Стивън Джерард

„МОЯТА ИСТОРИЯ“

Благодарим на Кирил Нанев и на Националния фенклуб на „Ливърпул“ в България за съдействието при издаване на книгата.

© Steven Gerrard, 2014

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

© Превод: Ангел Красимиров

© Редактор: Лилия Анастасова

© Съиздател: Тодор Димитров

© Корица и предпечат: Методи Стоянов

© Издателство „Жануа'98“

http://4eti.me

http://ekni.ga

ISBN 978-954-376-118-0 - меки корици

ISBN 978-954-376-119-7 - твърди корици

Съдържание

Увод: Изпепелени надежди. 1

1. Патова ситуация. 1

2. Инвазията на богатите. 1

3. Празненства и възмездие. 1

4. Квалификации и позиции. 1

5. Неоспорими факти. 1

6. Бушуващи емоции. 1

7. На крачка от целта. 1

8. Подхлъзването. 1

9. Английски надежди. 1

10. Сбогуване с Англия. 1

11. Кръговрат. 1

12. Контракти, решения и един стик за голф.. 1

13. Голове-шедьоври и контузии. 1

14. „Шимпанзе“, настъпване и ... едно писмо. 1

15. Свят на фантазии. 1

16. Раздялата с „Ливърпул“. 1

Благодарности. 1

    На моето семейство и приятелите ми

    Първата ми книга — „Джерард — моята автобиография“ беше публикувана през 2006 г. Новата творба се концентрира върху последните събития и предлага допълнителни разсъждения за двайсет и седем годишната ми кариера в „Ливърпул“, четиринайсетте години с националния отбор на Англия, както и гледната ми точка за някои от върховете и паденията, дали насока на моя живот.

    Авторът

Увод: Изпепелени надежди

Ливърпул, неделя, 27 април 2014 г.

    Седях на задната седалка на колата и сълзите се стичаха по лицето ми. Не бях плакал от години, но така и не можех да спра, пътувайки към дома. Онази вечер беше озарена от слънцето, но сълзите продължаваха да се изливат. Цареше тишина, която ставаше все по-доминираща с отдалечаването ни от „Анфийлд“. Нямам спомени колко дълго продължи това пътуване и дори не можех да преценя дали улиците се задъхваха от натоварен трафик, или и навън беше също толкова пусто. Това усещане ме убиваше!

    Само преди час, след края на мача с „Челси“, ми се искаше да потъна в някоя тъмна дупка. Нашият предпоследен домакински двубой за сезона трябваше да трасира пътя ни към титлата. Бяхме победили най-сериозния си съперник, „Манчестър Сити“, в предишния си двубой на „Анфийлд“, а след това изковахме единайсети пореден успех. Още една победа и щяхме да бъдем само на крачка от триумф в първенството - нещо, за което копнеехме от май 1990-а.

    Преди двайсет и четири години в месеца, в който навърших десет години, онзи тим с капитан Алън Хансен и предвождан от Кени Далглиш сбъдна толкова мечти - моите, на баща ми... Това беше отборът, в който бяха също Макмаън и Мьолби, Биърдзли и Ръш, Уилън и Барне.

    Още тогава мечтаех за ден като днешния. Като момче, постъпило в юношеската академия на „Ливърпул“ на осемгодишна възраст, аз жадувах и се молех един ден да успея да спечеля титлата пред „Коп“. Дебютът ми в първия тим бе през 1998, когато бях на 18, но тогава нямах никаква представа как може да се чувства един 33-годишен мъж, плачещ на задната седалка на колата…

    Седях вцепенен, сякаш бях загубил някого от семейството си. Прекарах в този клуб четвърт век, но в онзи момент усещах, че това е без значение. Нямах никакви съпротивителни сили и оставях сълзите да се стичат по лицето ми, а в главата ми не преставаха да се въртят събитията от следобеда. Отново и отново...

    Случи се в последната минута на първото полувреме срещу предпазливия „Челси“, нахъсан от Жозе Моуриньо да секне нашия рейд към славата. Играта бе в затишие, а топката се търкулна към мен близо до централната линия. Беше просто един пас в момент, в който крачехме уверено към жадуваната титла. Опитах да овладея топката с десния крак, но тя се провря под него, а след като понечих да си я върна обратно, се подхлъзнах и паднах на тревата. Видях как подхващат мълниеносна атака, а аз се изправих на крака и се втурнах назад, препускайки в бесен ритъм. Бягах, воден от сърцето си и преследвах Демба Ба така, сякаш от това зависеше животът ми. Знаех много добре какво следваше в случай, че не успея да го настигна. Но това беше невъзможна мисия, аз не можех да го спра. Ба вкара, всичко свърши. Моето подхлъзване струваше прекалено скъпо...

    Бях в колата с жена ми Алекс и Грати (Пол Макгратън), един от най-близките ми приятели, като те правеха всичко по силите си, за да ме утешат в този момент. Казваха, че има още мачове до края и нещата могат да се променят. Но аз бях наясно. „Манчестър Сити“ държеше титлата в ръцете си и нямаше да позволи на никого да му я отнеме. „Ливърпул“ нямаше да направи забележителен обрат. Нямаше да видим повторение на „Чудото от Истанбул“, когато губехме с 3:0 във финала на Шампионската лига с „Милан“ - италианските майстори на защитната игра, но се преборихме и спечелихме мача след изпълнение на дузпи. Вече носех капитанската лента в онези години и бях сред онези, които оформяха гръбнака на тима. Дори вкарах първия гол, за да поставя началото на изнурителното изкачване към върха. А след това целувах и държах трофея, целувах го пак и пак преди всеки друг в онази магическа вечер в Истанбул.

    Познавах сладостта на победата и славата, но бях изпитвал и горчивината на поражението. Две години по-късно загубихме от „Милан“ друг финал в Шампионската лига. Бях единственият играч, разписвал се във финали за Купата на Лигата, ФА Къп, УЕФА Къп и Шампионската лига. Играх повече от 100 пъти за английския национален тим, включително на световни и европейски първенства. Все още бях капитан на Англия, а скоро щяхме да пътуваме за Бразилия, за да участвам в моя последен голям турнир.

