един прекрасен ден, както си стоим заедно и си бъбрим и се смеем, чувате вик: „Жан Валжан!“ и зловещата ръка на полицията се подава от сянката и сваля внезапно моята маска.

Той млъкна повторно. Мариус стана, изтръпнал от ужас. Жан Валжан поде:

— Какво ще отговорите на това?

Мълчанието на Мариус бе многозначителен отговор. Жан Валжан продължи:

— Виждате, че имах право да наруша мълчанието си. Чуйте ме, бъдете си щастлив, чувствувайте се на седмото небе, бъдете ангел-хранител на друг ангел, къпете се в слънчева светлина и не искайте повече. Не се грижете за това как един прокълнат клетник разпаря гърдите си, за да изпълни дълга си. Пред вас стои истински клетник, господине.

Мариус прекоси бавно салона, приближи се до Жан Валжан и му подаде ръка.

Но той беше принуден сам да улови ръката му, която висеше безволно. Жан Валжан не се възпротиви. Мариус изпита чувството, че стиска мраморна десница.

— Дядо ми има приятели — каза Мариус. — Ще ви издействувам помилване.

— Излишно ще бъде — отвърна Жан Валжан. — Мен ме смятат за мъртъв и това е напълно достатъчно. Мъртвите не подлежат на надзор. Имат право да гният спокойно в гроба. Смъртта е своего рода помилване.

Той освободи ръката си от пръстите на Мариус и добави с непоколебимо достойнство:

— Впрочем и аз имам приятел, до когото прибягвам — изпълнения дълг. И имам нужда само от едно помилване, което изхожда от моята съвест.

В същия миг вратата в другия край на приемната се открехна леко и оттам надзърна Козет. Виждаше се само нежното й личице, косите й бяха пленително разрошени, клепачите й — още подпухнали от сън. Като птиче, което подава глава извън гнездото, тя изгледа най-напред мъжа си, после Жан Валжан и им извика през смях, подобна на усмихната роза:

— Басирам се, че разговаряте за политика! Колко е глупаво! Вместо да стоите с мене!

Жан Валжан потрепера.

— Козет — измърмори смутено Мариус и се запъна. И двамата стояха като виновни.

Козет, сияеща от щастие, продължаваше да гледа ту единия, ту другия. Очите й излъчваха райски блясък.

— Хванах ви на местопрестъплението — каза тя. — Чух през вратата татко Фошльован да казва: „съвестта, изпълненият дълг…“ Това е политика и нищо друго. Не искам да слушам за политика. Не трябва да се говори за политика още на другия ден след сватбата. Не е право.

— Лъжеш се, Козет — каза Мариус. — Ние разговаряме по работа. Говорим как най-добре да употребим шестстотинте хиляди франка.

— Не само за това — прекъсна го Козет. — Ще дойда и аз. Искате ли ме?

И като бутна решително вратата, тя влезе в приемната. Беше облечена в широк бял пеньоар с дълги ръкави, спускащ се от шията до краката й на множество дипли. В златните небеса на старите готически картини могат да се видят такива дивни плащове, в които са загърнати ангели.

Тя се огледа от глава до пети в голямото огледало и възкликна в изблик на възторг:

— Имало някога цар и царица! Божичко, колко съм щастлива!

Като каза това, тя се поклони дълбоко пред Жан Валжан и пред Мариус.

— Ето, сядам до вас, в това кресло, и след половин час ще закуся, вие можете да си говорите колкото искате, аз ще мирувам. Знам, че мъжете трябва да разговарят.

Мариус я улови за ръка и й каза влюбено:

— Говорим по работа.

— Знаете ли — заяви Козет, — отворих прозореца си, в градината ми нахлуха орляк палячовци. Не маски, а птички. Карнавалът свърши, но врабците останаха.

— Повтарям ти, че говорим по работа, мила Козет, остави ни за малко сами. Говорим за пари. Ще ти бъде скучно.

— Каква хубава връзка си си сложил тази сутрин, Мариус! Много сте кокетен, господине. Не, няма да ми бъде скучно.

— Уверявам те, че ще ти доскучае.

— Няма, щом ще говорите вие двамата. Няма да разбирам думите ви, но ще слушам гласовете ви. Когато слушаш любими гласове, не е необходимо да разбираш думите, които те изговарят. Не искам нищо друго, освен да бъдем заедно. Оставам с вас и толкова!

— Любима Козет, това е невъзможно.

— Невъзможно!

— Да.

— Добре тогава — поде Козет. — А аз щях да ви кажа толкова много неща! Щях да ви кажа, че дядо още спи, че леля ви отиде на черква, че коминът в стаята на татко Фошльован пуши, че Николет извика коминочистача, че Тусен и Николет успяха вече да се скарат, защото Николет се подиграва със заекването на Тусен, но сега няма да ви кажа нищо. Невъзможно било, така ли? И аз сега ще кажа на свой ред невъзможно, та тогава ще видите, господине. И кой ще пострада? Моля ти се, мили Мариус, нека остана с вас!

— Заклевам ти се, че трябва да останем сами.

— Че аз да не съм чужд човек?

Жан Валжан не казваше нито дума. Козет се обърна към него:

— Първо, татко, искам да ме целунете. Как може да стоите така и да мълчите, вместо да вземете моята страна? Как ми се случи да имам такъв баща! Нали виждате колко нещастна съм в брака. Мъжът ми ме бие. Хайде, целунете ме веднага!

Жан Валжан се приближи.

Козет се обърна към Мариус:

— А на вас ще ви се изплезя.

Тя поднесе челото си на Жан Валжан. Той пристъпи към нея.

Козет отстъпи назад.

— Колко сте блед, татко. Да не би ръката да ви боли?

— Тя оздравя вече — отвърна Жан Валжан.

— Да не сте спали зле?

— Не.

— Тогава може би сте тъжен.

— И това не.

— Целунете ме. Щом сте добре, щом сте спали добре, щом сте доволен, няма да ви се карам.

И тя му подаде повторно челото си.

Жан Валжан докосна с устни озареното й от неземен блясък чело.

— Усмихнете се!

Жан Валжан се покори: Това бе усмивка на призрак.

— А сега защитете ме срещу мъжа ми.

— Козет!… — каза Мариус.

— Разсърдете се, татко! Кажете му, че трябва да остана. Можете да говорите и пред мене. Толкова ли глупава ме мислите? Какво ли пък толкова неразбираемо си казвате! Разни сделки, къде да вложите парите, голяма работа! Мъжете вземат тайнствен вид за дреболии. Искам да остана. Тази сутрин съм много хубава. Погледни ме, Мариус.

И гальовно сърдита, тя повдигна прелестно рамене и погледна Мариус. Сякаш светкавица проблесна между двама им. Какво ги интересуваше, че между тях има и трети човек.

— Обичам те! — каза Мариус.

— Обожавам те! — отвърна Козет.

И тласкани от неудържима сила, те паднаха в прегръдките си.

— А сега — заяви Козет, оправяйки една гънка на пеньоара си с победоносно изражение — оставам тук.

— Това само не — поде Мариус с умоляващ тон. — Трябва да довършим разговора си.

— Пак ли не?

Гласът на Мариус стана сериозен.

— Повярвай ми, Козет, невъзможно е.

— Аха! Почвате да говорите като мъж, така ли, господине? Много добре, отивам си. А вие, татко, никак не ме подкрепихте. Господин съпруже, господин татко, вие сте тирани. Отивам да се оплача на дядо. Ако си въобразявате, че ще се върна и ще ви правя мили очи, много се лъжете. Аз имам гордост. Ще има да ме чакате. Скучайте сега без мене. Отивам си, така ви се пада.

И тя излезе.

Само две секунди след това вратата се отвори отново, свежото й румено личице се показа пак между двете крила и тя им извика:

— Много съм ви сърдита!

Вратата се затвори и мрачното настроение се възцари отново.

Като че заблуден слънчев лъч, без сам да подозира, бе прорязал внезапно нощта.

Мариус провери дали вратата е затворена добре.

— Бедната Козет! — възкликна той. — Когато узнае…

При тези думи Жан Валжан се разтрепера цял. Той втренчи ужасения си поглед в Мариус.

— Козет! Вярно, вие естествено ще кажете на Козет. Това е справедливо. Как не се сетих за това! Силите на човека стигат за едно, а не му стигат за друго. Заклевам ви, господине, умолявам ви от все сърце, дайте ми най-святата си дума, че няма да й кажете нищо. Не стига ли, че го знаете вие? Аз ви признах всичко по свой личен почин, без никой да ме принуждава. В състояние съм да го кажа на цял свят, на всичко живо, все ми е едно. Но тя, тя няма представа за тия работи, ще се ужаси. Каторжник! Ще трябва да й се обяснява, да й се каже: „Това е човек, който е бил осъден на каторжна работа.“ Тя видя веднъж, като минаваха оковани затворници. О, боже!

И Жан Валжан се строполи върху едно кресло и скри лице в дланите си. Раменете му се тресяха и макар че не се чуваха ридания, явно беше, че плаче. Беззвучни, страшни ридания.

Риданията понякога задушават. Жан Валжан се задави конвулсивно и се изпъна назад върху облегалото на креслото, като че ли за да си поеме дъх, отпущайки безпомощно ръце. После обърна към Мариус заляното си в сълзи лице и прошепна така тихо, сякаш гласът му идеше от бездънни дълбини:

— О, как бих желал да умра!

— Бъдете спокоен — каза Мариус, — ще запазя тайната ви само за себе си.

Той не беше толкова разстроен, колкото би трябвало да бъде. Принуден в продължение само на един час да свикне с неочакваната истина, той постепенно започна да вижда господин Фошльован като каторжник, а осъзнавайки тази жестока действителност, си даде сметка, без особено сътресение, колко дълбока пропаст го дели от този човек. Той добави:

— Не мога да не заговоря за повереното ви имущество, което вие така достойно и добросъвестно предадохте. Това е проява на честност. Справедливо е да получите известно възнаграждение. Определете сам сумата, ще ви бъде веднага броена. Не се колебайте да кажете каквато искате сума.

— Благодаря ви, господине — отвърна Жан Валжан кротко.

Той се замисли за миг, гладейки с показалец нокътя на палеца си, после каза:

— Струва ми се, че няма какво друго да си кажем. Остава ми само едно нещо…

— Какво?

Жан Валжан бе обзет като че ли от силно колебание. Той се запъна и прошепна задавено и беззвучно:

— Сега, след като знаете всичко, смятате ли, господине, като мъж на Козет, че аз не трябва повече да я виждам?

— Струва ми се, че така би било най-добре — отвърна хладно Мариус.

— Няма да я видя вече! — промълви Жан Валжан.

И се запъти към вратата.

Той сложи ръка на дръжката, натисна я, вратата се открехна. Жан Валжан я отвори малко по-широко, за да може да мине, постоя за миг неподвижно, после затвори вратата и се обърна към Мариус.

Беше вече не само блед, но пръстеносив. Очите му бяха сухи, но в тях гореше трагичен пламък. Гласът му прозвуча необикновено спокойно.

— Вижте, господине, ако нямате нищо против, ще идвам да я виждам. Уверявам ви, че горещо желая това. Ако не държах да виждам Козет, не бих ви признал кой съм, а щях да замина. Понеже желаех да остана там, където живее Козет, и да продължавам да я виждам, аз държах да ви кажа честно всичко. Следите мисълта ми, нали? Та това е съвсем обяснимо. Девет години вече я имам край себе си, нали разбирате? Най-напред живяхме в плевника на булеварда, после близо до Люксембургската градина. Там я видяхте за първи път. Спомняте ли си синята й плюшена шапка? После се преместихме в Квартала на инвалидите, където имахме градина, заградена с решетка. Улица Плюме. Аз живеех в задния двор, откъдето я слушах, като свиреше на пиано. Виждате живота ми. Ние никога не сме се разделяли. От девет години и няколко месеца. Бях като неин баща и тя бе мое дете. Не зная дали ме разбирате, господин Понмерси, но да си отида сега, да не я видя вече, да не й кажа нито дума, да нямам нищо общо с нея, е много трудно. Ако не ви се зловиди, ще идвам от време на време да виждам Козет. Няма да идвам често. Няма да оставам дълго. Ще кажете да ме приемат в малката долна стая. В партера. Ще влизам през задния вход, за слугите, но това може би ще породи недоумение. По-добре ще бъде, мисля, да влизам през главния вход. Повярвайте ми, господине. Много искам да продължавам да виждам от време на време Козет. Толкова рядко, колкото вие благоволите. Поставете се на мое място, та аз имам само това. И после трябва да внимаваме. Ако изобщо престана да идвам, това би могло да се изтълкува зле, ще се стори странно. Ето какво бих могъл да правя например: да идвам вечер, на смрачаване.

— Ще идвате всяка вечер — каза Мариус — и Козет ще ви чака.

— Вие сте добросърдечен, господине — каза Жан Валжан.

Мариус се поклони на Жан Валжан, щастието съпроводи отчаянието до вратата и двамата мъже се разделиха.

II
Въпросителни в разкритата тайна

Мариус беше дълбоко разстроен.

Едва сега си обясняваше отчуждението, което винаги беше изпитвал към човека, с когото живееше Козет. Тази личност криеше нещо загадъчно, което той инстинктивно чувствуваше. Загадката се беше оказала най-срамното петно: каторга. Господин Фошльован беше не друг, а каторжникът Жан Валжан.

Да откриеш внезапно такава тайна тъкмо когато си най-щастлив, е все едно да забележиш скорпион в гнездо на гургулички.

Нима щастието на Козет и Мариус щеше да бъде обречено занапред на това съседство? Свършен факт ли бе това? Нима, сключвайки брака си, те неизбежно трябваше да приемат този човек? Не можеше ли да се направи вече нищо?

Нима Мариус, оженвайки се за Козет, се беше оженил едновременно и за каторжника?

Може да си увенчан от колкото щеш радост и светлина, можеш да вкусваш най-блажения час от съществуването си — споделената любов, — подобно сътресение би извикало трепет дори у изпадналия в екстаз ангел, дори у полубога в разцвета на славата му.

Както се случва обикновено при такива внезапни превращения, станали пред собствените ви очи, Мариус се питаше дали не трябва да упрекне в нещо самия себе си. Не беше ли проявил неблагоразумие, липса на прозрение? Не се ли беше поддал неволно на лекомислие? Малко може би. Не беше ли се впуснал в това любовно увлечение, което завърши с брака му с Козет, без да прояви необходимата предпазливост, без да се осведоми за близките й? Той осъзнаваше — животът ни поучава ежедневно и ни принуждава едно след друго да си даваме сметка за постъпките си, — че по природа е премного склонен към мечтание и нереалност, душата му, подобно душите на други младежи, беше сякаш обвита в облак, който при буйно избликнала любовна страст или скръб се разраства, променя вътрешната температура, изпълва целия човек и помрачава напълно съзнанието му. Неведнъж сме се спирали на тази характерна черта на Мариус. Той си спомняше, че упоен от любов, цели шест или седем божествени седмици на улица Плюме изобщо не беше споменал пред Козет за загадъчната драма в бърлогата Горбо, нито за странното държане на жертвата, която бе мълчала безропотно по време на борбата и се беше измъкнала след завършването й! Как тъй не бе я заговорил за това? Още повече, че произшествието беше станало толкова скоро и го беше развълнувало толкова силно! Как така той дори не беше произнесъл пред нея името на Тенардие, особено в деня, когато беше срещнал Епонин? Той просто не можеше да си обясни сега тогавашното си мълчание. Но си даваше сметка за него. Спомняше си лекомислието си, опиянението си от Козет, любовното си увлечение, което го бе погълнало изцяло, взаимното им възнесение към идеала. Той си спомняше дори неясния си и глух стремеж да потисне и да заличи от паметта си онова страшно изживяване, от което се бе постарал да се измъкне, без да се замеси, от което бягаше, защото не можеше нито да разказва, нито да свидетелствува за случилото се, без да обвини някого. Нищожното количество разум, оцеляло в бурната пленителна страст, която бе овладяла душата му, го подтикваше към мълчание. Впрочем няколкото блажени седмици бяха минали светкавично бързо. Нямаха време за нищо друго освен за любов. А освен това, дори ако бе премислил всичко, дори ако го бе осъдил и разгледал от всички страни, дори ако бе разказал на Козет за клопката, устроена в плевника Горбо, дори ако бе споменал пред нея за Тенардие, каквито и да бяха последиците дори ако бе открил, че Жан Валжан е каторжник, нима това щеше да измени нещо в него, Мариус, или в нея, Козет? Нима той щеше да се отдръпне от нея? Или да престане да я обожава? Или нямаше да се ожени за нея? Не. Щеше ли макар и малко това откритие да се отрази на поведението му? Не. В такъв случай нямаше за какво да съжалява, нито в какво да се упреква. Всичко бе наред. Има бог за опиянените, които се зоват влюбени. Заслепен, Мариус бе следвал пътя, който би избрал дори ако беше по-предвидлив. Любовта бе превързала очите му, но за да го изведе къде? В рая.