    В същото време в „Ливърпул“ продължавахме битката за справедливост за семействата на жертвите от трагедията на „Хилзбъроу“, като сред 96-те наши привърженици, чиито земен път угасна на стадиона в Шефийлд, бе и моят 10-годишен братовчед Джон-Пол Гилхули. Тъкмо бяхме отбелязали 25-ата годишнина от гибелта на нашите събратя, а освен това подемахме още по-решителни стъпки, за да разобличим лъжите и фалшификациите, които бяха прикривани толкова дълго време. Мракът и светлината, въодушевлението и мръсотията вече ни бяха познати. Уж можеха да бъдат разграничени, но всъщност не успяваха да се откъснат едно от друго. Бяха като двете греди на празната врата на „Анфийлд“.

    Надпреварата в лигата беше нещо друго. Исках да я спечеля с „Ливърпул“ толкова дълго и сега, когато отново ни се изплъзна, не можех да овладея емоциите си. Сълзите все така си течаха, а градът, който обожавах, се беше превърнал в мъглявина отвъд стъклото на колата.

    Издъних се. В съзнанието ми се прожектираше една и съща филмова лента. Това не беше необичайно усещане за мен, но и не мислех, че съм прекалено безмилостен към себе си или твърде самокритичен. Бях преживял редица величествени моменти в моята кариера и постигнах успехи, които надминаха невинните ми детски мечти. Та аз бях едно момче, вкарващо голове в мачове и турнири, които бяха в друго измерение в сравнение с „Блубел Истейт“ в Хюйтън, където съм израснал. Постигнах неща, които щяха да са шокиращи за онова невръстно дете.

    Отдадох абсолютно всичко от себе си на „Ливърпул“ - в тренировките, в почти 700 мача, в проявите си извън терена като част от отбора. Като част от клуба, общността и града. Едва ли можех да направя повече. Изстисквах и последната капчица амбиция, желание и надежда от тялото си... Но в крайна сметка, това не беше достатъчно, за да спечелим титлата, за която всеки в „Ливърпул“ бленуваше.

    Вместо да пласирам дълъг пас, асистирайки за гол, да се хвърля пожертвователно, за да спечеля важно единоборство или да пратя топката с фалцов удар зад гърба на Марк Шварцер, аз се сринах. „Челси“ реализира и втори гол в последната минута, но онзи ужасяващ момент бе това, което преобърна нашата съдба. Ето я, топката идва към мен след подаване на Мамаду Сако, но аз я пропускам и падам. Всички от „Коп“, както и останалите на „Анфийлд“ запяха „Вие никога няма да останете сами“, но в колата аз се чувствах изоставен. Чувствах се толкова сам! Спиращият дъха химн на „Ливърпул“ ти напомня, че трябва да преминаваш през бурята с гордо вдигната глава. Да не се страхуваш от мрака, както и да продължаваш напред с надежда в сърцето, преминавайки през ветрове и дъждове дори когато мечтите са опустошени.

    Но аз усещах, че у мен е останала твърде малко надежда. Всъщност изглеждаше така, сякаш съм я загубил безвъзвратно и часовникът на самоубиеца беше започнал своето обратно броене...

    Все пак намерих сили да говоря с Алекс. Помолих я да се обади на Стрюън Маршал, моя мениджър, и да му каже да организира полет в чужбина още същата вечер. Изпитвах нужда да се махна! Не можех да позволя трите ми дъщери да ме видят в толкова окаяно и безпомощно състояние. Щеше да е стресиращо за тях да видят баща си така отчаян и разбит. Трябваше да напусна „Ливърпул“, защото продължавах да се чувствам така, сякаш съм предал всички. Отчаяно се нуждаех от това. Да заминем някъде само двамата с Алекс, да открием някой призрачен град. Може би така щях да успея да намеря сили да се преборя с тази болка, която ме изгаряше. Дочух, че Алекс говори със Стрюън, но бях зашеметен и неадекватен. Колата отново набра скорост, а ние продължихме да мълчим.

    Бях потънал в мислите и спомените си за вълнуващия, но болезнен сезон. За кариерата ми, която бе белязана от толкова много любов. И изведнъж се оказах на задната седалка, бършейки страните си от неспиращите сълзи.

1. Патова ситуация

    Играейки всеки ден футбол на „Айрънсайд Роуд“, току до нашата къща на „Блубел Истейт“, влизах в ролята на Джон Барне. Той беше седемнайсет години по-голям от мен, имаше различен цвят на кожата, но на импровизираното бетонно игрище, достигащо почти до входната ни врата, се превръщах в клонинг на най-изкусния играч на „Ливърпул“. В битките на нашата задънена улица се опитвах да изглеждам също като него. Стараех се да боравя майсторски с топката, да дриблирам като него и, разбира се, да вкарвам удивителни голове срещу брат ми Пол и неговите приятели, които бяха между три и пет години по-големи от мен. Те не си поплюваха и влизаха здраво в единоборствата, като нерядко коленете ми бяха целите в кръв. Аз обаче се изправях, без да заплача, и отново ставах Джон Барне на улицата, която за мен си беше по-скоро футболно игрище. Знаците на съдбата бяха видими. Барне носеше фланелка с номер 10, а ние живеехме на „Айрънсайд Роуд“ 10. И двамата бяхме влюбени във футбола, двамата обичахме „Ливърпул“, въпреки че Барне пристига в Мърсисайд от Ямайка след престой в Уотфорд, докато аз съм си роден тук, в града.

    Бях кльощав като малък. Но пък също толкова често се преобразявах в Джон Олдридж, макар и без мустаци, бележейки неговите маркови голове, или пък в Питър Бaрдзaли, опитвайки се да осъществя някои от характерните му рейдове по фланга, без да копирам неговия джорди-акцент (диалект, характерен за Североизточна Англия), разбира се. Можех да съм Рони Уилън, хладнокръвният лидер в полузащитата, или коравия Стив Макмаън, който беше неотразим в твърдите сблъсъци и имаше същото ливърпулско произношение като моето. Опитвах се да правя онзи финт на Макмаън, при който изпреварваш топката, но тя продължава своето движение по тъчлинията. Тренирах и повтарях този трик до изнемогване...

    Всички звезди на „Ливърпул“ оживяваха в мен и аз наистина се трансформирах в техните образи в мачовете на „Айрънсайд Роуд“, в които всички други бяха значително по-големи и по-силни от мен. Именно хъсът ми помагаше да се справя всеки път.

    Бях на осем, когато ме приеха в „Ливърпул Сентър ъф Ексълънс“. Баща ми ме заведе във „Върнън Сангстър“ - спортен център в Стаили Парк, който по-късно беше разрушен, като и двамата бяхме особено горди. Щях да обличам червената фланелка на „Ливърпул“ в една от клубните школи и нямаше никакво значение, че двамата с татко трябваше да сменяме два автобуса в дъждовни и студени дни, както и да се справяме със снежни препятствия през зимата. Чувствах се така, сякаш всеки ден играех под лъчите на слънцето. Бях доста малък и понякога усещах умора, но в такива моменти баща ми винаги беше до мен и успяваше да ме окуражи. Имаше няколко случая, в които се връщах от училище и промърморвах, че съм скапан от умора и не ми се и помисля за предстоящото дълго пътуване с двата автобуса до „Върнън Сангстър“, но татко ме сваляше бързо на земята. „Никога не може да си изморен, когато става дума за „Ливърпул“ - отсичаше той. - Хайде! Преобличай се, намокри си косата и тръгваме.“ Когато пристигахме в спортния център, аз вече нямах търпение да започна да играя...

    Никога не престанах да обичам Олдридж, Барне, Биърдзли, Макмаън, Уилън и останалите, но с навлизането ми в тийнейджърска възраст фантазиите ми се промениха. Когато видях Роби Фаулър в атаката на „Ливърпул“, носейки на гърба си емблематичната фланелка с номер 9, аз, един безумно влюбен в клуба фен, вече мечтаех да бъда в един отбор с него. Роби, който също беше от „Ливърпул“, бе нашият идол. Той беше момчето от Токстет, сдобило се с прозвището Бог, а аз вече си представях поредния му гол, вдъхновен от мой разсичащ защитата пас. Бях убеден, че заедно можем да бъдем неудържими!

    Е, мечтата ми се сбъдна. Не успях да играя с него във времето, когато двамата бяхме на върха на кариерите си, но все пак станахме съотборници. Играхме заедно в „Ливърпул“, че дори и за Англия.

    През август 2013 г., след 25 години прекарани в „Ливърпул“, все така усещах същата изгаряща треска, с която бяха белязани битките на „Айрънсайд Роуд“. Нищо не се беше променило. От щастливия период на чиракуване в академията, през всеки мач на „Анфийлд“, до екзалтирания триумф в Шампионската лига, по време, на който носех капитанската лента. Вече бях на 33, но си оставах привърженик на клуба. Продължавах да обичам футболен клуб „Ливърпул“, както и специалните хора, свързани с отбора, като Джон Барне, Роби Фаулър и Луис Суарес.

    Както вече се бе случило с Барне и Фаулър, припознах нещо от себе си и в Суарес. И Луис беше започнал да играе на улицата и бе обсебен от футбола по същия начин. Нямаше никакво значение, че той е от Монтевидео, а аз от Мърсисайд. Ние бяхме моделирани по един и същи начин, футболът направляваше нашите съдби.

    Луис премина в „Ливърпул“ на 31 януари 2011. Още на първата му тренировка на „Мелууд“ (тренировъчната база на „Ливърпул“) останах без дъх, след като видях неговата маниакална привързаност към играта. Луис е от онази рядка порода играчи, трениращи със същата страст, с която играят в мачовете. Под изсипващия се дъждец във вторник сутрин „Мелууд“ изглеждаше като „Камп Ноу“ в бляскава съботна вечер. Луис жадуваше да спечели мача на малки вратички така, както би го направил, ако играеше, за да грабне Шампионската лига или световната купа. Той се прибираше вкъщи ядосан, ако отборът му допуснеше загуба на тренировка. Луис изпитваше болезнена необходимост да побеждава. Винаги!

    Обичах неговата неизтощима енергия и страст, но най-вече се наслаждавах на техническите му умения. Тренирал съм с ювелирни футболисти в моята кариера и винаги съм имал увереността, че мога да бъда един от тях. Имах нужда от такава самооценка. Ето защо винаги съм искал най-добрите играчи в света да играят за „Ливърпул“. Неистово желаех такива футболисти да изстрелят клуба до висините, които бе достигнал в онези незабравими за мен години през 80-те на „Айрънсайд Роуд“. И колкото и егоистично да звучи, исках да докажа на тези велики фигури, че съм един от тях. Луис Суарес бе такъв, е него ние бяхме в състояние да постигнем удивителни неща. С него ние имахме шанса да се конкурираме с мощта на „Манчестър Юнайтед“, „Челси“ и „Манчестър Сити“, с парите им.

    Дали на тренировка, или по време на мачовете, Луис не преставаше да доказва, че е играч от друг калибър в сравнение с всеки един от нас. Правех всичко по силите си, за да поддържам неговото ниво, но той беше по-добър футболист от мен.

    Винаги ми е било трудно да определя кои са били най-класните ми съотборници по време на седемнайсетте сезона, прекарани в първия тим, но замисляйки се по-задълбочено, неизбежно стигам до отговора. Четирима са тези, които се открояват над всички в „Ливърпул“ и в периода, в който съм играл за Англия - Фернандо Торес, Чаби Алонсо, Луис Суарес. До тях слагам и Уейн Рууни, друг скаузър, макар и идващ от синята част, който през 2004 смени „Гуудисън Парк“ с „Олд Трафорд“. Не бяха малко тренировките и мачовете с Англия, в които Уейн отново показа същата даровитост и желание.

    Да, Алонсо, Торес, Суарес, Рууни.

    „Барселона“ разчита на атомното си нападение Лионел Меси-Неймар-Суарес, но в моя дриймтийм бих заложил на Суарес, Торес и Рууни в атака, а в средата на терена, където са най-горещите сблъсъци - на Алонсо и Джерард.

    Суарес беше толкова истински. Той не е просто играчът, когото всички искат да имат в своите фентъзи-отбори. Скъсва се от тичане, пресира здраво и се бори за топката, стремейки се да не отстъпи и педя земя, а междувременно прави зашеметяващи неща с топката и вкарва невероятни голове. Имаше един продължителен период, в който да играя редом с Луис, бе нещо нереално. Като магия. Той ме поразяваше със своя талант.

    Торес пък е този, който се доближава най-много до Суарес. По време на двете години с него Фернандо ме накара да се чувствам непобедим. Винаги знаех къде е, накъде ще се втурне в следващия момент. Не съм типичният номер 10, но в тези две години фернандо ме направи такъв. Изиграх най-силния си сезон именно на тази позиция през сезон 2007-2008, но това беше благодарение на Торес. Имах най-впечатляващата статистика по време на кампанията, реализирайки 24 гола и правейки 9 асистенции. Всеки път, когато излизах на терена заедно с Фернандо, бях сигурен, че някой от двама ни ще се разпише и ще спечелим мача. Същото усещах и със Суарес и понякога с Рууни. Стъпвайки на игрището преди някои от мачовете на националния отбор и знаейки, че Уейн е в състава, си казвах: „Ние имаме всички шансове да победим днес и това е заради него!“

    Майкъл Оуен също беше специален нападател. С него играхме заедно, когато бяхме много млади, и това беше като сбъдната мечта за мен като полузащитник.