Този рай обаче щеше да бъде занапред помрачен от съприкосновението с преизподнята.

Старата отчужденост на Мариус към този човек, към този господин Фошльован, превърнал се в Жан Валжан, сега беше примесена с отвращение.

Трябва да признаем, че в това отвращение се таеше и известно състрадание, а може би дори и възхищение.

Този крадец, този рецидивист, беше върнал поверената му сума. И каква сума при това! Шестстотин хиляди франка! Той единствен беше посветен в тази тайна. Можеше да запази всичко за себе си, а беше възстановил парите, без да задържи нищо.

Освен това беше разкрил сам общественото си положение. Нищо не го принуждаваше да стори това. Само благодарение на него самоличността му излизаше наяве. Това признание издаваше не толкова готовност да приеме унижението, колкото готовност да приеме опасността. За осъдения маската не е обикновена маска, а убежище. А той се беше отказал от това убежище. Чуждото име означава сигурност. Той беше отхвърлил чуждото име. Каторжникът имаше пълната възможност да се укрие завинаги в едно почтено семейство. Жан Валжан беше устоял на изкушението. Поради какви съображения? Морални задръжки. Докато обясняваше сам мотивите на постъпката си, в думите му се чувствуваше неоспоримата убедителност на истината. Изобщо, какъвто и да беше този Жан Валжан, не можеше да се отрече, че съвестта му се беше пробудила. Някакво тайнствено възрождение беше започнало у него. И както изглеждаше по всичко, този човек отдавна се покоряваше на гласа на своята съвест. Подобни пориви към доброто и справедливостта не са свойствени на обикновените хора. Пробуждането на съвестта свидетелствува за духовно величие.

Жан Валжан беше искрен. Тази видима, осезаема, неопровержима искреност се отгатваше по болката, която явно му причиняваше признанието; тя правеше излишно всяко по-нататъшно осведомяване и придаваше достоверност на думите на този човек. Отношението на Мариус към него се беше изменило необяснимо. Какво му вдъхваше господин Фошльован? Недоверие. Какво му вдъхваше Жан Валжан? Доверие.

Мариус се мъчеше да стигне до някакъв баланс, установявайки актива и пасива в тайнствената равносметка на постъпките на Жан Валжан, която съставяше мислено. Но в главата му бушуваше буря. Стараейки се да си състави ясна представа за този човек, опитвайки се да улови, така да се каже, Жан Валжан с мисълта си, Мариус постоянно го загубваше и отново го откриваше, забулен в съдбоносна мъгла.

Честно върнатата сума, искреното признание, всичко това беше хубаво. То беше като просветление сред облачното небе, което обаче само след миг пак помръкваше.

Колкото и смътни да бяха спомените му, Мариус изпитваше известно безпокойство.

Какво означаваше всъщност случката в бърлогата Жондрет? Защо при пристигането на полицията този човек, вместо да се оплаче, беше изчезнал? Сега Мариус съзираше отговора. Защото беше избягал каторжник.

Втори въпрос. Какво търсеше този човек на барикадата? Защото сега Мариус го виждаше съвсем ясно в паметта си. Възбуденото му състояние проявяваше спомените, както огънят проявява симпатичното мастило. Този човек действително беше на барикадата. Но не се сражаваше. Защо беше дошъл там? Един призрак се възправяше пред този въпрос и даваше отговора: Жавер. Мариус си спомняше сега съвършено ясно мрачната картина: Жан Валжан измъква вън от барикадата Жавер, а страшният изстрел като че ли още кънти зад ъгъла на малката уличка Мондетур. Очевидно между полицая и каторжника съществуваше вражда. Единият пречеше на другия. Жан Валжан беше дошъл на барикадата, за да си отмъсти. Той беше дошъл късно. Вероятно беше узнал, че Жавер е пленен. Корсиканското кръвно отмъщение става закон в ниските обществени слоеве, които го познават. То е толкова първично, че не смущава душите дори когато те са се обърнали наполовина към доброто. Престъпните сърца са такива, че когато са на път да се разкаят, са в състояние да имат известни задръжки пред нова кражба, но не биха се спрели пред отмъщението. Жан Валжан бе убил Жавер. Очевидно не можеше да има съмнение в това.

Последен въпрос. Без отговор обаче. Този въпрос терзаеше като нажежени клещи Мариус. Как тъй Жан Валжан бе живял толкова дълго с Козет? Каква беше тази мрачна игра на провидението, което беше поставило сиротното дете в съприкосновение именно с този човек? Нима и на небето съществуват вериги и е угодно Богу да оковава ангела редом с демона? Нима в тайнствената каторга на страданията е възможно да съжителствуват престъплението и невинността? Нима в шествието на обречените, носещо името човешка съдба, могат да бъдат наредени едно до друго две чела, едното непорочно, другото страшно, едното окъпано от лъчите на сияйна зора, другото белязано завинаги от пъклена светкавица? Кой бе предопределил този необясним съюз? По какъв начин, по какво чудо бяха могли да съжителствуват това неземно младо създание и този стар грешник? Кой бе могъл да свърже агънцето с вълка и нещо още по-необяснимо дори — да привърже вълка към агънцето? Защото вълкът безспорно милееше за агънцето, свирепият мъж обожаваше безпомощното дете, цели девет години изчадието бе служило за опора на ангелчето. Детството и юношеството на Козет, встъпването й в света, девственият й порив към живот и светлина бяха окрилени от предаността на това чудовище. Мариус стигаше дотук в разсъжденията си и въпросите изведнъж започнаха да се сипят като безчислени загадки, раззинваха се една след друга бездни и му се завиваше свят, когато се опитваше да обхване с мисълта си Жан Валжан. Какво представляваше всъщност този непонятен човек?

Древните библейски символи са вечни. В човешкото общество, такова, каквото е то сега, до деня, когато бъде преобразено от по-висше откровение, има и винаги ще има два вида хора: възвишени и престъпни. Едни, които, като Авел, изповядват доброто и други, които, като Каин, изповядват злото. Що за човек беше този нежен и сърдечен Каин? Какво представляваше този благоговейно предан на една девица злодей, който бе бдял над нея, бе я отгледал, бе я пазил ревниво, бе я възпитал в добродетели и сам порочен, бе я обкръжил с непорочност? Какво представляваше тази помийна яма, която до такава степен бе тачила невинното дете, че не го бе опръскала с нито едно петънце? Какво представляваше този Жан Валжан, който бе възпитал Козет? Какво представляваше този син на мрака, чиято единствена грижа бе да запази от всякакво помрачаване и заоблачаване изгрева на една звезда?

В това се състоеше тайната на Жан Валжан, а също така и Божията тайна.

Мариус отстъпваше пред тази двойна тайна. Едната поръчителствуваше за другата. Божията намеса беше също така осезаема, както и присъствието на Жан Валжан. Бог има различни оръдия. Той си служи с тях по собствен избор. Не е длъжен да отговаря пред хората. Кой може да знае пътищата Господни? Жан Валжан се беше трудил над възпитанието на Козет. Той беше изградил що-годе душата й. Това не можеше да се оспори. Имаше ли значение, че работникът беше ужасен? Творбата беше прекрасна. Бог е свободен да върши каквито си ще чудеса. Той беше създал пленителната Козет, използувайки Жан Валжан. Угодно му е било да си избере този странен сътрудник. Можем ли да му искаме сметка за това? Нима за първи път торището помага на пролетта да създаде розата?

Мариус си отговаряше сам и се мъчеше да се убеди, че отговорите му са правилни. Той не се беше осмелил да поиска разяснения от Жан Валжан по нито един от тия тормозещи го въпроси, като не признаваше сам пред себе си, че не смееше да стори това. Той обожаваше Козет, той притежаваше Козет, тя беше неземно чиста. Това му стигаше. От какви други разяснения се нуждаеше? Козет беше светлина. Нима светлината се нуждае от разяснения? Той имаше всичко. Какво повече можеше да желае? Не му ли стигаше това? Личните работи на Жан Валжан не го засягаха. Наведен над съдбоносния мрак, който обкръжаваше този човек, той се вкопчваше в тържественото изявление на клетника: „Аз не съм никакъв на Козет. Преди десет години не знаех дори, че съществува.“

Жан Валжан беше случаен минувач. Той сам беше подчертал това. И ето, сега беше отминал. Какъвто и да бе, неговата роля бе свършена. Занапред Мариус щеше да изпълнява задачата на провидение за Козет. Козет беше срещнала в лазурните висини същество, подобно ней, своя любим, своя съпруг, своя изпратен от небето другар. И литвайки във висините, окрилена и преобразена, тя оставяше зад себе си на земята празната и грозна суха какавида — Жан Валжан.

В какъвто и омагьосан кръг от мисли да се въртеше, Мариус неизбежно се връщаше с известен ужас на Жан Валжан. Свещен ужас може би, защото, както вече изтъкнахме, той чувствуваше в този човек quid divinum. Но каквото и да правеше и колкото и смекчаващи обстоятелства да изнамираше, той неизменно се връщаше на безспорния факт: Жан Валжан беше каторжник. С други думи, същество, което няма дори място в обществената йерархия, понеже стои под последното стъпало. По-долу от най-нископоставения човек. Та каторжникът, така да се каже, въобще не спада към живите същества. Законът го е лишил от всичко човешко, което може да му бъде отнето. Макар и демократ, Мариус все още се придържаше по наказателните въпроси до системата на безпощадните наказания и споделяше гледището на закона спрямо хората, осъдени от него. Духовното му развитие, не можем да не признаем, не беше завършено. Той не беше още в състояние да различи предписаното от човека от предписаното от Бога, не можеше да различи закона от правото. Не беше още размишлявал и не се беше произнесъл върху присвоеното от хората право да разполагат с невъзвратимото и непоправимото. Не се възмущаваше от думата vindicte[1]. Струваше му се напълно естествено известни нарушения на писания закон да бъдат последвани от доживотни наказания и приемаше социалното проклятие като способ, изнамерен от цивилизованото общество. Той стоеше все още на тези назадничави позиции, макар че неизбежно щеше по-късно да се придвижи напред, защото беше добросърдечен по природа и защото в него имаше заложби на развитие.

В светлината на този свой мироглед той виждаше Жан Валжан чудовищен и отвратителен. За него той беше прокълнат. Каторжник. Тази дума кънтеше в ушите му като тръбата на правосъдието и след дълъг размисъл над неговия случай той в края на краищата се извърна от него. Vade retro.[2]

Трябва да забележим и даже да подчертаем още едно нещо. Макар че разпита така настойчиво Жан Валжан, че той му каза: „Вие ме изповядвате.“ Мариус всъщност не му бе задал два-три решаващи въпроса. Не че не се беше сетил за тях, но се беше уплашил да ги зададе. Бърлогата Жондрет? Барикадата? Жавер? Кой знае докъде щяха да го отведат разкритията. Жан Валжан не беше човек, който би се спрял, и може би Мариус щеше да пожелае да прекъсне изповедта му, след като сам го подтикнеше да я направи. Не се ли е случвало на всички ни, когато ни измъчват страшни подозрения, да запушим уши, за да не чуем отговора на въпроса, който сме задали? Човек проявява подобно малодушие главно когато е влюбен. Не е благоразумно да се мъчим да проникнем в някои зловещи тайни, особено когато те застрашават това, което е неразривно свързано с нашия собствен живот. Имаше опасност от отчаяните обяснения на Жан Валжан да избликне ужасна светлина, която би могла да залее и Козет. Нямаше ли челото на този ангел да остане навеки дамгосано от пъклен огън? И най-малката искра от светкавицата е мълниеносна. Съдбата налага известна солидарност и по силата на тайнствения закон на отражението невинността също носи печата на греха. И най-чистите създания могат да запазят завинаги отражението на някое грозно съседство. С право или не, Мариус се беше уплашил. Той и без това знаеше вече премного. Мъчеше се по-скоро да забрави, отколкото да узнае повече. Изпълнен със смут, той отнасяше в обятията си Козет, затваряйки очи за Жан Валжан.

Този човек беше нощ, одушевена, страшна нощ. Как да се осмели да изследва дълбините й? Страшно е да разпитваш мрака. Кой знае какво ще отговори той. Може би за цял живот ще помрачи зората.

В душевното състояние, в което бе изпаднал, Мариус изпитваше сърцераздирателна болка при мисълта, че този човек ще има занапред какъвто и да било допир с Козет. Сега той почти се упрекваше, че не бе задал въпросите, които го плашеха, но можеха да доведат нещата до безпощадно, окончателно решение. Обвиняваше се, че се бе показал прекалено добър, прекалено мек и, защо да не го кажем направо, прекалено слаб. Тази слабост го бе накарала да направи една неблагоразумна отстъпка. Той си беше позволил да се разнежи. И беше сбъркал. Трябваше чисто и просто да отдалечи Жан Валжан. Жан Валжан беше изкупителната жертва. Мариус трябваше да приеме тази жертва и да освободи дома си от него. Той се сърдеше главно на себе си, съжаляваше, че се беше поддал на бурни чувства, които го бяха заслепили, зашеметили и увлекли. Беше недоволен от себе си.

Какво да прави сега? Мисълта за посещенията на Жан Валжан му беше дълбоко противна. Какво място можеше да има този човек в дома му? Какво да стори сега? Завиваше му се свят, той не искаше да се задълбочава повече, не искаше да изследва душата си. Беше обещал, беше се увлякъл до такава степен, че беше обещал. Жан Валжан разполагаше с неговото обещание. И Мариус беше длъжен да удържи думата си независимо от това, че я бе дал или по-скоро именно защото я бе дал на каторжник. И все пак преди всичко той бе длъжен да помисли за Козет. Тъй или иначе, младежът беше дълбоко отвратен.

Тези заплетени мисли кръжаха в главата на Мариус, той се спираше ту на една, ту на друга, терзан от всичките. Беше много разтревожен. Не беше лесно да не прояви смущението си пред Козет, но любовта учи човека на толкова много неща — той успя да се прикрие.

Впрочем, без да разкрива истинската си цел, той поразпита Козет, доверчива и чистосърдечна като бяла гълъбица. Заговори й за детството и юношеските години и се убеди, че каторжникът беше проявил спрямо Козет възможно най-голяма доброта, бащинска нежност и достойнство. Всичко, което Мариус предугаждаше и предполагаше, се оказа истина. Зловещата коприва беше обичала и закриляла нежната лилия.

[1] Възмездие (лат.). — Б.пр. ↑

[2] Махни се (лат.). — Б.пр. ↑

Книга осма
Залез

I
Долната стая

На следващия ден привечер Жан Валжан потропа на пътната врата в жилището на Жилнорман. Баск му отвори. Той се оказа в двора в уреченото време, като че ли беше получил специално нареждане за това. Случва се да кажат понякога на слугата: „Внимавай кога точно ще дойде господин еди-кой си.“

Без да изчака Жан Валжан да пристъпи към него, Баск го заговори:

— Господин баронът ме натовари да ви попитам дали желаете да се качите горе, или ще останете долу.

— Ще остана долу — отвърна Жан Валжан.

Баск, напълно почтителен между другото, отвори вратата на долната стая и каза:

— Ще съобщя на госпожата.

Стаята, в която влезе Жан Валжан, беше сводеста и влажна. Тя служеше при нужда за килер; гледаше към улицата, беше застлана с червени тухли и се осветяваше зле от единствения прозорец с железни пръчки.

Метличката за прах, четката и тупалката рядко досаждаха на това помещение. Преследването на паяците не беше добре организирано. Красива черна паяжина, просната нашироко и осеяна с мъртви мухи, закриваше като ветрило едно от стъклата на прозореца. Малката ниска стая беше мебелирана с куп стари празни бутилки, струпани в единия ъгъл. Стените, боядисани в охра, бяха олющени на много места. В дъното се виждаше дървена камина с тесен отвор, боядисана в черно. В нея гореше огън, който показваше, че домакинът беше разчитал на отговора на Жан Валжан: „Ще остана долу.“

От двете страни на камината бяха поставени две кресла. Между тях, вместо килим, бе постлано съвсем излиняло малко килимче за пред легло, чиято вълна почти не личеше вече.

Стаята се осветяваше от огъня в камината и здрачната светлина, струяща от прозореца.

Жан Валжан се чувствуваше отпаднал. От няколко дни той нито спеше, нито ядеше. Отпусна се в едно от креслата.

Баск влезе повторно, сложи една запалена свещ на камината и се оттегли. Навел глава, опрял брада на гърдите си, Жан Валжан не забеляза нито прислужника, нито свещта.

Изведнъж той се изправи сепнат. Козет беше застанала зад него.

Той не я беше видял да влиза, но почувствува присъствието й.

Обърна се и се загледа в нея. Тя беше дивно хубава. Но дълбокият му поглед беше насочен не към хубостта, а към душата й.

— И таз добра! — възкликна Козет. — Що за хрумване, татко? Зная, че сте чудак, но никога не бих могла да очаквам такова нещо! Мариус ми каза, че вие сте пожелали да ви приемам тук.

— Точно така, аз.

— Очаквах този отговор. Внимавайте. Предупреждавам ви, че ще ви направя сцена. Да започнем от началото. Целунете ме, татко.

И тя му подаде бузата си.

Жан Валжан остана неподвижен.

— Вие дори не помръдвате. Виждам. Поза на виновен. Но няма нищо, прощавам ви. Нали Христос е казал: „Подайте си и другата страна.“ Ето ви я.

И тя му подаде другата си буза.

Жан Валжан пак остана неподвижен. Като че ли нозете му бяха приковани о пода.

— Започва да става сериозно — каза Козет. — Какво съм ви сторила? Сърдита съм ви. Трябва да изпросите прошката ми. Ще останете на вечеря с нас.

— Вечерях вече.

— Не е вярно. Ще накарам Господин Жилнорман да ви се скара. Дядовците са за това, да мъмрят татковците. Хайде. Качвайте се с мене в салона. Незабавно.

— Невъзможно.

При тези думи Козет се смути. Тя остави заповедническия тон и започна да задава въпроси.

— Но защо? И как сте могли да изберете за срещата ни най-грозната стая? Та тук е отвратително.

— Нали знаеш…

Жан Валжан млъкна и се поправи:

— Нали знаете, госпожо, аз си имам мании.

Козет плесна с ръчички.

— Госпожо… нали знаете!… Ето ти ново двайсет! Това пък какво означава!

Жан Валжан я погледна с покъртителната си усмивка, до която прибягваше понякога.

— Нали искахте да бъдете госпожа. Ето ви сега госпожа.

— Но не и за вас, татко.

— Не ми казвайте вече татко.

— Какво?

— Казвайте ми господин Жан, ако обичате.

— Вие вече не сте мой татко? Аз вече не съм Козет? Господин Жан! Това пък какво означава? Какви са тия главоломни изменения? Какво се е случило? Я ме погледнете в лицето! Нима не искате да живеете с нас. Не искате стаята, която ви наредих! Но какво съм ви сторила? Какво съм ви сторила? Сигурно се е случило нещо?

— Нищо.

— Ами тогава?

— Всичко си е постарому.

— А защо сменяте името си?

— Нали и вие променихте вашето име?

Жан Валжан пак се усмихна жално и добави:

— Понеже вие сте госпожа Понмерси, защо аз да не бъда господин Жан?

— Нищо не проумявам. Всичко това е безсмислено. Ще поискам от мъжа ми да разреши да ви казвам господин Жан. Надявам се, че той няма да позволи. Много ме наскърбявате. Човек може да си има разни мании, но няма защо да наскърбява своята малка Козет. Никак не е хубаво. Нямате право да бъдете лош, вие сте толкова добър.

Той не каза нищо.

Козет улови живо двете му ръце и преди Жан Валжан да успее да се възпротиви, ги вдигна към лицето си и притисна гушката си до тях в знак на дълбока нежност.

— Хайде — подкани го тя, — бъдете добричък! — После поде: — А ето какво значи според мене да бъдете добричък: да дойдете да живеете тук, да си подновим пак приятните разходки, ами че и тук има птички, както на улица Плюме! Да живеете с нас, да напуснете тази дупка на улица Ом-Арме, да не ни поставяте загадки, да бъдете като всички други хора, да вечеряте с нас, да обядвате с нас, да си бъдете мой татко.

Той освободи ръцете си.

— Нямате вече нужда от баща, имате си мъж.

Козет избухна:

— Нямала съм нужда от баща ли? Като чуваш такива безсмислици, наистина се чудиш какво да отговориш!

— Ако Тусен беше тук — каза Жан Валжан, дирейки отчаяно опора в мнението на трети лица и улавяйки се като удавник за всяко клонче, — тя първа щеше да потвърди, че аз винаги съм бил особняк. В това няма нищо ново. Открай време съм обичал да си стоя в някое тъмно кътче.

— Но тук е студено. Едва се вижда. Отвратително е да искате да бъдете господин Жан. Не искам да ми говорите на „вие“.

— Като идвах насам преди малко — отговори Жан Валжан, — видях на улица Сен-Луи една тоалетка. У един мебелист. Ако бях хубава жена, щях да си купя тази тоалетка. Чудесна е. Съвсем модерна. От розово дърво, както казвате вие, струва ми се. С инкрустации. И доста голямо огледало. Има и чекмеджета. Много изящно нещо.

— Ах, какъв мечок! — викна Козет.

Тя го погледна много гальовно, стисна зъби, открехна устни и духна срещу Жан Валжан. Същинска грация, имитираща котка.

— Ще побеснея! — каза тя. — От вчера всички вие ме довеждате до полуда. Страшно съм ви сърдита и не проумявам нищо. Вие не се застъпвате за мене пред Мариус. Мариус не се застъпва за мене пред вас. Чувствувам се съвсем сама. Нареждам така приветливо стаята ви. Ако можах да сложа и дядо Господ вътре, щях да ви го сложа. Оставам си с празната стая. Наемателят ме изиграва. Поръчвам на Николет чудесна вечеря. Не искат вечерята ви, госпожо! А татко ми Фошльован си наумил да го наричам господин Жан и да го приемам в това отвратително мазе, което мирише на мухъл и където всички стени са брадясали. Където вместо кристали има празни бутилки и вместо завеси — паяжини! Вие сте особняк, нямам нищо против, това е може би във вашия нрав, но все пак човек дава малко отдих на другите, поне когато се женят! Не биваше да започнете с вашите чудатости още на следващия ден! Нима действително ще бъдете доволен на отвратителната улица Ом-Арме? Аз пък се чувствувах много нещастна там! Какво ви е яд на мене? Защо ме наскърбявате? Тю, да му се не види!

После тя внезапно доби сериозно изражение и като погледна втренчено Жан Валжан, добави:

— Нима ми се сърдите, че съм щастлива?

Простодушието, понякога без само да съзнава, прониква дълбоко в истината. Този въпрос, така наивен за Козет, беше изпълнен със смисъл за Жан Валжан. Козет искаше да го закачи невинно, но тя разкъса сърцето му.

Той побледня. Не можа да намери веднага отговор и прошепна след малко с неподдаващ се на описание тон, говорейки си като че ли сам на себе си:

— Нейното щастие беше целта на живота ми. Сега Бог може да ме отпрати с мир. Козет, ти си щастлива. Моето време изтече.

— Ах, най-сетне ми проговорихте на „ти“! — извика Козет.

И тя се хвърли на шията му.

Жан Валжан, зашеметен от вълнение, я притискаше буйно до гърдите си. Струваше му се, че отново си я възвръща.

— Благодаря, татко! — промълви Козет.

Този непринуден изблик беше нетърпимо мъчителен за Жан Валжан. Той се освободи нежно от прегръдките на Козет и посегна към шапката си.

— Какво има? — попита тя.

— Отивам си; госпожо, очакват ви.

И застанал на прага на вратата, той добави:

— Казах ви неволно „ти“. Кажете на мъжа си, че няма вече да го повторя. Извинете ме.

Жан Валжан излезе, като остави Козет смаяна от това загадъчно сбогуване.

II
Още няколко стъпки назад

На другия ден по същото време Жан Валжан отново дойде.

Козет не му зададе вече никакви въпроси, не се изненада от нищо, не протестира, че й е студено, не спомена за приемната. Тя избягна да употреби както думата „татко“, така и обръщението „господин Жан“. Не се възпротиви, когато той й заговори на „вие“, нито като й казваше „госпожо“. Само че не беше толкова радостна. Щеше дори да бъде печална, ако изобщо й беше възможно да бъде тъжна сега.

Може би бе водила с Мариус един от тия разговори, по време на които любимият мъж казва, каквото му хрумне, без нищо да обясни, но въпреки това успокоява любимата жена. Любопитството на влюбените се простира само до любовта им.

Ниската стая беше малко нещо подредена. Баск беше махнал бутилките, а Николет — паяжините.

През всичките следващи дни Жан Валжан се появяваше неизменно в един и същ час. Той идваше всеки ден, нямайки сила да не изтълкува буквално думите на Мариус. Мариус нареждаше така работите си, че да отсъствува по времето, когато Жан Валжан идваше. Семейството свикна с новите порядки, заведени от господин Фошльован. Тусен спомогна не малко за това.

— Господинът винаги си е бил такъв — обясни тя.

Дядото отсъди:

— Оригинал.

И с това всичко беше приключено. Впрочем на деветдесет години мъчно се завързват нови връзки. Всичко е бреме и новодошлият притеснява. Няма вече място, всички навици са утвърдени. Дядо Жилнорман нямаше нищо против да бъде освободен от този господин Фошльован или Траншльован. Той добави:

— Какви ли не особняци има. И какви ли не щуротии правят. Без никаква причина. Маркиз Канапл беше още по-завеян. Купи цял дворец, а се настани на тавана. Всеки със своите чудатости.

Никой не отгатна мрачната причина на това „хрумване“. Пък и кой би могъл да прозре подобна истина? В Индия има блата, чиято вода изглежда особена, необикновена; тя се дипли, без да духа вятър, къдри се неоснователно на места, където би трябвало да бъде спокойна. Забелязва се безпричинно вълнение върху повърхността, а не се вижда хидрата, която се влачи по дъното.

Мнозина таят така чудовищна тайна, язва, която подхранват, змия, която ги гризе, отчаяние, което населява нощите им. Подобен човек прилича на другите, той ходи, отива, връща се. Никой не знае, че го разяжда страшна хилядозъба мъка, която се шири на воля в душата на нещастника и го умъртвява. Никой не знае, че този човек е въртоп. Дълбок, застоял въртоп. От време на време по повърхността се появяват мехурчета, без някой да разбере причината. Появява се тайнствена гънка, изчезва, пак се появява. Изплува мехурче, пуква се. Дребна работа, а всъщност ужасна — диханието на невидимия звяр.

Някои странни привички, например да идваш в часа, когато другите излизат, да се заличаваш, докато другите се стремят да се изтъкнат, да не сваляш никога от себе си наметката със защитен цвят, да търсиш усамотената алея, да предпочиташ безлюдната улица, да не се намесваш в разговорите, да избягваш тълпите и празненствата, да изглеждаш заможен, а да живееш бедно, да носиш, колкото и богат да си, ключа в джоба си и да държиш свещта си у портиера, да влизаш през задната вратичка, да се качваш по черното стълбище, всички тези незначителни странности, мехурчета, бегли дипли по повърхността, леки нагърчвания често идват от страшни дълбини.

Така изминаха няколко седмици. Новият живот постепенно завладя Козет. Връзки, създадени с женитбата, визити, грижа за жилището, развлечения, все важни работи. Развлеченията на Козет не бяха скъпи. Те се свеждаха винаги до едно — да бъде с Мариус. Да излиза с него или да остава в къщи с него, това беше основното занимание в живота й. Двамата изпитваха ненаситна, вечно нова радост да излизат заедно, уловени под ръка, посред бял ден, посред улицата, без да се крият, пред всички, сами двамата. Козет изпита леко разочарование. Тусен не можа да се спогоди с Николет. Невъзможно беше спояване между двете стари моми и Тусен си отиде. Дядото беше здрав, Мариус имаше сегиз-тогиз по някое дело, леля Жилнорман водеше тихо безличното си съществуване край младото семейство, а Жан Валжан идваше всеки ден.

След като изчезна задушевното „ти“ и бяха въведени новите „вие“, „госпожо“, „господин Жан“, Жан Валжан като че ли стана друг човек за Козет. Усилията, които той полагаше сам да я откъсне от себе си, се увенчаха с успех. Козет ставаше все по-весела и все по-студена. Въпреки това тя продължаваше да го обича и той го чувствуваше. Един ден му каза внезапно:

— Бяхте мой баща, вече не сте, бяхте мой чичо, вече не сте, бяхте господин Фошльован, сега сте господин Жан. Кой сте всъщност вие? Не ми харесват тия мистерии. Ако не знаех колко сте добър, щях да започна да се страхувам от вас.

Той продължаваше да обитава апартамента на улица Ом-Арме, защото не се решаваше да се отдалечи от квартала, в който живееше Козет.

В първите дни оставаше край нея само няколко минути и веднага си отиваше.

Малко по малко свикна да удължава посещенията си. Като че ли се възползуваше от порасналия ден. Идваше по-рано и си отиваше по-късно.

Един ден Козет неволно му каза „татко“. Радост озари тъжното старческо лице на Жан Валжан. Но той я поправи:

— Казвайте ми „господин Жан“.

— Ах, вярно — съгласи се тя, заливайки се в смях. — Господин Жан!

— Точно така — каза той и се извърна, за да не би Козет да види как избърсва насълзените си очи.

III
Те си спомнят за градината на улица Плюме

Това вече не се повтори. След този последен лъч всичко угасна. Никаква задушевност, никаква целувка при срещите им, нито веднъж вече не прозвуча нежната думичка „татко“. По свое собствено настояване и със свое собствено съдействие Жан Валжан едно след друго се лиши от всичките си радости. И той изпита огорчението, след като загуби цялата Козет в един само ден, да я загубва сега постепенно, на части.

Очите му в края на краищата свикнаха със светлината на приземния етаж. Изобщо всекидневното появяване на Козет започна да го задоволява напълно. Целият му живот се съсредоточаваше в тези часове. Той сядаше до нея, гледаше я мълчаливо или пък й говореше за някогашните години, за детството й, за манастира, за малките й тогавашни приятелки.

Един следобед — беше през първите априлски дни, когато е вече топло, макар и свежо, и слънцето ликува от радост — градините около прозорците на Мариус и Козет трептяха, пробудени от зимния сън, шипковият храст бе напъпил, шибоите бяха окичили старите зидове, розовите кученца отваряха устицата си в цепнатините между камъните, в тревата се подаваха вече лютичета и парички, бели пеперуди пърхаха във въздуха, вятърът, вечен сватбар, свиреше в дърветата първите ноти на безсмъртната утринна симфония, наречена от старите поети пролетно възраждане. Мариус каза на Козет:

— Нали бяхме решили да посетим отново нашата градина на улица Плюме. Хайде да отидем. Не бива да бъдем неблагодарници.

И те литнаха като лястовички към пролетта. Градината на улица Плюме им напомняше зората. Те имаха вече известно минало, бяха изживели пролетта на своята любов. Понеже къщичката на улица Плюме беше взета под наем с дълъг срок, тя още принадлежеше на Козет. Двамата обиколиха и къщата, и градината. Намериха се отново там и се прехласнаха. Вечерта в обичайния час Жан Валжан дойде на улица Фий-дю-Калвер.

— Госпожата излезе с господина и още не се е върнала — каза Баск.

Той седна безмълвно и почака един час Козет не се прибра. Жан Валжан наведе глава и си отиде.

Козет беше така опиянена от разходката в „тяхната градина“, беше толкова радостна, че е „живяла цял ден с миналото“, че на следващия ден говореше само за това. Тя дори не се сети, че не беше виждала Жан Валжан.

— Как отидохте дотам? — я попита той.

— Пеш.

— А как се върнахте?

— С файтон.

От известно време Жан Валжан забелязваше, че младото семейство води скромен живот и това му тежеше. Мариус бе въвел строга пестеливост и Жан Валжан прозираше причината. Той се осмели да попита:

— Защо нямате собствена карета? Една хубава кола ще ви струва само петстотин франка месечно. Вие сте богати.

— Не зная — отвърна Козет.

— Ами Тусен… — поде Жан Валжан. — Тя си отиде, но защо не я заместихте?

— Николет ни стига.

— Но вие би трябвало да имате камериерка.

— Нали си имам Мариус!

— Би трябвало да си имате собствен дом, собствени слуги, карета, ложа в театъра. Нищо не е достатъчно хубаво за вас. Защо не използувате богатството си? Богатството допринася много за щастието.

Козет не отговори нищо.

Жан Валжан не скъсяваше посещенията си. Напротив. Когато сърцето се плъзга по надолнище, мъчно може да се спре.

Когато Жан Валжан искаше да продължи посещението си и да накара Козет да забрави часа, той почваше да хвали Мариус. Намираше го красив, благороден, смел, остроумен, красноречив, добър. Козет му пригласяше, Жан Валжан почваше отначало и двамата бяха просто неизтощими. Темата „Мариус“ беше неизчерпаема. Цели томове се криеха в тия шест букви. По този начин Жан Валжан успяваше да остане по-дълго с Козет. Толкова му бе приятно да я вижда, да забравя всичко край нея! Това облекчаваше раната му. Няколко пъти се случи Баск да подканя Козет:

— Господин Жилнорман ме изпрати да напомня на госпожа баронесата, че вечерята е сложена.