    В крайна сметка обаче Луис се откроява над всички. Щеше да е толкова хубаво, ако можех да играя с него, когато бях по-млад и след това да достигнем заедно до върховете. Щяхме да бъдем феноменални през годините. Това е единствената нотка на съжаление, която се прокрадва в мен, когато става дума за Суарес.

    Ето един пример за това, което той правеше за мен. На 13 март 2012 г. реализирах хеттрик срещу „Евертън“ на „Анфийлд“. Това беше първият хеттрик в Мърсисайдското дерби от 30 години насам. За последно Иън Ръш се бе разписал три пъти на „Гуудисън Парк“ през 1982. След това ми казаха, че това е и първият хеттрик в дерби, играно на „Анфийлд“ от 1935 година насам. Историята винаги е била част от моя футболен живот, но дори тя не можеше да бъде толкова вълнуваща, колкото усещането, че тази вечер играх заедно с Луис Суарес.

    Аз бях този, който вкара головете в този ден, при това доста хубави голове, и мачът ще остане в съзнанието ми като моя любим на „Анфийлд“. И не само защото победихме „Евертън“. Обожавах да печеля градските дербита, защото през всички тези години трябваше да устоявам на нападките от страна на феновете на „карамелите“. Те не пропускаха да ме атакуват, това бяха парливи подвиквания. Ето защо беше толкова сладко да им вкарам три гола. Но дори това не беше всичко, тъй като имах привилегията да се възползвам от безкористната магия на Суарес. Той просто я разпръскваше около мен в онази вечер. Да бъдеш толкова надарен футболист, да правиш подобни чудотворни подаръци за свой съотборник, да асистираш и създаваш головете му е наистина рядко срещана комбинация. Меси, от висотата на своето величие, също притежава подобно великодушие.

    Луис, разбира се, не е светец и не съм сигурен, че щеше да стори това за Даниел Стъридж например, факт е, че винаги съществуваше някакво напрегнато съперничество между тях. Но когато ставаше дума за мен, при това срещу „Евертън“, Луис не се поколеба да стори нещо различно. Просто направи така, че „Ливърпул“ и най-вече аз да играем като крале.

    Всички, които хулят Луис, без дори да са имали възможност да се срещнат с него, ще останат изненадани от неговата готовност и желание да се пожертва в името на отбора. В онзи мач той беше готов да изрови земята и се бореше безспирно, като в същото време отиграванията му бяха блестящи като диамант. Аз се отчетох с хеттрик, но Суарес беше винаги около мен, премахвайки препятствията по пътя ми и поднасяйки на тепсия топката за две от попаденията, които реализирах.

    Имам толкова много прекрасни спомени с него – наблюдавах го всеки ден, гледах го как играе, попивах от начина, по който се отдаваше цялостно на футбола. Той не е от тези, които посещават лазарета, той е същински боец. Суарес е малко по-напред от Торес именно заради манталитета и суровия си характер. Той не пропуска мачове. Вкарва и създава голове, а срещу него е ужасяващо да се играе. Толкова е твърд и винаги действа директно. Можеш да победиш всеки на този свят, ако имаш Луис Суарес в своя отбор.

    Тренировъчен център „Мелууд “ Уест Дарби Ливърпул, август 2013

    Всеки път, когато поглеждах Луис, усещах болка и разочарование. Наистина това беше нещото, което чувствах дни наред. Щях да тренирам с първия отбор, докато Луис се подготвяше през две игрища от нас и единствено фитнес-треньорът му правеше компания. Понякога му позволяваха да дойде при нас, но след като сме приключили заниманието. Разривът между „Ливърпул“ и Суарес беше станал болезнен.

    Аз бях в капан. От едната страна бяха американските собственици на клуба, „Фенуей“, предвождани от Джон Хенри и Том Уорнър и нашият мениджър Брендън Роджърс. На другия край на тренировчната база бе Суарес.

    Луис се разгневи на „Фенуей“, беше направо бесен на Брендън. Толкова ядосан, че едва се помръдваше на тренировки в началото на август, като това продължи цяла седмица. Той се опитваше да покаже, че отношението към него е било некоректно. Беше разочарован от Брендън, защото вярваше, че мениджърът или някой от високите етажи във „фенуей“ го е излъгал.

    Знаех, че Луис просто иска да играе футбол и това, че продължаваше да се влачи на тренировките цяла седмица, ме озадачи. Тази мисъл се настаняваше все по-натрапчиво в главата ми и не ми даваше покой: „Дали пък някой не е посъветвал Луис да се държи по този начин?“

    Не мога да съм сигурен чий беше изборът да отстрани Луис от отбора, но все пак си мисля, че Брендън имаше последната дума. Навярно той си казваше: „Не мога да си позволя да го оставя да тренира с отбора, ако не се раздава.“ Разбирах това негово решение, но въпреки това чувствах, че трябва да помогна.

    Пропастта между Луис и Брендън, между играча и клуба се задълбочаваше все повече. Трудно беше да се мисли, че някой е в състояние да ги обедини отново. В основата на конфликта бяха маневрите на „Арсенал“. Първоначалната им оферта за Суарес бе налудничаво ниска, а след това предложиха на „Ливърпул“ 40 милиона и един паунд, за да го купят.

    Не знаех какво е записано в контракта на Луис, но слуховете твърдяха, че всяка предложена сума над 40 милиона паунда би задействала клаузата за освобождаването му. Този паунд отгоре, предложен от „Арсенал“, беше голяма обида, а тяхното поведение бе изненадващо за мен. Според мен то беше много цинично! Обикновено „Арсенал“ демонстрираше висока класа. Те имат топмениджър в лицето на Арсен Венгер, качествени играчи, а отборът изповядва футбол на високо ниво. Отнасям се с изключително уважение към „Арсенал“, тъй като те правят нещата със стил, но не и този път. Тяхното преследване на Суарес вбеси собствениците ни. А Луис бе много ядосан, тъй като „Фенуей“ отказа да го продаде. Ситуацията ескалира през предишните четири месеца. Никога не съм имал чак толкова близки отношения с Луис. Не си изпращахме съобщения всеки ден и не обядвахме заедно извън клуба, но веднъж бяхме заедно на „Мелууд“ и просто се възползвах. Харесвах неговия характер, той умееше да заразява околните, а и английският му непрекъснато се подобряваше. С Луис можехме да говорим по мъжки, защото изпитвахме взаимен респект.