В подобни дни Жан Валжан се прибираше замислен у дома си.

Нима сравнението с какавидата, което бе хрумнало на Мариус, беше вярно? Нима Жан Валжан беше действително като какавидата, която упорствува и идва да вижда излюпилата се от нея пеперуда?

Веднъж Жан Валжан остана по-дълго от всеки друг път. На следващия ден забеляза, че в камината не гори огън.

„Гледай ти! — помисли си той. — Не са запалили огън! — И сам си даде следното обяснение: — Много просто. Нали вече сме април. Студовете преминаха.“

— Божичко! Какъв студ! — възкликна Козет още с влизането си.

— Нищо подобно! — каза Жан Валжан.

— Значи, вие сте казали на Баск да не пали? — попита тя.

— Разбира се. Скоро ще дойде май.

— Но ние палим чак до юни. А в това мазе трябва да се пали през цялата година.

— Стори ми се, че огънят е излишен.

— Вечно с вашите хрумвания! — каза Козет.

На следния ден бяха запалили огън, но двете кресла бяха поставени чак на другия край на стаята, до вратата.

„Какво ли означава това?“ — помисли си Жан Валжан.

Той взе креслата и ги намести на обичайното им място до камината.

Все пак запаленият огън го обнадежди. Той проточи разговора още повече, отколкото друг път. Когато ставаше, за да се сбогува, Козет му каза:

— Мъжът ми каза нещо много смешно вчера.

— Какво точно?

— Той ми каза: „Козет, ние имаме тридесет хиляди ливри рента. Двадесет и седем твои и три от дядо ми.“ Аз отвърнах: „Значи, всичко тридесет!“ Той поде: „Би ли имала смелостта да живееш само с трите хиляди?“ — „Разбира се, готова съм да живея дори без пари, стига само да имам тебе!“ — отвърнах аз. После го попитах: „Но защо ми казваш това?“ — „За да зная“ — отговори той.

Жан Валжан не можа да каже нищо. Козет очакваше вероятно някакво, обяснение от него. Той я изслуша с мрачно безмълвие. Върна се на улица Ом-Арме така дълбоко замислен, че сбърка вратата и вместо да се прибере у дома си, влезе в съседната къща. Чак след като се изкачи почти на втория етаж, разбра грешката си и слезе.

Главата му гъмжеше от предположения. Явно беше, че Мариус храни известни съмнения за произхода на тези шестстотин хиляди франка, че се опасява да не би източникът им да не е почтен, кой знае, може би дори бе открил, че тия пари идваха от него, Жан Валжан, и не искаше да използува това съмнително богатство, противно му бе да го счита свое и предпочиташе по-скоро да останат бедни, той и Козет, отколкото да забогатеят благодарение на това тъмно наследство.

Освен това Жан Валжан чувствуваше смътно, че не е желан гост.

На другия ден, влизайки в ниската стая, той цял изтръпна. Креслата бяха изчезнали. Нямаше дори стол.

— Ах, и таз добра! Няма кресла! Къде са?

— Няма ги — отвърна Жан Валжан.

— Това е вече прекалено! — извика Козет.

Жан Валжан се запъна:

— Аз казах на Баск да ги махне.

— И защо, ако мога да попитам?

— Ще остана само няколко минути днес.

— Дори и малко да останете, това не значи, че трябва да стоим прави.

— Струва ми се, че Баск имаше нужда от креслата за приемната.

— Защо?

— Навярно ще имате гости довечера.

— Не чакаме никого.

Жан Валжан не можа да измисли нищо друго.

Козет вдигна рамене.

— Да накарате да махнат креслата! Онзи ден пък заповядахте да не палят огън! Колко сте чуден!

— Сбогом! — прошепна Жан Валжан.

Той не каза: „Сбогом, Козет“, но нема̀ сили да каже и: „Сбогом, госпожо!“

Излезе смазан.

Този път беше разбрал.

На следващия ден не дойде. Козет си даде сметка за това едва вечерта.

— Чудна работа! Господин Жан не дойде днес!

Сърцето й леко се сви, но тя почти не се замисли, защото една целувка на Мариус тутакси я отвлече от мрачните мисли.

На другия ден Жан Валжан пак не дойде.

Козет не обърна внимание, прекара спокойно вечерта, спа както всеки друг път и се сети за него едва когато се събуди. Тя беше така щастлива! Изпрати бързо Николет у господин Жан, за да пита да не би да е болен и защо не е идвал предната вечер. Николет донесе отговора на господин Жан. Не бил болен. Имал работа. Щял да дойде скоро. Колкото може по-скоро. Впрочем налагало му се да замине за малко. Нали госпожата си спомняла, че от време на време той отсъствува от града. Да не се безпокои. Никак да не го мисли.

Когато влезе при господин Жан, Николет му повтори буквално думите на господарката си. Че тя я праща да узнае „защо господин Жан не е идвал предната вечер“.

— Аз не съм идвал вече два дни — забеляза кротко Жан Валжан.

Николет не долови намека му и не спомена нищо на Козет за това.

IV
Привличане и отблъскване

През последните месеци на пролетта и началото на лятото 1833 година редките минувачи в квартала Маре — бакали или безделни зяпачи по портите — забелязваха спретнато облечен в черно старец, който всеки ден, в един и същ час, привечер, излизаше от улица Ом-Арме, откъм улица Сент-Кроа-дьо-ла-Брьотонри, минаваше пред Блан-Манто, завиваше по Кюлтюр-Сент-Катрин, стигаше до улица Ешарп, завиваше наляво и тръгваше по улица Сен-Луи.

Там той пристъпваше бавно, издал напред глава, без да вижда нищо, без да чува нищо, втренчил неизменно поглед в една и съща точка, която сякаш беше за него пътеводна звезда — ъгъла на улица Фий-дю-Калвер. Той се приближаваше до този ъгъл, очите му се проясняваха, зениците му грейваха, озарени от вътрешна радост; мъжът изглеждаше очарован и разнежен, устните му се движеха безшумно, като че ли говореше на някого, когото не виждаше, той се усмихваше смътно и започваше да крачи все по-бавно. Когато останеха само няколко крачки до улицата, която го привличаше, той забавяше съвсем стъпките си, човек би могъл да помисли, че стои на едно място. Сякаш, жадувайки да стигне до желаната улица, той същевременно се страхуваше от момента, когато ще бъде съвсем близо. Треперливата му глава и втренченият му поглед напомняха магнитна стрелка, която търси колебливо полюса. Колкото и да забавяше доближаването си до този ъгъл, все пак най-сетне стигаше дотам. А веднъж дошъл до улица Фий-дю-Калвер, той се спираше, разтреперваше се цял, подаваше плахо глава иззад последната къща и поглеждаше към улицата. В този трагичен поглед блестеше обаянието пред непостижимото и отражението на загубения рай. После една едра сълза, която бавно се беше набирала в крайчеца на ресниците му, се плъзгаше по бузата му и се спираше понякога до устата му. Старецът усещаше горчилката й. Той постояваше няколко минути като вкаменен. После се връщаше обратно със същата походка и докато се отдалечаваше, погледът му угасваше.

Постепенно старецът престана да отива чак до ъгъла на улица Фий-дю-Калвер. Той се спираше посред пътя, на улица Сен-Луи. Ту малко по-далеч, ту малко по-близо. Един ден стигна до улица Кюлтюр-Сент-Катрин и се загледа отдалеч към улица Фий-дю-Калвер. После поклати безмълвно глава, сякаш си отказваше нещо, и се върна назад.

Скоро той не стигаше вече дори до улица Сен-Луи. Дотътряше се до улица Паве, поклащаше глава и се връщаше. След време започна да спира до улица Троа-Павийон. А малко по-късно — до Блан-Манто. Напомняше махало на ненавит часовник, чиито колебания непрекъснато скъсяват амплитудите си, докато най-сетне окончателно спрат.

Всеки ден той излизаше в един и същ час от дома си, тръгваше по същия път, но не отиваше до края, като може би, без сам да си дава сметка, постоянно го скъсяваше. Цялото му лице изразяваше една-единствена мисъл: „За какво ли?“ Зениците му бяха угаснали. Ни помен от блясък. И сълзата беше пресъхнала. Тя вече не се набираше в края на ресниците му. Замислените му очи бяха сухи. Старецът все още държеше главата си издадена напред, брадата му сегиз-тогиз се движеше. Диплите на отслабналата му шия будеха жалост. Понякога, при лошо време, носеше под мишницата си чадър, но не го отваряше. Съседките мълвяха: „Не е на себе си.“ А децата го сподиряха с присмех.

Книга девета
Непрогледен мрак, сияйна зора

I
Милост към нещастните, снизхождение към щастливите

Страшно е да си щастлив! Колко задоволен се чувствуваш! Как си въобразяваш, че нямаш нужда от нищо друго! Как забравяш, овладял измамната цел на живота, щастието, истинската цел — дълга!

И все пак трябва да отбележим, че би било несправедливо да съдим Мариус.

Както вече обяснихме, преди женитбата си Мариус не беше разпитвал господин Фошльован, а след това не се беше осмелил да зададе някои въпроси на Жан Валжан. Той съжаляваше за обещанието, което се беше изпуснал да му даде. Многократно си повтаряше, че е сбъркал, като е направил тази отстъпка на клетника. Затова се задоволи да отдалечи постепенно Жан Валжан от дома си и да го заличи, доколкото му бе възможно, от съзнанието на Козет. Непрекъснато се изпречваше, така да се каже, между Козет и Жан Валжан, убеден, че по този начин тя ще престане да забелязва стареца и да мисли за него. Той не само го заличи, но го и затъмни.

Мариус смяташе, че постъпва справедливо и съвсем както подобава. Той смяташе, че има сериозни основания, които изложихме вече, а освен това и други, които читателят ще узнае по-късно, за да отстрани без излишна суровост, но и без проява на мекушавост Жан Валжан. По една случайност, когато защищаваше някакво дело, срещна бивш служител на банката „Лафит“ и се добра, без каквото и да било усилие от негова страна, до странни подробности, без всъщност да ги провери, тачейки тайната, която беше обещал да запази и опасявайки се да не влоши с нещо несигурното положение на Жан Валжан. По това време той беше дори убеден, че първото негово задължение е да върне шестстотинте хиляди франка на неизвестния им притежател, без да вдига шум около това. Междувременно той се въздържаше да посяга на тия пари.

Колкото до Козет, тя не беше посветена в нито една от тия тайни, но и нея не би трябвало да осъждаме премного сурово.

Мариус упражняваше върху нея всемогъщ магнетизъм и тя неволно и едва ли не несъзнателно правеше това, което той желаеше. Младата жена чувствуваше волята на Мариус в отношенията й с „господин Жан“ и се подчиняваше. Мъжът й нямаше нужда да й казва каквото и да било. Тя се поддаваше на неясния, но осезателен натиск, който упражняваха над нея скритите му помисли, и им се покоряваше сляпо. Нейното послушание се изразяваше в това, че тя не си спомняше нищо, което Мариус забравяше. Това не й струваше никакво усилие. Без да съзнава и без да бъде виновна, душата й до такава степен се беше сляла с душата на мъжа й, че онова, което Мариус покриваше с мрак в мисълта си, избледняваше и в нейното съзнание.

Няма защо обаче да отиваме много далеч в това отношение. Забравата и заличаването на Жан Валжан бяха само привидни. Козет беше по-скоро безгрижна, отколкото неблагодарна. Всъщност тя продължаваше да обича човека, когото толкова дълго бе наричала свой баща. Но обичаше много повече мъжа си. Равновесието на сърцето й бе нарушено; то се бе наклонило само на една страна.

Сегиз-тогиз тя отваряше дума за Жан Валжан и се чудеше какво става с него. Но Мариус я успокояваше:

— Струва ми се, че е заминал. Нали каза, че ще отсъствува от Париж?

„Вярно — мислеше си Козет, — той и по-рано имаше навик да изчезва така, но никога тъй дълго.“

Тя изпрати два-три пъти Николет на улица Ом-Арме да попита дали господин Жан се е завърнал от пътуването си. Жан Валжан поръча да отговорят, че още го няма.

Козет се задоволи с това, понеже само едно същество на земята й беше нужно — Мариус.

Нека прибавим, че Мариус и Козет също отсъствуваха за известно време от града. Те отидоха във Вернон. Мариус заведе Козет на гроба на баща си.

Постепенно Мариус отстрани Жан Валжан от съзнанието на Козет, без тя да се възпротиви.

Впрочем това, което често се нарича неблагодарност на децата, не винаги заслужава толкова силно порицание. То е всъщност неблагодарност на природата. Природата, както вече споменахме по друг повод, „гледа пред себе си“. Тя разделя живите същества на „пристигащи и заминаващи“. Заминаващите са обърнати към мрака, а пристигащите — към светлината. Това поражда отчуждение, гибелно за старите и неволно от страна на младите. Това отчуждение, отначало незабележимо, нараства бавно, както постепенно се увеличава разстоянието между растящите нови вейки. Новите клонки, без да се откъсват от стъблото, се отдалечават от него. И то не по тяхна вина. Младостта се насочва към радост, забавления, ярка светлина, любов. А старостта крачи към края. Не се изгубват един друг от погледа си, но вече не са така крепко прегърнати. Младите са обзети от равнодушието на живота, старите — от равнодушието на гроба. Нека не обвиняваме тези клети деца.

II
Последни мъждукания на останалата без масло лампа

Един ден Жан Валжан слезе по стълбата, направи, няколко крачки по улицата и седна на крайпътния камък — същия, на който през нощта срещу 6 юни го бе заварил замислен Гаврош. Той постоя няколко минути и отново се качи горе. Това беше последното полюшване на махалото. На другия ден Жан Валжан въобще не излезе от дома си, а на по-другия — не стана от леглото си.

Портиерката, която приготвяше оскъдната му храна, малко зеле или картофи със сланина, погледна пръстената паничка и възкликна:

— Но вие не сте хапнали нищо вчера, добри ми господине!

— Не е вярно — възрази Жан Валжан.

— Паницата ви е пълна.

— Погледнете обаче канчето с вода. То е празно.

— Това показва, че сте пили, но не и че сте яли.

— Какво да правя, като ми се искаше само вода.

— Това значи, че сте били жаден, а когато човек пие, без да яде, това значи, че има треска.

— Ще ям утре.

— Или на куковден! Защо не днес? Може ли да се говори тъй: „Ще ям утре!“ Да си оставите всичкото ядене! А юфката ми беше толкова хубава!

Жан Валжан хвана старицата за ръка.

— Обещавам ви, че ще я изям — каза той ласкаво.

— Не съм доволна от вас — отвърна портиерката.

Жан Валжан почти не виждаше друго човешко създание освен тази добра старица. В Париж има улици, по които никой не минава, и къщи, в които никой не влиза. Той живееше на една от тия улици и в една от тия къщи.

Докато още можеше да излиза, той си беше купил за няколко су от един бакърджия малко медно разпятие, което бе закачил на гвоздей срещу леглото си. Кръстът винаги стопля сърцето, като го погледнеш.

Мина цяла седмица, без Жан Валжан да направи нито крачка из стаята. Той все лежеше. Портиерката каза на мъжа си:

— Старецът горе вече не става от леглото си, не се храни, няма да изкара дълго. Нещо го мъчи. Сигурно щерка му не е щастлива в брака.

Портиерът отвърна със съзнание за съпружеското си превъзходство:

— Ако е богат, да извика лекар, ако не е богат, да не вика. Не извика ли лекар, ще пукне.

— Ами ако извика?

— Пак същото — заяви мъжът.

Портиерката се зае да почиства със стар нож тревата, която беше поникнала между каменните плочи на нейния „тротоар“, мърморейки под носа си:

— Колко жалко! Такъв спретнат старец! Бял като пиленце.

Тя забеляза на другия край на улицата кварталния лекар и реши да го помоли да се качи горе.

— На втория етаж — му каза тя. — Влезте направо. Понеже старецът не става от леглото си, ключът си седи на вратата.

Лекарят прегледа Жан Валжан и поговори с него.

Когато слезе долу, портиерката го запита:

— Какво ще кажете, докторе?

— Вашият болник е сериозно болен.

— Какво му е?

— Всичко и нищо. Този човек, както по всичко изглежда, е загубил някое скъпо същество. Понякога се умира от тъга.

— Какво ви каза той?

— Каза ми, че бил добре.

— Ще дойдете ли пак, докторе?

— Да — отвърна лекарят, — само че по-добре е да дойде някой друг, а не аз.

III
Перото е тежко за човека, който някога повдигна каруцата на Фошльован

Една вечер Жан Валжан с мъка успя да се повдигне на лакът. Той улови китката си и не можа да напипа пулса си. Дишането му беше пресекливо, сегиз-тогиз спираше. Почувствува се по-слаб от когато и да било. Тогава, вероятно под напора на много тревожна мисъл, той направи върховно усилие, седна в леглото и се облече. Сложи старите си работнически дрехи. Понеже не излизаше, предпочиташе ги пред другите. Докато се обличаше, трябваше на няколко пъти да си почива. Толкова мъчно си напъха ръкавите, че челото му се покри с пот.

Откакто беше останал сам, беше преместил леглото си в антрето, за да влиза колкото се може по-малко в опустелия апартамент.

Отвори куфарчето и извади дрешките на Козет. Просна ги върху леглото си.

Свещниците на епископа стояха на мястото си върху камината. Той взе от едно чекмедже две свещи и ги закрепи в свещниците. После, макар че беше още съвсем светло, защото бе лято, той ги запали. В стаите на мъртъвците блещукат понякога свещници, запалени посред бял ден.

Всяка стъпка, която правеше, придвижвайки се от една вещ до друга, го изтощаваше и го принуждаваше да сяда. Това не беше обикновена умора при загуба на сили, които впоследствие се възстановяват, а последните му движения, угасващият живот, който изтичаше капка по капка при всяко изтощително усилие, като че последно.

Той се отпусна на един стол пред огледалото, това така съдбоносно за него и така спасително за Мариус огледало, в което бе прочел върху попивателната обърнатия отпечатък от писмото на Козет. Погледна се и не се позна. Беше на осемдесет години. Преди женитбата на Мариус едва биха му дали петдесет. Тази последна година го бе състарила с тридесет. Челото му бе набраздено не от бръчките на старостта, а от печата на смъртта. Тя бе оставила по него следите на неумолимите си нокти. Бузите му бяха увиснали. Кожата на лицето му имаше такъв цвят, като че ли вече беше посипана с пръст. Ъглите на устата му се бяха свлекли, както на маската, която древните извайваха върху гробниците. Той гледаше като че ли укоризнено в празното пространство — трагична личност, която се оплаква от някого.

Беше стигнал до това състояние — последна фаза на унинието, — когато скръбта не тече, а сякаш се съсирва. И душата като че ли се съсирва от отчаяние.

Нощта се спусна. Жан Валжан дотътри с мъка масата и старото кресло до камината, сложи върху масата перо, мастило и хартия.

След като направи това, загуби съзнание. Когато дойде на себе си, почувствува жажда. Не можа да повдигне каната с вода, затова я наклони с големи усилия и отпи глътка вода.

После се извърна към леглото и без да става от креслото, защото не можеше да се държи на краката си, се загледа в малката черна рокличка и в другите скъпи вещи.

Подобно съзерцание се проточва понякога с часове, които ви се струват минути. Изведнъж го побиха тръпки, той почувствува гробовен хлад. Облегна се на масата, осветена от свещниците на епископа, и взе перото.

Понеже отдавна не беше писал, връхчето на перото беше подвито, а мастилото — пресъхнало. Трябваше да стане, да сипе няколко капки вода в мастилото, като час по час сядаше, за да си поеме дъх, и започна да пише с опакото на перото. От време на време изтриваше челото си.

Ръката му трепереше. Той написа бавно следните няколко реда:

„Благославям те, Козет. Ще ти обясня. Мъжът ти беше прав, като ми даде да разбера, че трябва да си отида. Макар че той се лъжеше в догадките си, все пак беше прав. Той е прекрасен човек. Обичай го винаги след смъртта ми. Господин Понмерси, обичайте винаги любимото ми дете! Козет, тук ще намерят това писмо, ето какво искам да ти кажа. Ще узнаеш тези цифри, ако имам сили да си ги припомня, чуй ме добре, тези пари са твои. Ето цялата истина — белият ахат се внася от Норвегия, черният ахат се внася от Англия, а черното стъкло — от Германия. Ахатът е по-лек, по-ценен, по-скъп. И във Франция могат да се правят същите имитации, както в Германия. Трябва само малка наковалня, широка два квадратни дюйма, и спиртна лампа, за да се размекне восъкът. Восъкът някога се правеше от смола и сажди и струваше четири франка една ливра. Аз измислих да го правя от дървесна смола и терпентин. Така той струва само тридесет су и е по-доброкачествен. Обиците се правят от виолетово стъкло, което се залепва с този восък на малка черна желязна рамка. Стъклото трябва да бъде виолетово, когато бижуто е желязно, а черно, когато бижуто е златно. Испания ги търси много. Там ахатът е много на мода.“

Той прекъсна писането, перото се изплъзна от пръстите му, от измъчената му гръд се надигна отчаяно ридание, което го задави. Нещастникът скри глава в ръцете си и се замисли.

„О — възкликна той дълбоко в себе си (печални стонове, които Бог единствен чува), — свършено е. Никога вече няма да я видя. Една усмивка мина през живота ми. Ще вляза в нощта, без да я зърна поне за миг. О, за минутка само, едно-единствено мигновение, да чуя гласа й, да докосна роклята й, да погледна моя ангел и после да умра! Смъртта е нищо, страшното е, че ще умра, без да я видя! Тя би ми се усмихнала, би ми продумала нещо. Кому би увредило това? Но не, край, никога вече. Ето ме съвсем сам. Господи! Господи! Никога вече няма да я видя!“

В този миг на вратата му се почука.

IV
Бутилка чернило, която служи само за избелване

Същия ден или по-право казано същата вечер, тъкмо когато Мариус стана от масата и се оттегли в кабинета си, за да проучи едно дело, Баск му връчи едно писмо и му каза:

— Лицето, което написа писмото, чака в антрето.

Козет се разхождаше в градината, хванала дядото под ръка.

Писмото, подобно на човек, може да има отблъскващ вид. Груба хартия, просташки плик, някои послания са противни още от пръв поглед. Писмото, донесено от Баск, имаше точно такъв вид.

Мариус го взе. То миришеше на тютюн. Нищо не съживява така лесно спомените, както някоя миризма. Мариус разпозна този тютюн. Той погледна адреса: „До господин барон Понмерси. В дома му.“ Познатата миризма му помогна да познае и почерка. Изненадата понякога предизвиква проблясъци. Подобен проблясък озари паметта на Мариус.

Обонянието, този странен помощник на паметта, събуди цял забравен свят в него. Та това беше същата хартия, същият начин на сгъване, белезникавото мастило, същият почерк. И главно, същият тютюн. Бърлогата Жондрет оживя пред очите му.

Каква странна прищявка на съдбата. Тази от двете така дълго търсени следи, за която съвсем доскоро беше полагал толкова усилия и смяташе загубена завинаги, сама идваше при него.

Той жадно разпечата писмото и прочете следното:

„Господин барон,

Ако всевишният ме бе дарил с таланти, можех да бъда барон Тенар, член на Института (Академията на науките), но не съм. Нося само същото име и бих бил щастлив, ако това сходство в имената ви предразположи към мене. Благодеянието, което вие бихте ми сторили, ще бъде взаимно. Зная тайна, която засяга известен индивид. Този индивид е във връзка с вас. Държа тази тайна на ваше разположение, защото желая да имам честта да ви бъда полезен. Ще ви дам много просто средство, за да изгоните от почтеното си семейство това лице, което се е вмъкнало незаконно в него, понеже госпожа баронесата е от високо потекло. Светилището на добродетелта не може повече да съжителствува с престъплението, без да се изложи на падение.

Чакам в антрето разпорежданията ви, господин барон.

С почитание“

Писмото беше подписано „Тенар“.

Подписът не беше измислен. Само леко съкратен.

Впрочем раздутият стил и правописът окончателно издадоха автора. Източникът беше безспорно установен. Нямаше място за никакво съмнение.

Мариус се развълнува дълбоко. След първоначалната изненада го обзе буйна радост. Ако можеше сега да намери и другия човек, когото търсеше, спасителя си, от него нямаше да има по-щастлив човек.

Той отвори едно чекмедже на писалищната си маса, извади няколко банкноти, пъхна ги в джоба си, затвори чекмеджето и позвъни. Баск открехна вратата.

— Въведете лицето — нареди Мариус.

Баск доложи за него:

— Господин Тенар.

Влезе един мъж.

Нова изненада за Мариус. Влезлият мъж му бе съвършено непознат.

Този човек, между другото доста стар, имаше огромен нос, брадата му бе скрита във връзката, правите му коси бяха пригладени на челото до веждите като перука на английски кочияш от висшето общество. Той носеше зелени очила с двойна рамка от зелена тафта. Косите му бяха посивели. Облечен беше в черно от глава до пети; износени, но спретнати дрехи. Верижка с дрънкулки висеше от джобчето на жилетката му, вътре в която вероятно имаше часовник. Той държеше в ръка стара шапка. Вървеше приведен и се кланяше толкова ниско, че превитият му гръбнак изглеждаше съвсем изгърбен.

На пръв поглед биеше на очи, че сюртукът на тази особа, премного широк за него, макар и грижливо закопчан, като че не беше шит за него.

Тук се налага едно кратко отклонение.

По това време в стар мрачен дом на улица Ботрейѝ, близо до Арсенала, живееше изобретателен евреин, чиято професия бе да превръща негодниците в почтени люде. Не за прекалено дълъг срок, защото това би било неудобно за негодяите. Преобразяването се извършваше пред очите ви, за ден-два, срещу тридесет су на ден, посредством костюм, съответствуващ, доколкото е възможно, на общоприетата представа за благоприличие. Този наемодател на одежди се казваше Менителя. Парижките мошеници го бяха кръстили така и той беше известен само под това име. Гардеробната му беше доста пълна. Дрипите, с които труфеше клиентите си, можеха да се окачествят като задоволителни. Беше ги разпределил по професии и обществени категории. На всеки гвоздей в дюкянчето му висеше изтъркано и измачкано някое обществено съсловие. Тук дрехи на съдия, там расо на кюре, до него — банкерски сюртук, в ъгъла мундир на военен в оставка, по-нататък костюм на писател или държавник. Това същество беше гардеробиер на безконечната драма, чиито герои са парижките апаши. Бърлогата му представляваше кулисите, иззад които излизаше кражбата и се прибираше измамата. В неговата гардеробна довтасваше някой дрипав негодник, оставяше тридесет су и си избираше според ролята, която искаше да играе този ден, дрехата, която му подхождаше. Излизайки оттам, той вече изглеждаше като порядъчен човек. На следния ден връщаше добросъвестно дрипелите. Менителя оказваше пълно доверие на мошениците и досега никога не го бяха обирали. Тези дрехи имаха само едно неудобство — „не винаги ставаха“. Понеже не бяха скроени по мярката на клиентите, те бяха ту много прилепнали за едни, ту много широки за други и не бяха никому съвсем по мярка. Всеки крадец, който се отклоняваше от средния човешки ръст, било по-нисък, било по-висок, не се чувствуваше много добре в костюмите на Менителя. Не трябваше също да бъде нито много пълен, нито много слаб. Менителят беше предвидил дрехи само за среден ръст. Той беше взел мярка на първия явил се дрипльо, нито много дебел, нито много слаб, нито много висок, нито много нисък. Затова понякога дрехите мъчно се нагаждаха и клиентите на Менителя се справиха, както могат. Толкова по-зле за изключенията! Костюмът на държавник например, черен от главата до петите и следователно напълно порядъчен, би бил премного широк за Пит и съвсем тесен за Костелцикала. Този костюм на държавник беше обозначен по следния начин в каталога на Менителя. Преписваме дословно: „Сюртук от черно, сукно, черен вълнен панталон, копринена жилетка, ботуши и бельо“. В полето бе написано: „Бивш посланик“, следвано от забележка, която също преписваме дословно: „В отделна кутия съответно фризирана перука, зелени очила, дрънкулки за часовник и две малки тръбички от пера, дълги един дюйм и завити в памук.“ Всичко това спадаше към държавника, бивш посланик. Целият костюм беше крайно излинял, за да не кажем на края на дните си. Шевовете се белееха, нещо като бутониера зееше на единия лакът, освен това точно на гърдите липсваше едно копче от сюртука. Но това е дреболия. Понеже ръката на държавника е винаги пъхната в сюртука му, до сърцето, нейната задача бе да скрива липсващото копче.

Ако Мариус познаваше тайната търговска мрежа на Париж, той тутакси щеше да различи на гърба на посетителя, въведен от Баск, дрехата на държавник, заета от вехтошарското дюкянче на Менителя.

Разочарован, че вижда съвсем друг човек вместо очаквания, Мариус едва не изпита неприязън към новодошлия. Той го разгледа от глава до пети, докато особата му се покланяше прекомерно дълбоко, и го попита рязко:

— Какво обичате?

Човекът отвърна с любезна гримаса, за която би могла да даде представа само ласкавата усмивка на крокодил.

— Струва ми се просто невероятно да не съм имал досега честта да срещна господин барона в обществото. Може би сме се виждали преди няколко години у принцеса Баграсион и в салоните на негово благородие виконт Дамбре, френски пер.

В мошеническите среди се счита винаги за успешен ход да си дадеш вид, че познаваш някого, когото не познаваш.

Мариус се вслушваше внимателно в говора на човека, дебнеше произношението и мимиката му, но разочарованието му непрекъснато нарастваше: произношението на госта беше носово, съвсем различно от острия и студен глас, който очакваше да чуе. Младежът съвсем се обърка. Той каза:

— Не познавам нито госпожа Баграсион, нито господин Дамбре. Никога през живота си не съм стъпвал нито у единия, нито у другия.

Отговорът му прозвуча начумерено, но особата въпреки това продължи със същия любезен тон:

— Тогава сигурно съм ви срещал у Шатобриан! Познавам много добре Шатобриан. Той е страшно мил. Понякога ми казваше: „Драги Тенар… няма ли да пийнем по една чашка?“

Мариус смръщваше все по-строго чело.

— Никога не съм имал честта да бъда поканен у господин Шатобриан. Да говорим по-делово. Какво обичате?

Щом гласът на Мариус стана по-суров, особата се закланя още по-ниско.

— Господин барон, благоволете да ме изслушате. В Америка, недалеч от Панама, има селце, наречено Жойа. То се състои от една-единствена къща. Голяма квадратна триетажна къща, изградена от кирпичи. Всяка нейна страна е дълга петстотин стъпки, всеки етаж е построен по-навътре от другия дванадесет стъпки, така че три широки тераси обграждат къщата. В средата има вътрешен двор, където се съхраняват хранителните и бойни припаси. Вместо прозорци — бойници, вместо врата — стълби, подвижни стълби, водещи към първата тераса, оттам към втората, от втората към третата. Подвижни стълби, за да се слиза във вътрешния двор. Вместо врати на стаите — отвори на таваните. Вместо стълбище — подвижни стълби. Вечер капаците на отворите се затварят, стълбите се свалят, на бойниците щръкват дулата на шишанетата и карабините. Никаква възможност да се проникне вътре. Денем — къща, нощем — крепост. Осемстотин жители. Ето какво представлява това селище. Защо са всички тия предпазни мерки? Защото мястото е опасно. Пълно е с човекоядци. Защо тогава хората се заселват там? Защото това е дивен край. Пълен е със злато.

— Какво целите с цялата тази реч? — прекъсна го Мариус, чието разочарование се превърна в нетърпение.

— Следното, господин барон. Аз съм уморен бивш дипломат. Старата цивилизация ми е дошла до гуша. Искам да се позанимавам с диваци.

— И после?

— Господин барон, себелюбието управлява света, безимотните селяни, които работят на надница, се обръщат и гледат след отминаващия дилижанс, а стопаните, които работят на собствената си нива, не го и поглеждат дори. Кучето на бедняка лае подир богаташа, а богаташкото куче лае подир бедняка. Всеки за себе си. Интересът, това е целта на хората. Златото, това е магнитът.

— После? Изкажете се.

— Бих желал да се установя в Жойа. Ние сме трима души с жена ми и дъщеря ми. Дъщеря ми е доста хубава. Пътуването е дълго и скъпо. Ще ми трябват малко пари.

— Какво ми влиза в работата всичко това? — попита Мариус.

Непознатият изопна шия извън връзката си като лешояд и отвърна с двойно по-мила усмивка:

— Нима господин баронът не прочете писмото ми?

Предположението му беше, кажи-речи, вярно. Истината е, че съдържанието на посланието беше убягнало на Мариус. Той беше обърнал повече внимание на почерка, а не на писаното. Едва си го опомняше. Преди малко го осени нов проблясък. Той бе забелязал една подробност: непознатият беше споменал „жена ми и дъщеря ми“. Той впи в него изпитателния си поглед. Съдебен следовател дори едва ли би погледнал по-внимателно. Той почти дебнеше госта си. Отговори му съвсем лаконично:

— Говорете по-ясно.