    Седяхме заедно в съблекалнята. Номерата на тренировъчните горнища и фланелки бяха подредени от номер 1 до номер 37 и логично неговият номер 7 беше до моята осмица. Бях достатъчно близо до неговото лице, за да го попитам: „Хайде, Луис, кажи какво става?“ Това си беше най-обикновен разговор и той каза: „Виж, има няколко клуба, които душат около мен“, а също и „Искам да играя в Шампионската лига“.

    Месеци преди сагата с „Арсенал“ бях започнал да се притеснявам, че ще загубим Луис, защото виждах колко добре играе. В края на сезон 2012-13 той имаше на сметката си 51 гола в 96 мача за „Ливърпул“. Трийсет от тези попадения Луис вкара в същия този сезон и беше основният фактор за нашия възход през първата година на Брендън, който замени Кени Далглиш като мениджър през лятото на 2012. Ситуацията наподобяваше тази с Торес... Когато най-добрият ти играч е в убийствена форма и опъва съперниковите мрежите почти всяка седмица, трябва да очакваш, че европейските грандове ще започнат да се навъртат и да следят отблизо. А когато твоята звезда е наистина голям футболист, а ти дори не играеш в Шампионската лига, няма как да не си уязвим. Не е лесна работа да парираш опитите на конкурентите, които са склонни да изсипят чували с пари, за да ти отмъкнат играчи като Торес и Суарес.

    Бях наясно какво чувства Луис, тъй като и аз бях обект на подобни ухажвания. Няколко месеца, след като изведох „Ливърпул“ до триумф в Шампионската лига, Жозе Моуриньо почти успя да ме убеди да напусна. Бях на крачка от подписване на договор с „Челси“, когато изведнъж се почувствах ужасно само при мисълта, че ще обърна гръб на „Ливърпул“. Вярно е, че беше създадено съвсем излишно напрежение при подписването на новия ми контракт, но така или иначе никога не съжалих за решението, което взех. Да се отдам на „Ливърпул“! Офертите не секнаха. Когато играех най-добрия си футбол през 2006 и дори през 2009, дойдоха поредните изкушаващи предложения - „Челси“ повтори, „Реал“ - Мадрид опита два пъти, като вторият път беше особено примамлив, тъй като този, който ме искаше пак, беше Моуриньо. Да играя за Жозе с белия екип на „Реал“ - Мадрид на „Бернабеу“? Само и единствено „Ливърпул“ е в състояние да ме накара да отхвърля такава оферта...

    Дори след Евро 2012 - турнирът в Полша и Украйна, в който се представих най-силно с екипа на Англия и бях включен в идеалната единайсеторка на първенството, „Байерн“ - Мюнхен се свърза с моя мениджър. Те искаха да разберат дали ще проявя интерес към евентуален трансфер. Това стана през лятото, предшестващо сезона, в който под ръководството на Юп Хайнкес спечелиха требъл, след като победиха „Борусия“ - Дортмунд във финала на Шампионската лига на „Уембли“. Навярно можеше да бъда част от този отбор, но бях изчистил съзнанието си осем години по-рано, когато отказах на „Челси“. Знаех, че няма да напусна „Ливърпул“. Знаех, че докато играя футбол в Европа, ще си остана играч само на един клуб.

    Разбирах добре какво е да си ухажван и преследван. Моуриньо, на когото се възхищавам като мениджър, дори беше споменал, че е правил опити да ме привлече и в „Интер“ през сезона, в който те спечелиха Шампионската лига - 2009/10. Казваха, че от „Барселона“ също са слухтели около мен, макар че не съм сигурен, че някога са имали сериозни намерения спрямо мен. По-скоро ми се струва, че са били наясно колко здрава е връзката ми с „Ливърпул“.

    Разбира се, ако си играч от Южна Америка, е почти невъзможно да откажеш ласкателствата на „Барса“ или Мадрид. Но „Арсенал“? Луис щеше да разбие сърцето ми, ако напуснеше „Ливърпул“ , за да премине в „Арсенал“.

    В началото се бях отдръпнал, защото Брендън владееше ситуацията. Той все още си говореше с Луис. След всичко, през което преминах с Фернандо и неистовите ми опити да го задържа в „Ливърпул“, не ми се искаше да се замесвам отново. Трябваше да се концентрирам върху представянето си, моите задължения като капитан и отношенията ми с останалите 30 играчи от първия тим.

    Дългата ми история в „Ливърпул“ вероятно ме беше направила по-различен от всеки друг капитан във Висшата лига, ако не и извън нея. Играчите на клуба винаги са знаели, че могат да се обърнат към мен. Те идваха и споделяха своите притеснения, разкриваха съмненията си, а аз се опитвах да помогна на всеки. Усещах тежестта на тази роля, но би било погрешно да я наречем бреме, тъй като винаги съм я приемал преди всичко като огромна чест.

    Всеки път, когато влизах в базата на „Мелууд“, виждах един издълбан на стената цитат от Бил Шенкли - нашият най-велик мениджър. Казаното припомняше всеки ден на всички негови последователи какво всъщност представляваше духът на Шенкли: „Аз искам да бъда запомнен като безкористен човек, който е загрижен и устремен към това и другите да усетят от славата. Така създадох истинско семейство, чиито членове вървят е гордо вдигната глава, заявявайки: „Ние сме „Ливърпул“!“.

    Бил Шенкли наложи в клуба онези фундаментални ценности, които следваме и днес, като в същото време преобрази „Ливърпул“ от тим от Втора дивизия до европейски колос. Аз бях само един играч, но прекрасно осъзнавах значението на тази фраза. Ставаше въпрос за онази вяра, непоколебимост и привързаност към клуба, които следвах със сърцето си.