Непознатият пъхна пръста в двете джобчета на жилетката си, вдигна глава, без обаче да изправи гръб, впил на свой ред в Мариус зеления поглед на очилата си.

— Така да бъде, господин барон, ще бъда ясен. Разполагам с тайна, която мога да ви продам.

— Тайна ли?

— Тайна.

— Която се отнася до мене?

— До известна степен.

— И каква е тази тайна?

Мариус продължаваше да се взира все по-внимателно в човека, докато го слушаше.

— Началото ще бъде безплатно. Сам ще видите дали ще ви заинтересува.

— Говорете.

— Господин барон, вие имате в дома си крадец и убиец!

Мариус изтръпна.

— В дома ми ли? Нищо подобно — отвърна той.

Непознатият изтри невъзмутимо шапка с лакътя си и продължи:

— Крадец и убиец. Отбележете, господин барон, че аз нямам пред вид стари, отдавнашни, забравени престъпления, заличени пред закона поради давност и пред Бога поради разкаяние. Говоря за неотдавнашни престъпления, съвсем пресни, които още не са известни на полицията в настоящия час. Този човек се е добрал до вашето доверие, кажи-речи, до вашето семейство, под фалшиво име. Аз ще ви кажа истинското му име. И при това ще ви то кажа даром.

— Слушам ви.

— Той се казва Жан Валжан.

— Известно ми е.

— Ще ви кажа, пак даром, кой е той.

— Кажете.

— Бивш каторжник.

— И това ми е известно.

— След като имах честта да ви го, съобщя.

— Не. Знаех го от по-рано.

Леденият тон на Мариус, два пъти повтореното: „Известно ми е“, неприязнените му лаконични отговори предизвикаха глух гняв у непознатия. Той метна скришом яростен поглед на Мариус, но тутакси смекчи изражението си. Колкото и мълниеносен да беше обаче този поглед, той не се изплъзна от Мариус. Ако някой ви стрелне с очи така страшно, мъчно бихте забравили. Злобните пламъчета изхождат само от мерзки души. Те пламват в зениците, тези отдушници на мисълта. Очилата не са в състояние да ги скрият. Опитайте се да поставите стъкло на преизподнята.

Непознатият поде усмихнат:

— Не мога да си позволя да ви опровергая, господин барон. Във всеки случай сам виждате, че съм добре осведомен. Другото обаче, което съм в състояние да ви съобщя, е известно само на мене. То се отнася до богатството на госпожа баронесата. Това е особено важна тайна. Тя вече е за продан. Предлагам я най-напред на вас. И при това евтино. Двадесет хиляди франка.

— Известна ми е и тази тайна, както ми бяха известни и другите — отвърна Мариус.

Особата почувствува нужда да намали малко цената.

— Господин барон, дайте десет хиляди франка и ще проговоря.

— Повтарям ви, че не сте в състояние да ми кажете нищо ново. Зная това, което желаете да ми доверите.

В очите на непознатия наново припламна огънче. Той възкликна:

— Все пак аз трябва да вечерям днес. Повтарям ви, тайната е изключително важна. Господин барон, ще ви я кажа, ето, почвам дори, дайте ми двадесет франка.

Мариус го погледна втренчено.

— Известна ми е изключително важната ви тайна. Освен това, както ми беше известно името на Жан Валжан, така ми е добре известно и вашето име.

— Моето име ли?

— Да.

— Това, разбира се, не е загадка, господин барон. Нали имах чест да ви го напиша и да ви го кажа устно Тенар.

— … дие.

— Какво?

— Тенардие.

— Какво, какво?

При опасност бодливото свинче се наежва, бръмбарът се преструва на мъртъв, старата гвардия се строява в каре, а този човек избухна в смях.

После той почисти с пръст една прашинка от ръкава на сюртука си.

Мариус поде:

— Вие сте също така работникът Жондрет, артистът Фабанту, поетът Жанфло, испанецът дон Алварес и леля Бализер.

— Леля коя?

— И сте имали хан в Монфермей.

— Хан ли? Никога!

— Аз пък ви повтарям, че сте Тенардие.

— Отричам.

— И че сте жалък просяк. На, дръжте!

И като извади една банкнота от джоба си, Мариус я запрати в лицето му.

— Благодаря! Извинете! Петстотин франка! Господин барон!

Извън себе си от изненада, мъжът се закланя повторно и заразглежда банкнотата.

— Петстотин франка — поде той смаян и заекна полугласно: — Кръгличка сума!

После внезапно заяви:

— Така да е. Да не се притеснявам поне тогава повече.

И с дяволска сръчност, отмятайки косите си назад, сваляйки очилата си, махайки носа си и двете перца, за които преди малко споменахме, и то не за пръв път в тази книга, той смъкна лицето си, както се снема шапка.

Очите му пламнаха, неравното му, на места хлътнало, на места изпъкнало чело, покрито с отвратителни бръчки в горната част, се разкри, носът му пак стана заострен като човка, пак се появи свирепият, хитър профил на хищник.

— Господин баронът знае всичко — заяви той с ясен глас, от който изчезна всяка следа от носова отсенка, — аз действително съм Тенардие.

И той изправи прегърбеното си тяло.

Тенардие, защото, разбира се, това беше той, бе невероятно изненадан. Щеше дори да се смути, ако изобщо беше способен да се смущава. Той беше дошъл с намерение да предизвика удивление, а сам трябваше да се удивлява. Това унизително положение обаче му бе донесло петстотин франка, така че той в края на краищата нямаше нищо против. Но независимо от това беше загубил почва под краката си.

Той виждаше за първи път този барон Понмерси, а въпреки дегизировката му барон Понмерси го позна и при това се оказа, че го познава твърде добре. Този барон Понмерси беше в течение не само на работите на Тенардие, но като че ли знаеше всичко и за Жан Валжан. Що за човек беше този младеж, голобрадо хлапе едва ли не, така ледено суров и същевременно така щедър, който знаеше имената на хората, и то не едно, а всичките им имена, който отваряше великодушно кесията си за тях, който изобличаваше мошениците като съдия и им плащаше като жертва?

Читателят си спомня, че макар и негов съсед, Тенардие никога не беше виждал Мариус, което често се случва в Париж. Той беше чул на времето дъщерите си да говорят за някакъв много беден младеж на име Мариус, който живеел в същата къща. Беше му писал, без да го познава, писмото, за което знаем вече. Но не можеше в никакъв случай да свърже онзи Мариус с барон Понмерси.

Колкото до името Понмерси, читателят не е забравил, че на бойното поле при Ватерло той беше чул само последните срички „мерси“, към които винаги бе изпитвал законното презрение, дължимо на голата благодарност.

Между другото чрез дъщеря си Азелма, която беше насочил по следите на младоженците на 16 февруари, и посредством личните си разследвания той беше успял да научи много неща и да се добере от скривалището си по много тайнствени нишки. Благодарение на ловкостта си беше открил или по-скоро благодарение на логичните си изводи се бе догадил кой можеше да бъде човекът, когото бе срещнал веднъж в Големия канал. Разпознал човека, той без особен труд се беше добрал до името му. Знаеше, че баронеса Понмерси е Козет. Но по отношение на нея възнамеряваше да бъде въздържан. Коя беше Козет? Той всъщност сам не знаеше съвсем точно. Подозираше, че е незаконородена. Историята на Фантин винаги му се бе струвала съмнителна, но какъв смисъл имаше да говори по този въпрос? За да накара да заплатят мълчанието му? Той можеше или си въобразяваше, че може да продаде по-ценна тайна. А освен това напълно вероятно беше, съдейки по всички признаци, че ако се изправеше без каквито и да било доказателства и кажеше на барон Понмерси: „Вашата жена е незаконородена“, най-много можеше да си навлече някой ритник в слабините.

Дълбоко в себе си Тенардие беше убеден, че разговорът му с Мариус още не е започнал. Той бе принуден да отстъпи, да видоизмени стратегията си, да изостави първите си позиции, да промени фронта. Но нищо съществено не беше още проиграно, а освен това имаше в джоба си петстотин франка. При това той можеше да съобщи нещо действително важно, затова се чувствуваше силен дори срещу този барон Понмерси, който беше толкова добре осведомен и въоръжен. За хора от породата на Тенардие всеки разговор е двубой. Какво щеше да бъде положението му в схватката, която го очакваше? Той не знаеше с кого говореше, но знаеше за какво говори. Бързо направи преглед на вътрешните си сили и след като заяви: „Аз съм Тенардие“, зачака.

Мариус стоеше замислен. Той най-сетне се беше добрал до Тенардие. Този човек, когото толкова бе желал да намери, стоеше пред него. Той щеше най-сетне да изпълни с чест заръката на полковника! Чувствуваше се унижен, че героичният му баща е бил задължен на този разбойник, че той все още не бе изплатил полицата, изтеглена от гроба на негово име. Струваше му се, че при сложното чувство, което изпитваше към Тенардие, би трябвало по-скоро да му отмъсти, че полковникът е бил спасен от мошеник като него. Но независимо от всичко, той беше доволен. Щеше най-сетне да освободи сянката на полковника от този недостоен кредитор. Струваше му се, че ще освободи от затвора за длъжници бащината си памет.

Покрай това задължение възникваше и второ — да изясни, ако е възможно, източника на богатството на Козет. Удобният случай като че беше налице. Тенардие знаеше може би нещо. Полезно щеше да бъде може би да се разрови душата му. Мариус започна с това.

Тенардие скри „кръгличката сума“ в джоба на жилетката си и загледа Мариус приветливо и едва ли не нежно.

Мариус прекъсна мълчанието:

— Аз казах името ви. Тенардие. А сега да ви съобщя ли и знаменитата тайна, която искате да ми откриете? И аз съм събрал някои сведения. Ще видите, че знам малко повечко от вас. Жан Валжан, както отбелязахте, наистина е убиец и крадец. Крадец, защото е обрал богатия индустриалец, когото разорил, господин Мадлен. Убиец, защото уби полицейския инспектор Жавер.

— Нищо не разбирам, господин барон — измънка Тенардие.

— Ще ви накарам да разберете. Слушайте. Към 1822 година в един околийски център на областта Па-дьо-Кале имало някакъв човек, който след известни разправии с полицията взел името Мадлен, поправил се и се реабилитирал. Този човек станал в истинския смисъл на думата праведник. С някаква индустрия, фабрика за черни стъкларии, мисля, той обогатил целия град. Колкото до личното си състояние, той го натрупал случайно, без това да бъде основната му цел. Бил баща-хранител за бедните. Основал болници, отворил училища, посещавал болните, давал зестра на девойките, поддържал вдовиците, осиновявал сираците. Бил един вид настойник на целия край. Отказал почетния кръст, назначили го за кмет. Един освободен каторжник знаел за някогашната присъда срещу този човек, издал го и съдействувал за арестуването му, възползувал се от това, за да дойде в Париж и да накара банкера Лафит да му брои — научих това от самия касиер на банката — чрез лъжлив подпис над половин милион франка, които принадлежали на господин Мадлен. Този каторжник, който е обрал господин Мадлен, е Жан Валжан. Колкото до другото му престъпление, вие също така не можете да ми кажете нищо ново. Жан Валжан уби полицая Жавер. Уби го с пистолет. И лично аз присъствувах, когато той извърши това.

Тенардие хвърли на Мариус тържествуващия поглед на победения, който пак държи в ръцете си победата и който само за един миг е извоювал отново целия загубен терен. Но на лицето му тутакси се появи предишната раболепна усмивка. Нискостоящият е принуден да угодничи дори когато тържествува. Тенардие се задоволи да каже:

— Господин барон, на погрешен път сте.

Той подчерта думите си с многозначително разклащане на дрънкулките си.

— Как? Нима можете да оспорите това? — извика Мариус. — Та това са факти.

— Това са измислици. Доверието, което господин баронът ми оказа, ме задължава да му кажа истината. Преди всичко истина и справедливост. Не обичам да обвиняват несправедливо хората. Господин барон, Жан Валжан съвсем не е обрал господин Мадлен и съвсем не е убил Жавер.

— Това е вече прекалено! Как така?

— Поради две причини.

— Кои? Говорете!

— Ето първата. Той не е обрал господин Мадлен, понеже самият той, Жан Валжан, е господин Мадлен.

— Какви ти дрънкате?

— Ето ви и втората: той не е убил Жавер, понеже самият Жавер е убил Жавер.

— Какво искате да кажете?

— Че Жавер се е самоубил.

— Докажете! Докажете! — викна Мариус извън себе си.

Тенардие заговори, произнасяйки отчетливо и натъртено думите си, като че декламираше древен александрийски стих:

— Полицаят Жавер е бил намерен удавен под един кораб при Понт-о-Шанж.

— Как ще ми докажете?

Тенардие извади от страничния си джоб широк сив плик, който като че ли съдържаше различно големи сгънати листове.

— Аз си нося винаги доказателствата — каза невъзмутимо той. После добави: — Във ваш интерес, господин барон, аз се опитах да проуча основно нашия Жан Валжан. Казвам ви, че Жан Валжан и Мадлен са един и същ човек и че Жавер не е имал друг убиец освен Жавер, а щом ви го казвам, то значи, че имам доказателства. Не ръкописни доказателства, те не са сигурни, лесно може да се подправи почеркът, а печатни документи.

Докато говореше, Тенардие измъкна от плика два вестника, пожълтели и извехтели, напоени с миризма на тютюн. Единият от тия вестници беше изпокъсан по ръбовете и се беше разпаднал на квадратни парчета. Той изглеждаше по-стар от другия.

— Два факта, две доказателства — заяви Тенардие. И подаде на Мариус разгънатите вестници.

Читателят си спомня тези два вестника. Единият, по-старият, беше „Драно блан“ от 25 юли 1823 година, чийто текст се намира на страниците на първия том на настоящата книга. Той установяваше, че господин Мадлен и Жан Валжан са едно и също лице. Вторият, „Монитьор“ от 15 юни 1832 година, съобщаваше за самоубийството на Жавер. В съобщението се добавяше, че от докладната бележка на Жавер до префекта се виждало, че той бил пленен от защитниците на барикадата на улица Шанврьори и че дължал живота си на някакъв въстаник, който, с насочен в него пистолет, вместо да пръсне черепа му, стрелял във въздуха.

Мариус прочете съобщенията. Всичко беше очевидно. Точни дати, неоспорими доказателства; вестниците явно не бяха отпечатани само за да потвърдят думите на Тенардие. „Монитьор“ поместваше официално съобщение на полицейската префектура. Мариус не можеше да се съмнява. Сведенията на касиера бяха неверни и той се беше заблудил. Жан Валжан израсна внезапно и изплува из облака. Мариус неволно възкликна радостно:

— Но в такъв случай този клетник е възхитителен! Цялото това състояние било действително негово! Та той е бил господин Мадлен, провидението на цяла местност! Той е Жан Валжан, спасителят на Жавер! Той е герой! Светец!

— Нито е светец, нито е герой! — заяви Тенардие. — Той е крадец и убиец.

И той добави с тон на човек, който започва да чувствува превъзходството си:

— По-спокойно.

Думите „крадец“, „убиец“, които Мариус смяташе вече за безвъзвратно отхвърлени, пак се върнаха и го заляха като че с леден душ.

— Пак ли! — възкликна той.

— Пак — отвърна Тенардие. — Жан Валжан не е обрал господин Мадлен, но все пак е крадец. Той не е убил Жавер, но все пак е убиец.

— Да не би да говорите за тази жалка кражба от преди четиридесет години, изкупена от цял живот разкаяние, себеотрицание и добродетел, за които свидетелствуват дори вашите вестници! — попита Мариус.

— Казах убийство и кражба, господин барон, и пак ви повтарям, че говоря за нови престъпления. Това, което ще ви разкрия, не е известно абсолютно никому. То е съвсем прясна работа. Може би в него ще намерите източника на така ловко предложената зестра от Жан Валжан на госпожа баронесата. Казвам ловко, защото не е много зле намислено да се промъкнеш чрез подобно дарение в един почтен дом, да споделяш охолството му, като същевременно потулиш престъплението си, да се ползуваш от благата на кражбата си, да скриеш името си и да си създадеш семейство.

— Бих могъл да ви прекъсна, но доизкажете се — забеляза Мариус.

— Господин барон, ще ви кажа всичко, като оставям въпроса за възнаграждението на вашата щедрост. Тази тайна струва чисто злато. Ще ми кажете: „Защо не си се обърнал към самия Жан Валжан?“ Много просто. Зная, че той се е отказал от състоянието си във ваша полза и намирам, че комбинацията е много умела. И понеже той няма нито грош, ще ми покаже празните си ръце. А аз имам нужда от малко пари, за да отида в Жойа. Затова предпочитам да се обърна към вас, който имате всичко, отколкото към него, който няма нищо. Уморен съм малко, разрешете ми да седна.