    Заради продължилия повече от десетилетие престой в „Ливърпул“ върху мен падаше огромна отговорност. В такива моменти усещах необходимостта да се опитам да помогна на невероятните ни привърженици, а това в този случай до голяма степен означаваше да задържим нашата голяма звезда, без значение дали става дума за Торес или Суарес. Трябваше да изслушам играча, който често не беше просто съотборник, а и приятел, обръщащ се към мен за подкрепа в сблъсъка му с клуба, но също така да се опитам да помогна и на мениджъра ни. Това беше трудна задача! Беше много стресиращо, макар да изглеждаше нищожно усилие на фона на предизвикателствата, с които се беше сблъскал Шенкли през 60-те години на миналия век.

    Трябваше да се справям с подобна трансферна сага за втори път през последните четири години и направих всичко, което беше по силите ми, за да успеем да задържим фернандо и Луис. Но не само защото това щеше да бъде за доброто на „Ливърпул“. Дори погледнато егоистично, осъзнавах, че работата ми като играч и задълженията ми като капитан щяха да бъдат облекчени, ако те бяха в тима.

    Бях наясно, че без Луис през 2013/2014 към нас се задава поредният средняшки сезон. Нямах съмнение, че ако той остане, ще имаме всички шансове да оставим зад гърба си седмата позиция и да се борим за място в Топ 4. Можеше да бъдем ако не реални претенденти за титлата, то поне фаворити за квота в Шампионската лига, тъй като знаех много добре как Луис вдигна класата на отбора.

    Бях загубил битката за Торес, след която той се отправи към един лондонски клуб и не можех да си позволя подобно поражение със Суарес. А това наистина беше товар върху моите плещи, тъй като Луис виждаше нещо различно в мен. Не онова, което виждаше в Брендън или „Фенуей“. Той ме гледаше по начин, който ме накара да повярвам, че наистина съм в състояние да разреша проблема. Луис ми показа онази искра надежда, от която и аз имах нужда. Беше готов не само да говори, но и да ме изслуша.

    Надеждите за неговото оставане щяха да са се изпарили, ако не чувствах тази връзка между нас. Нямаше съмнение, че без него ние се сгромолясвахме отново, потъвахме. Кашата беше забъркана, но аз трябваше да се намеся. Нямаше друг изход.

 Трябваше да положа максимални усилия, за да намеря решение.         Животът преди беше доста по-опростен и лишен от подобни трудности. Виждах все така ясно някои от най-щастливите си дни като футболист, макар че от времето, когато през 1996 навърших 16, беше изминал повече от половината ми живот. В първата от двете ми години на чиракуване на „Мелууд“ забърсвах подове, чистех обувки и помпах топки, а във времето между тези занимания правех едно-единствено нещо — играех футбол!

    Чувствах cе като в рая! Ако можех да изживея отново някой период от кариерата си, със сигурност бих пожелал това да са именно тези две години. Нямаше никакви отговорности или натиск върху нас, а ние просто бяхме луди по футбола. Попадането ми в юношеската школа беше и чудесна възможност да избягам от досадното училищно ежедневие. Връщайки се назад във времето, осъзнавам, че притежавах интелигентност и потенциал да се справя доста по-добре в училище в онези дни, но тогава тези занимания просто не ме привличаха. Сега си казвам, че можех да положа повече усилия, но това така и не стана. Имах обещанието, че ще подпиша контракт и ще стана професионален футболист. А и времето в юношеската школа ми носеше несравнима наслада с мисълта, че щях да изкарвам хляба си, играейки футбол. Всеки ден напусках отегчителното училище, за да отида до „Мелууд“, където бях готов да работя цял ден за клуба, който обичах, заобиколен от своите герои.

    Сутрин се качвах на автобус за тренировъчното игрище на „Мелууд“ в Уест Дерби от „Блубел Лейн“. Ако не успеех да го хвана - нещо, което заради огромния ми ентусиазъм се случваше изключително рядко, трябваше да направя промяна, включваща използването на два автобуса. По онова време не можех да си позволя такси, тъй като седмичната ми заплата беше 47 паунда и 50 пенса. Спомних си тази сума през 2014, когато отхвърлих оферта за двегодишен договор в Катар, срещу която чисто щях да получа 13 милиона и половина евро...

    Случваше се Томи Кълшоу (бивш капитан на резервите на „Ливърпул“, който през 2011 се завърна в клуба като треньор в юношеската академия), който тъкмо бе подписал професионален договор, да ме кара със своя форд „Ескорт“. Той винаги отказваше предлаганите пари за гориво, като това беше голяма помощ от негова страна. С Томи продължаваме да сме приятели и днес.

    В академията ни плащаха веднъж месечно, а моите родители - Джули и Пол, получаваха от клуба по 40 паунда на седмица, за да си помогнат с разходите, свързани с мен. Мама и татко подкрепяха всяка моя стъпка и се отнасяха прекрасно с мен. Ако бях добър вкъщи, те ми даваха всички седмични надбавки от 40 паунда. Тези малки суми от „Ливърпул“, дадени от мама и татко, означаваха за мен много повече от десетките хиляди паунди, които някой талантлив тийнейджър прибира всяка седмица в наши дни.

    Когаго в края на месеца получавах парите, отивах в града и си купувах нов анцуг или тренировъчни обувки. Можех да се поглезя и в „Макдоналдс“... Е, това означаваше, че ще бъда без пукната пара през следващите три седмици и половина, но не ми пукаше. Футболът беше този, който ме зареждаше!

    Някои от най-близките ми приятели бяха край мен в онези фантастични луди години. Баво (Иън Дънбавин - вратар, играл за няколко английски клуба в долните дивизии) и Бого (Джон Богън - халф, играл за „Акрингтън Стенли“ и „Дънди“) бяха моите най-верни другари за дълго. Вече не се виждаме толкова често, макар че Бого беше кум на сватбата ни с Алекс. Баво дойде в академията на 12, четири години след мен, но с него веднага се сприятелихме и бяхме изключително близки. По-късно той пази на вратата на „Акрингтън Стенли“, а сега тренира младите вратари в академията на „Ливърпул“ в Къркби. Мисля си, че е жалко за момчетата от академията да са толкова далеч от първия отбор. Моето мнение е, че те трябва да са на „Мелууд , както ние бяхме в първата си година. Така ще могат всеки ден да са до големите имена в отбора, да се запознават с тренировъчния режим на Джордан Хендерсън и Филипе Коутиньо, да израстват като бъдещи звезди на „Ливърпул“. Това би било от голяма полза за тези юноши и една такава година наистина е в състояние да ги промени.