Мариус седна и му направи знак да седне и той.

Тенардие се настани на един тапициран стол, прибра двата вестника, пъхна ги отново в плика и промърмори, почуквайки с нокът „Драпо блан“:

— С голям зор го докопах!

След това, преметнал крак връз крак, той се облегна назад — поза, свойствена на човек, убеден в правотата си, и важно навлезе в същината на разказа си, наблягайки на всяка дума:

— Господин барон, на 6 юни 1832 година, приблизително преди една година, в деня на метежа, някакъв човек се намираше в Главния канал на парижката клоака, на мястото, където водостокът се излива в Сена, между Моста на инвалидите и Йенския мост.

Мариус внезапно доближи стола си до стола на Тенардие. Мошеникът забеляза това движение и продължи още по-бавно, като оратор, който е завладял слушателя и чувствува трепетното му внимание при всяка своя дума.

— Принуден да се крие по съображения, които нямат нищо общо с политиката, този човек беше превърнал клоаката в свой дом и се беше снабдил с ключ от нея. Повтарям, че това се случи на 6 юни. Трябва да беше към осем часа вечерта. Мъжът долови шум в клоаката. Силно изненадан, той се спотаи и зачака. Чу шум от стъпки. Някой вървеше в мрака и се приближаваше към него. Невероятно събитие! В клоаката имаше и друг човек освен него! Изходната решетка не беше далеч. Бледата светлина, която се сцеждаше през нея, му даде възможност да различи пришелеца и да види, че той носеше нещо на гърба си. Крачеше приведен под тежестта. Мъжът, който се приближаваше така приведен, беше бивш каторжник, а товарът, който влачеше на плещите си, беше труп. Мъчно би могло да бъдеш уловен по-неопровержимо на местопрестъплението при убийство! Колкото до кражбата, тя от само себе си се разбира. Кой ще убие някого току-така! Каторжникът се канеше да хвърли трупа в реката. Трябва да се отбележи едно обстоятелство: преди да стигне до изходната решетка, каторжникът, който явно идваше отдалеч, непременно трябва да се бе натъкнал на едно ужасно пропадане, където прекрасно е могъл да захвърли трупа. Но още на следния ден каналджиите, поправяйки издъненото място, щяха да намерят убития, а това не влизаше в сметките на убиеца. Той бе предпочел да прегази ямата заедно с товара си и сигурно е положил неимоверни усилия, като при това се е изложил съвсем очевидно на смъртна опасност. Не проумявам как е успял да се измъкне жив оттам.

Мариус доближи още малко стола си. Тенардие се възползува от това, за да си поеме дъх. Той поде:

— Господин барон, клоаката не е Марсово поле. Ако в нея попаднат двама души, те неизбежно се срещат. Там човек е лишен от всичко, даже и от място. Това точно се случи. Отдавнашният обитател и случайният минувач бяха принудени да се здрависат, и двамата със съжаление. Минувачът каза на обитателя: „Виждаш какво нося на гърба си, трябва да изляза, ти имаш ключ, отвори ми.“

Каторжникът беше мъж с чудовищна сила. Не можеше да му се откаже. Все пак притежателят на ключа му противопостави известни уговорки, колкото да спечели време. Той разгледа мъртвеца, но не можа да види нищо друго, освен че беше млад, добре облечен, явно богат, цял обезобразен от кръвта. Докато разговаряше, той успя да раздере и откъсне, без убиецът да забележи, парче от сюртука на убития. Веществено доказателство, нали разбирате. Средство да се добере до следите на престъплението и да го докаже. Той пъхна вещественото доказателство в джоба си. После отвори решетката, пусна мъжа с неудобното му бреме на гърба, затвори решетката и се отдалечи, понеже не искаше да бъде замесен в това произшествие и, главно, понеже не желаеше да бъде свидетел как убиецът ще хвърли убития в Сена. Нали разбирате сега? Този, който носеше трупа, беше Жан Валжан, а притежателят на ключа ви говори в този миг и парчето от сюртука…

Тенардие довърши изречението си, като измъкна от джоба и повдигна до очите си къс раздрано черно сукно, цялото в тъмни петна, което той държеше с два пръста.

Мариус се изправи блед, задъхан, вперил очи в черното сукно; без да каже ни дума, без да откъсва поглед от парчето плат, той отстъпи няколко крачки, протегнал назад дясната си ръка, и заопипва стената зад себе си, за да намери ключа, който стърчеше извън бравата на стенния долап до камината. Той улови ключа, отвори долапа, бръкна в него, без да се обръща и без да сваля разширените си зеници от парцала, който бе разперил Тенардие.

Междувременно Тенардие продължаваше да бъбри:

— Господин барон, имам твърде уважителни основания да смятам, че убитият младеж е притежател на огромна сума и Жан Валжан му беше устроил клопка.

— Младежът бях аз, а ето ви и сюртука! — викна Мариус и хвърли върху паркета една дреха, покрита с петна от засъхнала кръв.

После той изтръгна парчето плат от ръцете на Тенардие, приклекна над сюртука и сложи откъснатото парче на мястото му. То прилегна съвършено и допълни дрехата.

Тенардие се вкамени. Той си помисли: „Провалих се!“

Мариус се изправи цял тръпнещ, сияещ въпреки отчаянието си.

Той бръкна в джоба си, приближи се вбесен до Тенардие, навирайки едва ли не в лицето му шепата си, пълна с банкноти по петстотин и по хиляда франка.

— Вие сте подлец! Вие сте лъжец, клеветник и престъпник. Дойдохте, за да очерните този човек, а всъщност го оправдахте! Искахте да го погубите, а го възвеличихте! Вие сте крадец! Вие сте убиец! Аз лично ви видях, Тенардие-Жондрет, във вашата бърлога на булевард Опитал. Зная предостатъчно неща за вас, за да ви пратя в каторгата и дори още по-далеч, стига само да пожелая. Дръжте, ето ви хиляда франка, мръсен мошенико!

И той запрати към Тенардие хиляда франка.

— Ах, Жондрет-Тенардие, жалки нехранимайко! Нека това ви послужи за урок, мизерни продавачо на тайни, вехтошар на мистерии, претърсвач на мрака, злощастен клетнико! Вземете тия петстотин франка и се махайте оттук! Ватерло ви покровителствува!

— Ватерло! — измърмори недоумяващ Тенардие, като побърза да прибере в джоба си петстотинте франка ведно с банкнотата от хиляда франка.

— Да, убиецо! Там вие сте спасили живота на един полковник…

— Не, на генерал! — каза Тенардие, вдигайки отново глава.

— Никакъв генерал, а полковник! — поправи го ожесточен Мариус. — Аз не бих ви дал и пукнат грош за който и да било генерал! А сте дошли тук да вършите мерзости! Повтарям ви, че сте автор на какви ли не престъпления! Махайте се! Изпарявайте се! Бъдете щастлив, това е едничкото ми пожелание! Ах, чудовище! Ето ви още три хиляди франка. Вземете ги. Заминете още утре за Америка с дъщеря си. Жена ви е мъртва, отвратителен лъжецо! Аз ще следя дали ще заминете, мошенико, и ще ви броя тогава двадесет хиляди франка. Идете се бесете другаде!

— Господин барон — отвърна Тенардие, кланяйки се до земята, — вечна признателност!

И Тенардие се измъкна, непроумяващ нищо, смаян и очарован от сладкото бреме на торбите със злато, което го смазваше, и от гръмотевицата, която се разразяваше над главата му в едри банкноти.

Той беше действително поразен от гръм, но и безкрайно доволен. И съвсем нямаше да му бъде приятно, ако разполагаше с гръмоотвод срещу подобна гръмотевица.

Нека приключим още сега с тази особа. Два дни след случката, която предаваме тук, той замина благодарение на Мариус за Америка под фалшиво име ведно с дъщеря си Азелма, снабден с чек за двадесет хиляди франка, който можеше да изтегли в Ню Йорк. Моралната нищета на Тенардие, този неуспял буржоа, беше неизлечима. Той и в Америка си остана същият, какъвто бе и в Европа. До каквото и да се опре злодеят, той го опорочава и лесно превръща доброто в зло. С парите на Мариус Тенардие стана търговец на роби.

Щом Тенардие излезе от стаята, Мариус изтича в градината, където Козет още се разхождаше.

— Козет! Козет! — извика той. — Ела, ела бързо! Тръгваме! Баск, извикайте файтон! Ела, Козет! Ах, боже мой! Той ми спасил живота! Да не губим нито минута! Вземи шала си!

Козет помисли, че Мариус е обезумял, но се подчини.

Той не можеше да си поеме дъх, притискаше с ръка сърцето си, за да удържи ударите му. Разхождаше се надлъж и нашир с големи крачки и час по час прегръщаше Козет.

— Ах, Козет, аз съм окаяник! — повтаряше той.

Мариус не беше на себе си. Той почваше да отгатва неизразимото мрачно величие на Жан Валжан. Пред него се възправяше невиждана добродетел, възвишена и блага, неимоверно скромна. Каторжникът се преобразяваше в Христос. Мариус бе заслепен от това чудо. Той не знаеше какво точно вижда, но гледката беше величава.

Само след миг файтонът спря пред вратата им.

Мариус помогна на Козет да се качи и сам се метна в него.

— Кочияш — извика той, — улица Ом-Арме номер седем!

— Ах, какво щастие! — извика Козет. — Улица Ом-Арме! Не смеех вече да ти заговоря. Ще отидем при господин Жан?

— При баща ти, Козет. Той сега е повече от когато и да било твой баща. Най-сетне отгатвам всичко, Козет. Ти бе ми казала, че изобщо не си получила писмото, което ти пратих по Гаврош. То е попаднало навярно в неговите ръце. Козет, та той е дошъл на барикадата, за да ме спаси! И понеже за него е насъщна потреба да се проявява като ангел, мимоходом е спасил и други! Спасил е Жавер. Той ме е измъкнал от гибел, за да ме даде на тебе! Изнесъл ме е на гръб през ужасната клоака! О, какъв чудовищен неблагодарник съм аз! Козет, след като години наред е бил провидение за тебе, той е станал провидение и за мене! Представи си, там имало някакво страшно пропадане, където всеки е могъл да се удави стократно, да затъне в тинята, Козет. И той ме е пренесъл през него! Аз съм бил в несвяст. Не съм виждал нищо, не съм чувал нищо, нямах представа за това, което ми се бе случило. Сега ние ще го приберем, ще го вземем с нас и независимо от това дали иска, или не, той вече няма да се разделя с нас. Дано само е у дома си! Дано само го намерим! През целия си останал живот ще го тача! Да, така е било, разбираш ли, Козет? Гаврош е предал писмото нему. Всичко ми става ясно. Нали разбираш?

Козет не разбираше абсолютно нищо.

— Имаш право — му каза тя.

А междувременно файтонът се носеше напред.

V
Нощ, зад която просветва ден

При потропването на вратата Жан Валжан се извърна.

— Влезте — каза едва чуто той.

Вратата се отвори. На прага застанаха Мариус и Козет.

Козет се втурна в стаята.

Мариус остана на прага, облегнат на рамката на вратата.

— Козет! — извика Жан Валжан и се изправи в креслото, разперил треперещи ръце, обезумял, мъртвешки блед, злокобен, с озарени от луда радост очи.

Задавена от вълнение, Козет падна в прегръдките му.

— Татко! — извика тя.

Дълбоко покъртен, Жан Валжан се запъна:

— Козет! Тя! Вие! Госпожо! Ти ли си? Божичко!

И стискайки я в прегръдките си, той възкликна:

— Ти ли си? Ти си тук! Нима ми прощаваш?

Свел ресници, за да задържи сълзите си, Мариус пристъпи напред и промълви със стиснати устни, за да не избухне в ридания:

— Татко!

— И вие ли ми прощавате? — попита Жан Валжан. Мариус не можа да му каже нищо, а Жан Валжан добави:

— Благодаря ви.

Козет махна шала и хвърли шапката си на леглото.

— Пречат ми — каза тя.

И като седна на коленете на стареца, тя отметна с пленително движение белите му коси и го целуна по челото.

Жан Валжан не се противеше, загубил ума и дума от радостно вълнение.

Козет, която смътно се досещаше за истината, го галеше двойно по-нежно, като че ли искаше да изкупи вината на Мариус.

Жан Валжан шепнеше:

— Колко сме глупави ние, хората! Аз си въобразявах, че никога вече няма да я видя. Представете си, господин Понмерси, тъкмо когато влизахте, си казвах: „Край. Ето рокличката й, аз съм злочестник, никога вече няма да видя Козет!“ Казвах си го точно когато вие сте се качвали по стълбата. Какъв безумец съм бил! Виждате ли колко сме жалки? Правим си сметките без Добрия Господ. А всеблагият казва: „Мислиш си, че ще те изоставят ли, глупчо? Нищо подобно. Съвсем няма да стане така. Хайде да видим, там има един клет старец, който има нужда от ангел.“ И ангелът идва. Тогава старецът вижда отново своята Козет, своята мъничка Козет! Ах, колко бях нещастен!

За миг той загуби способност да говори от вълнение, после поде:

— Наистина имах нужда да виждам мъничко Козет от време на време. Сърцето все пак трябва да гложди по някой кокал. Но чувствувах, че съм излишен. Убеждавах се сам: „Нямат нужда от тебе. Стой си настрана, нямаш право вечно да им досаждаш.“ Благословени боже, тя е пак при мене! Знаеш ли, Козет, че мъжът ти е много хубав? Ах, каква красива везана якичка имаш! Шарките ми харесват много! Мъжът ти ли я избра? Но ще трябва да си купиш и кашмирени шалове. Господин Понмерси, позволете ми да й говоря на „ти“. Няма да бъде за дълго.

А Козет го мъмреше на свой ред:

— Колко беше лошо от ваша страна да ни изоставите така! Къде бяхте изчезнал? Защо отсъствувахте така дълго? По-рано пътувахте най-много по три-четири дни? Пращах Николет, отговаряха винаги: „Няма го.“ Кога се върнахте? Защо не ни се обадихте? Знаете ли, че много сте се изменил? Ах, какъв лош татко! Той е бил болен, а ние не сме знаели! Мариус, пипни ръката му. Виж как леденее!

— Значи, сте при мене! Прощавате ли ми, господин Понмерси? — повтори Жан Валжан.

При тези думи, които Жан Валжан произнесе повторно, всичко, което се беше набрало в сърцето на Мариус, се изля наведнъж.

— Чуваш ли, Козет! — избухна той. — Той стига дотам, че ми иска прошка! А знаеш ли какво е сторил за мене? Спасил е живота ми! И нещо повече дори! Дари ми тебе. А след като ме спаси и след като ми дари тебе, знаеш ли какво стори със себе си, Козет? Пожертвува се. Ето какъв човек е той. И на мене, неблагодарника, на мене, безотговорния, на мене, безсърдечния, на мене, виновния, той казва: „Благодаря!“ Козет, дори цял живот да лежа в краката на този човек, няма да му се изплатя! Барикадата, клоаката, пещта, вонящия водосток, той е минал през всичко това заради мене, заради тебе, Козет! Той ме е изнесъл на ръце, готов да приеме каква ли не смърт, за да отблъсне смъртта от мене. Той притежава всички добродетели, най-голямата самоотверженост, смелост, святост! Козет, този човек е ангел!

— Тихо! Тихо! — прошепна Жан Валжан. — Каква нужда има да се казват тия неща?

— Но и вие сте един! — извика Мариус с проникнат от почит гневен глас. — Защо не ни казахте всичко това? И вие сте малко виновен. Спасявате живота на хората и не им казвате нито дума! Правите нещо по-лошо дори. Под предлог, че разкривате истинския си лик, се клеветите! Това е ужасно!

— Казах истината — отвърна Жан Валжан.

— Не — възрази Мариус. — Да кажеш истината, значи да я кажеш от край до край. А вие не то направихте. Вие сте били господин Мадлен. Защо да не обясните? Вие сте спасили Жавер, защо не го казахте? Аз ви дължах живота си, защо го премълчахте?

— Защото мислех като вас. Мислех, че имате право. Че трябва да си отида от живота ви. Ако знаехте историята с клоаката, щяхте да ме накарате да остана да живея с вас. Затова трябваше да премълча. Ако бях говорил, щях всичко да разваля.

— Какво щяхте да развалите? Кому щяхте да пречите? — възкликна Мариус. — Да не би да си въобразявате, че ще останете тук? Дошли сме да ви вземем с нас. Ах, Господи, като си помисля, че само по една случайност узнах всичко! Вземаме ви с нас. Вие сте част от нас. Вие сте неин и мой баща. Няма да останете нито ден повече в тази ужасна къща. Не си въобразявайте, че утре ще бъдете тук.