    Освен това съжалявам, че днес те са толкова изолирани и донякъде разглезени, тъй като никой не ги кара да забърсват пода или да чистят - задължения, които ние изпълнявахме редовно в онези щури времена. Освен Бого и Баво групата ни включваше Нийл Грегсън (Грего), Мати Кае, Стивън Райт (Райти) и Майкъл Оуен - момчето-чудо, което съвсем скоро щеше да усети славата, играейки за Англия на финалите на световното първенство. Майкъл обаче беше винаги готов да помогне в работата, а ние истински се забавлявахме...

    Така или иначе си бяхме необуздани млади футболисти, които с охота дразнеха здравеняка Дон - човекът, който се грижеше и отговаряше за „Мелууд“. По онова време си мислехме, че вгорчаваме живота му и това изглежда забавно, но истината бе друга. Дон беше солиден и вършеше добре своята работа, независимо че постоянно беше мишена на идиотските ни шеги. Понякога заливахме с вода пакетчетата му с чай, включвахме всички лампи или пък просто го замеряхме с какво ли не. Тогава си мислехме, че го тероризираме и го докарваме до лудост, но той винаги успяваше да свърши работата си, както и Да ни накара да изпълним нашите задължения. Беше най-якият човек в „Ливърпул“, но се е случвало да скочим отгоре му и да го съборим върху калното игрище в мразовит зимен ден. Той само се изправяше, изръмжаваше някоя и друга по-груба дума и ни показваше пътя към следващата задача.

    По онова време всички момчета бяхме британци, не беше като сега. Споделяхме една и съща култура, говорехме един и същи език и имахме един и същи разхайтен манталитет. Постоянно правехме щуротии и аз се забавлявах. Случваше се да нарежем дрехите на някое от момчетата, след което то намираше начин да ни го върне. Двайсет типа, получаващи по 250 паунда на месец в една съблекалня. Всички бяхме с празни джобове, но на кого му пукаше за това. По онова време нямаше нито напрежение, нито имахме отговорности. Но дойдеха ли уикендите, ние нямахме търпение да дадем всичко от себе си, играейки за юношеския тим на „Ливърпул“ срещу „Евертьн“, „Манчестър Юнайтед“ или някой от другите ни съперници. Без да съм прекалено самонадеян, виждах, че двамата с Майкъл сме най-добрите в групата. Майкъл беше по-голям от мен с шест месеца и когато започна да играе за първия отбор, увереността ми стана дори по-голяма. Виждах, че той се справя чудесно още от самото начало и това ме караше да вярвам, че със сигурност ще настъпи и моят час. По този начин успявах да не се затормозявам и да тренирам с голямо удоволствие. В същото време не можех да спра да мечтая за футболна кариера и се забавлявах.

    Трима бяха треньорите, които съумяха да ме моделират като играч - Стив Хайуей - легендарен футболист на „Ливърпул“, Дейв Шанън и Хю Макоули. Именно те ми показаха как да правя нещата по ливърпулски начин (б. р. - прословутия Liverpool way), а в академията ме накараха да повярват, че имам качествата да стана професионалист. Така дойде и моето време - двамата с Райти бяхме извикани да тренираме с първия тим.

    Джон Барне, идолът ми от мачовете на „Айрънсайд“, все още бе в отбора, макар че вече беше към края на своя десетгодишен престой в „Ливърпул“. Някога си представях, че именно аз съм Барне, а ето, че вече се опитвах да му отнема топката... Но Дигър (б. р. - получава прякора си от героя в американския филм „Далас“ Дигър Барне), както всички го наричаха ме надиграваше всеки път. Просто не бях в състояние да го спра. Обожавах Барне, а сега вече можех наистина да оценя неговите феноменални умения.

    Нямах кой знае какви шансове и срещу Джейми Реднап, той също бе прекадено добър. Джейми беше страшно мил с мен, често ме дърпаше настрани, за да ми покаже как бих могъл да подобря играта си като полузащитник или просто, за да ме похвали. Веднъж дори ми даде чисто нови футболни обувки „Мизуно“.

    Роби Фаулър беше друг от героите ми, които буквално оживяха пред мен. Изпитвах истинско страхопочитание към Фаулър и Стив Макманаман, техните умения и постижения. Все пак те бяха момчета от Ливърпул. Една от задачите ми бе да ги изчакам пред съблекалнята на първия отбор и да ги помоля да се подпишат на плакати, фланелки или топки, които по-късно бяха изпращани в местните болници и училища или просто бяха използвани за набиране на средства за благотворителност.

    Вярно е, че бях сред най-големите шегаджии в академията, но по никакъв начин не исках да изглеждам нелепо в очите на Фаулър и Макманамън. Почитах ги и се надявах, че един ден ще стана като тях - момче от Ливърпул, което изработва и вкарва голове пред „Коп“.

    Доминик Матео беше шест години по-голям от мен шотландец, дошъл в „Ливърпул“ от „Дънфърмлин“ през 1992. Четири години по-късно той успя да пробие в първия тим като защитник и за Коледа ме изненада с бонус от 200 паунда. Научих много от всички тези утвърдили се вече играчи, включително и да бъда щедър към младите футболисти.

    Истината обаче беше, че това, че можех да съм сред звездите от първия отбор, и шегите, с които изпълваха дните ми имаха много по-голямо значение за мен, отколкото парите. Дори на пръв поглед досадно задължение като помпането на топките на „Мелууд“ с тези играчи се превръщаше в шумна веселба. Заплашваше ни глоба, наложена от Рони Моран, един от великите треньори на „Ливърпул“, ако топките не бяха в перфектно състояние. И така, помпахме ли помпахме всяка сутрин, скъсвайки се от смях, защото освен всичко друго, трябваше да станем непреки свидетели на един от ритуалите на Джо Коригън (треньор на вратарите). Помпенето на топките съвпадаше с времето, когато Големия Джо засядаше в тоалетната, за да осъществи по-продължителната операция. Любимата му кабина беше точно тази до стаята, в която ние подготвяхме топките, и той неизменно засядаше в нея.

    Коригьн, който беше направил име като вратар на „Манчестър Сити“ и Англия през 70-те, навярно си падаше доста по триците. Беше изключително редовен във физиологичните си занимания. Помпахме топките, слушайки онези характерни звуци от тоалетната всеки ден, рискувайки да бъдем задушени от нахлулата в стаята остра миризма. В интерес на истината Джо делеше треньорската стая с още пет души и може би не беше единственият, който се заемаше по това време със сутрешно изхождане, но ние така и не намерихме смелост да се доближим и да разберем. Продължавахме да се кикотим и да помпаме, докато вонящата мъгла не се разсееше из стаята в „Мелууд“...