— Утре наистина няма да бъда тук — възрази Жан Валжан, — но няма да бъда и у вас.

— Какво искате да кажете? — възкликна Мариус. — Само това не, не позволяваме вече пътувания. Няма вече да се делите от нас. Вие сте наш. Няма да ви пуснем.

— Този път вече сме ви хванали сериозно — добави Козет. — Колата чака долу. Отмъквам ви. Ако се наложи, ще употребя и сила.

И като се засмя, тя понечи да вдигне стареца в обятията си.

— Вашата стая си стои в къщи! — продължи тя. — Ако знаете колко хубава е градината сега! Азалиите много я разкрасяват. Алеите са покрити с речен пясък, изпъстрен с дребни виолетови черупки. Ще опитате ягодите ми. Сама ги поливам. И вече никакво „госпожо“, никакъв „господин Жан“, живеем в република, всички си говорят на „ти“, нали, Мариус? Коренно изменение на програмата. Да знаете, татко, каква скръб изживях!

Една червеношийка си беше свила гнездо в стената, а отвратителната котка я изяде. Бедничката ми червеношийка, как си подаваше главичката из гнездото и ме поглеждаше! Очите си изплаках! Готова бях да убия котката! Но сега край на сълзите! Всички са весели и засмени. Ще дойдете с нас. Колко ще се радва дядо! Ще ви отделя една леха в градината, вие ще я обработвате и ще видим дали ягодите ви ще станат такива хубави като моите! И аз ще правя каквото кажете, но и вие ще ми се покорявате напълно!

Жан Валжан я слушаше, без да чува думите й. Долавяше по-скоро тяхната музика, а не смисъла им. Една едра сълза, тъмен бисер на душата, назряваше бавно в окото му. Той прошепна:

— Щом тя е при мене, това е доказателство, че има Бог.

— Татко! — прошепна Козет.

— Вярно е, че няма нищо по-хубаво от това да живеем заедно — добави той. — Дърветата ви са пълни с птички. Ще се разхождам с Козет. Има ли нещо по-сладко от това: да живееш, да й казваш добър ден, да й се обаждаш от градината. Да я виждаш още от зори. Да обработваме всеки своята леха. Тя да ми дава да опитвам ягодите й, аз да я карам да бере розите ми. Колко хубаво би било, само че… — Той спря и добави кротко: — Жалко!

Сълзата не се отрони, тя се върна назад и Жан Валжан я смени с усмивка.

Козет взе ръцете на стареца в своите.

— Господи! — възкликна тя. — Ръцете ви още повече са изстинали! Да не сте болен? Боли ли ви нещо?

— Мене ли? — каза Жан Валжан. — Не, нищо ми няма. Само че…

Той не се доизказа.

— Само че какво?

— След малко ще умра.

Козет и Мариус изтръпнаха.

— Ще умрете! — извика Мариус.

— Да, но това няма значение — каза Жан Валжан.

Той си пое дъх, усмихна се и поде:

— Ти ми разправяше нещо, Козет, продължавай, говори ми още. Червеношийката ти умряла, така ли, разкажи, искам да чувам гласа ти!

Мариус гледаше вкаменен от ужас стареца.

Козет изпищя пронизително:

— Татко! Скъпи татко! Вие ще живеете! Искам да живеете, чувате ли!

Жан Валжан вдигна към нея погледа си, изпълнен с обожание.

— Да, да. Не ми позволявай да умра. Кой знае? Може би ще ти се подчиня. Бях в предсмъртния си час, преди вие да дойдете. Вашето идване ме спря посред пътя, стори ми се, че се възраждам.

— Вие сте пълен със сили и живот! — Възкликна Мариус. — Нима си мислите, че току-така се умира? Било ви е много мъчно, но занапред няма да тъгувате за нищо. Аз трябва да ви искам прошка, и при това на колене! Вие ще живеете, ще живеете дълго, с нас. Ще ви вземем със себе си. И двамата ние имаме една-едничка мисъл занапред — вашето щастие!

— Виждате ли — каза му Козет, цяла в сълзи, — и Мариус казва, че няма да умрете!

Жан Валжан продължаваше да се усмихва:

— Дори и да ме вземете със себе си, господин Понмерси, нима това ще ме промени? Не, и Бог е на същото мнение, както ние двамата с вас. И той не се отмята. Полезно е да си отида. Смъртта урежда най-хубаво нещата. Бог знае по-добре от нас какво трябва да стане. Вие двамата да бъдете щастливи, господин Понмерси да се радва на Козет, младостта да се любува на утрото, дано около вас, скъпи деца, вечно цъфтят люляци и пеят славеи, нека животът ви бъде слънчева морава, а душата ви — съкровищница на благодат. Колкото до мене, който не съм вече годен за нищо, по-добре да умра. Безспорно така е най-хубаво. Виждате ли, трябва да бъдем разумни, вече нищо не може да се направи, чувствувам, че това е краят. Преди един час загубих съзнание. А през нощта изпих всичката вода от стомната. Колко добър е мъжът ти, Козет! Ти си по-щастлива с него, отколкото с мене!

На вратата се почука. Лекарят идваше повторно.

— Добър ден и сбогом, докторе — му каза Жан Валжан. — Ето милите ми деца.

Мариус се приближи до лекаря. Той му каза само една дума:

— Докторе?…

Но в тона му се съдържаше цял въпрос.

Лекарят му отговори с многозначителен поглед.

— Дори ако нещо не ни е много угодно — каза Жан Валжан, — това още не е основание да роптаем срещу Бога.

Настъпи мълчание. Всички се чувствуваха потиснати.

Жан Валжан се обърна към Козет. Той я загледа, като че искаше да отнесе спомена за нея във вечността. Колкото и дълбоко да беше затънал вече в смъртния мрак, той все още можеше да се прехласва, гледайки Козет. Отблясъкът на нейното нежно лице озаряваше бледото му чело. И гробът може да сияе от радост.

Лекарят провери пулса му.

— Ах, вие сте му били нужни! — прошепна той, гледайки Мариус и Козет.

После се наведе към ухото на Мариус и прошепна:

— Твърде късно.

Почти без да откъсва поглед от Козет, Жан Валжан погледна спокойно Мариус и лекаря. От устата му се отрониха следните едва доловими думи:

— Не е страшно да умреш. Страшно е да не живееш.

Изведнъж той стана. Понякога подобно възвръщане на силите е предвестник на предсмъртния час. Той пристъпи с твърди крачки към стената, отстрани Мариус и лекаря, които искаха да го подкрепят, откачи медното разпятие, което беше закачено там, седна отново съвсем свободно, като че беше напълно здрав, и каза високо, поставяйки разпятието на масата:

— Ето великия мъченик.

После гърдите му хлътнаха, главата му се олюля, сякаш го обзе предсмъртен шемет, ръцете му, поставени върху коленете, се вкопчиха конвулсивно в плата на панталона му.

Козет бе обгърнала раменете му. Тя хълцаше и се мъчеше напразно да му каже нещо. Задавените й от сдържани ридания думи едва се отгатваха:

— Татко, не ни напущайте! Възможно ли е да ви намерим, за да ви загубим повторно?

Агонията често лъкатуши. Тя идва, отдалечава се, пристъпва към гроба, връща се към живота. Човек умира пипнешком.

След като бе почти примрял, Жан Валжан отново се съвзе, разтърси глава, като че за да отхвърли мрака, погледът му почти се проясни. Той улови крайчеца на ръкава на Козет и го целуна.

— Той идва на себе си, докторе! Той идва на себе си!

— Вие сте толкова добри и двамата — каза Жан Валжан. — Ще ви кажа какво ме огорчи. Най-много ме огорчи, господин Понмерси, че не искахте да се докоснете до парите. Парите са действително на жена ви. Ще ви обясня, деца. Най-много за това се радвам, че ви виждам. Черният ахат се внася от Англия, а белият — от Норвегия. Всичко това е написано на онова листче, което ще прочетете. А за гривните бях измислил, вместо да се заварява ламарината в краищата, само да се доближава. Така е по-хубаво, по-здраво и по-евтино. Нали разбирате колко много може да се спечели! Та богатството на Козет си е чисто нейно. Давам ви всички тия пояснения, за да бъдете напълно спокойни.

Портиерката се беше качила и наблюдаваше сцената през открехнатата врата. Лекарят я отпрати, но той не можа да попречи на старицата, отивайки си, да извика на умиращия:

— Искате ли да повикам свещеник?

— Имам си — отвърна Жан Валжан.

И посочи с пръст над главата си, където сякаш виждаше някого.

Може би епископът действително присъствуваше на агонията му.

Козет нежно пъхна една възглавница под кръста му.

— Господин Понмерси — поде Жан Валжан, — не се бойте. Заклевам ви се, че шестстотинте хиляди франка са на Козет. Всичките ми усилия ще са отишли напразно, ако вие не използувате тия пари. Бяхме започнали да произвеждаме много хубави стъкларии. Съперничехме с така наречените берлински бижута. А немското черно стъкло няма равно на себе си! Цяла една наша гроса е десет дузини прекрасно оформени зърна струваше само три франка.

Когато умира някое скъпо нам същество, погледът ни се вкопчва в него и като че ли иска да го задържи. Мариус и Козет, занемели от тревога, безсилни да кажат каквото и да било на смъртта, отчаяни и треперещи, се бяха изправили пред него, уловени за ръце.

Жан Валжан западаше с всеки изминат миг. Той чезнеше. Все повече и повече се приближаваше до черния хоризонт. Дишаше на пресекулки, като сегиз-тогиз хъркаше. С мъка повдигаше лакътя си, краката му се бяха вцепенили напълно и докато крайниците му изнемогваха, а тялото му отпадаше, душевното му величие се изписваше все по-ясно на челото му. Зениците му отразяваха светлината на неведом мир.

Лицето му бледнееше, като не преставаше да се усмихва. Животът замираше, но нещо друго живееше в него. Диханието му чезнеше, но погледът му сияеше. Той беше труп, на който сякаш израстваха криле.

Жан Валжан направи знак на Козет да се приближи. После кимна и на Мариус. Настанала беше очевидно последната минута на последния му час и той им заговори с толкова слаб глас, като че ли им говореше отдалеч, а между него и тях още отсега се издигаше стена.

— Доближи се, доближете се и двамата. Обичам ви много! О, колко е хубаво да умреш така! Ти също ме обичаш, мила Козет. Знаех си, че винаги ще милееш за твоя стар татко. Колко си миличка, че ми сложи възглавницата под кръста. Ще си поплачеш малко за мене, нали? Но не много. Не искам да тъжиш дълбоко. Трябва да си живеете много весело, деца. Забравих да ви кажа, че и от обиците без езичета се печелеше повече, отколкото от всичко останало. Една гроса, дванадесет дузини, излизаше десет франка, а се продаваше шестдесет. Прекрасна търговия. Затова нека не ви учудват тия шестстотин хиляди франка, господин Понмерси. Това са честно спечелени пари. Спокойно можете да се чувствувате богати с тях. Ще трябва да си вземете кола, да си наемете ложа, за да ходите от време на време на театър, моята Козет да има хубави тоалети, да давате прилични вечери на приятелите си, да бъдете много щастливи. Бях започнал да пиша на Козет за всичко това. Тя ще намери писмото ми. На нея завещавам и двата свещника върху камината. Те са сребърни, но за мене са златни, диамантени. Всяка обикновена свещ, сложена в тях, се превръща във вощеница. Не зная дали този, който ми ги подари, е доволен на небето от мене. Направих каквото можах. Мили деца, не забравяйте, че аз съм беден човек, ще ме погребете в някое скромно ъгълче под обикновен камък, колкото да отбележите мястото. Такава е волята ми. Без име върху камъка. Ако Козет пожелае понякога да ме навести, ще ми бъде драго. А и вие също, господин Понмерси. Трябва да ви призная, че имаше моменти, когато никак не ви обичах. Искам ви прошка. Сега тя и вие сте едно за мен. Много съм ви признателен. Чувствувам, че Козет е щастлива с вас. Ако знаехте само, господин Понмерси, нейните румени бузки бяха единствената ми радост. Когато я видех пребледняла, се натъжавах. В скрина има петстотинфранкова банкнота. Не съм я пипвал. Тя е за бедните. Козет, виждаш ли рокличката върху леглото? Познаваш ли я? Само десет години са минали оттогава. Колко бърже минава времето! Ние бяхме толкова щастливи! Но всичко е свършено. Не плачете, мили деца, аз няма да бъда много далеч от вас. Ще ви виждам оттам. Стига само да погледнете нощем, ще ме видите да ви се усмихвам. Спомняш ли си Монфермей, Козет? Ти беше в гората и толкова се страхуваше! Спомняш ли си как улових дръжката на ведрото? Тогава за пръв път докоснах горката ти ръчичка. Тя беше ледена! Ах, госпожичке, ръцете ви тогава бяха съвсем червени, а сега са снежнобели. Ами голямата кукла? Помниш ли я? Ти я наричаше Катрин. Съжаляваше, че не я взе със себе си в манастира. Колко пъти си ме разсмивала, сладко мое ангелче! След дъжд ти пущаше сламки по вадите вместо корабчета и ги гледаше как отплувват. Веднъж ти дадох ракета от тръстика и хвърчило с жълти, сини и зелени пера. Ти си го забравила. Колко палава беше като малка! Обичаше да играеш. Поставяше си черешки на ушенцата. Всичко това са вече минали възпоминания. Горите, които си прекосил с детето си, дърветата, под които си се разхождал, манастирите, в които си се крил, игрите, безгрижният детски смях, всичко това е вече дим. Аз си бях въобразил, че ми принадлежи навеки. В това се изразяваше глупостта ми. Тенардие бяха зли. Но трябва да им простиш. Козет, дойде мигът, когато трябва да ти кажа името на майка ти. Тя се казваше Фантин. Запомни името й: Фантин. Произнасяй го винаги на колене. Тя много изстрада. Лудо те обичаше. Беше толкова нещастна, колкото ти си щастлива. Бог така разпределя благата. Той е горе, вижда всички ни и единствен знае какво прави сред своите звезди. Аз си отивам, деца. Обичайте се винаги. Едва ли има друго хубаво нещо на света освен това: да се обичате. А понякога сещайте се за клетника, който умира сега. О, мила Козет, не по моя вина не те виждах напоследък. Напротив, сърцето ми се късаше. Стигах до ъгъла на вашата улица, кой знае какво са си мислили за мене хората, които ме виждаха, бях като луд, веднъж излязох дори без шапка. Погледът ми се замъгля вече, деца, исках да ви кажа толкова много неща, но няма значение. Сещайте се сегиз-тогиз за мене. Вие сте благословени създания. Не зная какво става с мене, виждам сияйна светлина. Приближете се още малко. Умирам щастлив. Подайте милите си главици, за да сложа ръце над тях.

Козет и Мариус паднаха слисани на колене, задавени от ридания, всеки опрял глава на една от ръцете му. Те бяха вече сковани от царствения покой на смъртта.

Той беше паднал по гръб, осветен от двата свещника. Бялото му лице гледаше небето. Козет и Мариус обсипваха ръцете му с целувки. Жан Валжан беше мъртъв.

Нощта бе беззвездна и изключително непрогледна. Навярно в мрака стоеше изправен огромен ангел, с прибрани криле, който чакаше душата му.

VI
Тревата скрива, дъждът изтрива

В гробището Пер-Лашез, близо до общата могила, далеч от изящния квартал на този град от гробници, далеч от причудливите надгробни паметници, които разстилат пред лицето на вечността отвратителните погребални моди, в едно уединено ъгълче край стар зид, под висок тис, обвит в пълзящи растения, сред мъхове и бурени се вижда камък. И той подобно на другите камъни е засегнат от проказата на времето: плесен, лишеи и птичи тор. Зеленясва от влагата, почернява от въздуха. Никоя пътека не минава край него и никой не обича да се залутва натам, защото тревата е висока и краката веднага се измокрят. Грейне ли слънчице, по него почват да се катерят гущери. Околовръст се клатушкат изкласили стъбла на див овес. Пролет циганските славейчета пеят в дървото над него.

Камъкът е съвсем гол. Дялайки го, бяха мислили единствено за размерите на гроба и се бяха погрижили само да бъде достатъчно дълъг и достатъчно широк, за да покрие един човек.

На него не се четеше никакъв надпис.

Но преди много години нечия ръка беше написала с молив следните четири стиха, станали почти нечетливи под въздействието на праха и дъждовете, а днес може би напълно заличени:

Заспал е той. Макар съдбата му да ви учуди,

живя. Умря, когато своя ангел той загуби;

умря си простичко, по начин най-обикновен —

така настава нощ подир отминалия ден.

Заслуги

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

Лого на Моята библиотека
http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.