    Една друга мъгла обаче беше затиснала футбола през лятото на 2013. При липсата на световно или европейско първенство, което да привлече вниманието в дългите седмици между двата сезона, всичко се въртеше около трансферните спекулации, те бяха навсякъде. Нямаше вестник, телевизионен канал или радиостанция, които да не се занимават с последните трансферни клюки. Това беше лятото, в което навсякъде се говореше за Гарет Бейл, за Уейн Рууни и колкото и да не ми беше приятно, за Луис Суарес.

    Бейл направи удивителен сезон със „Спърс“ и вече бе при- лапан от „Реал“ - Мадрид. Всеки беше наясно, че в крайна сметка сделката ще стане факт, след като на масата бяха сложени над 85 милиона паунда. Но за да се стигне до подобна влудяваща трансферна сума, „Тотнъм“ бяха готови да протакат преговорите с месеци.

    Рууни също бе в епицентъра на подобна сага и това ме върна към времето, когато се разкъсвах между „Ливърпул“ и водения от Моуриньо „Челси“. Именно в това лято Жозе се върна на „Стамфорд Бридж“ след годините, прекарани извън Англия, водейки „Интер“ и „Реал“ - Мадрид. Също като мен, и Рууни беше подмамван от идеята да заиграе за Моуриньо с екипа на „Челси“. Ситуацията се усложняваше и от факта, че гой вече нямаше да може да разчита на опеката на сър Алекс Фъргюсън в „Манчестър Юнайтед“. Без съмнение отказването на фъргюсън засили усещането за несигурност и даде храна за НСС повече спекулации. Дейвид Мойс напусна „Евергьн“, за да опита да стори невъзможното - да замени Фъргюсън начело на „Юнаитед“. Сега пък именно на него, някогашният треньор на Рууни в „Евертън“, щеше да му се наложи да се бори да задържи най-добрия играч на Англия.

    Но аз бях погълнат от случващото се със Суарес. Неговата сага беше далеч по-заплетена от тези на Бейл и Рууни, с много повече подводни камъни.

    Вече бяхме свикнали, че неприятностите следват Луис навсякъде, където и да отиде и с каквото и да се захване. Наказаха го за осем мача за обида на расистка основа срещу Патрик Евра по време на мача с „Манчестър Юнайтед“ през октомври Суарес продължаваше да твърди, че е невинен, и както той, така и клубът изразиха възмущението си от продължителността на санкцията. Така или иначе, преживяхме този момент. Но точно когато Луис се беше превърнал в познатата голова машина, реализирайки купища попадения и играейки с цялото си сърце, той предизвика нова бъркотия.

    21 април 2013 г. се игра мачът ни с „Челси“ на „Анфийлд , а Луис захапа рамото на Бранислав Иванович. Суарес използва двете си ръце, за да сграбчи ръката на сръбския бранител, а след това просто заби зъбите си в плътта му. Тази постъпка беше непростима.

    Последва нов протест от страна на „Ливърпул“. Този път срещу наказанието му от десет мача, включващо последните четири срещи от сезон 2012 - 2013, както и първите шест двубоя в следващата кампания. Поредното му отсъствие нямаше как да не ни се отрази. В този случай се отдръпнах и оставих клуба да се справи, надявайки се, че един ден Луис ще се научи да не се забърква в неприятности.

    Разбира се, беше трудно да си представим, че ако някой не толкова даровит или важен за клуба играч беше загазил по този начин, би получил толкова силна подкрепа. Не се гордея с това признание, но реалността в професионалния футбол е такава. Клубовете са готови да помогнат най-вече на онези които са в състояние да допринесат най-много за просперитета им. това понякога е безмилостен бизнес.

    Лично аз не се нуждаех от кой знае колко време, за да осъзная че харесвам Луис и като човек, и като играч. Той живее за своето семейство и за футбола. Луис обожава Софи, неговата първа приятелка, която впоследствие става и негова жена, и техните деца.

    Когато не играе футбол, иска да прекарва цялото си свободно време със семейството си. Води съвсем обикновен живот и може би с това също успя да ме докосне по някакъв начин. И при мен беше така, семейството и футболът ме превърнаха в това, което съм. Разликата беше в това, че аз щях да остана в „Ливърпул“ от осемгодишна възраст та чак докато навърша 35. При мен беше налице огромна емоционална привързаност към клуба от родния ми град, а той нямаше как да изпитва това. Луис беше напуснал Уругвай, за да играе в Холандия, след това в Англия, а после и в Испания, но не бих го описал като меркантилен. През цялото време виждах един човек, който иска да играе футбол на най-високо ниво, правейки го за собствено удоволствие и за своето семейство.

    Дойде време за паузите, свързани с мачовете на националните отбори, и всички ние се пръснахме по света, а след това започна и лятната ваканция. Но дори от хиляди мили можеше да разбереш, че Луис обмисля да напусне. Нямаше как да пропуснеш това, четейки вестниците или сърфирайки из интернет за последните футболни новини. Луис Суарес беше неизменна част от вестите дни и седмици наред.

    Всичко сякаш започна от едно интервю, което даде за уругвайската радиостанциия „Спорт 890“ на 29 май 2013. „Щастлив съм в „Ливърпул“, чувствам се прекрасно заради феновете започна Луис. - Но в същото време не съм подготвен да продължа да се конфронтирам с английската преса. Вярно е, че имам контракт с „Ливърпул“, но ще ми бъде страшно трудно да кажа „не“ на „Реал“ - Мадрид.“

    Малко след това президентът на „Реал флорентино Перес обърка още повече нещата, след като заяви пред испанско радио: „Да, Суарес е голям играч, също като (Едисон) Кавани и (Роберт) Левандовски. Нямаме право да говорим за играчи на други клубове, но ако ме питате дали харесвам Суарес, отговорът е да!“

    След това обаче въздъхнах с поне малко облекчение, след като Перес насочи вниманието си към друга мишена от Висшата лига. „Бейл е роден, за да играе в Мадрид“ - изстреля босът на „Реал“, като в този момент и „Тотнъм вече бе склонен да се раздели с най-ценния си футболист. Суарес пък коментира ситуацията по време на пресконференцията на Уругвай преди контролната им среща с Франция в Монтевидео:

    „Намирам се в труден период, английската преси не се отнася добре с мен“, заяви Луис. „Заради папараците не мога да се разхождам в градината или да отида до супермаркета. Не парите са причината да напусна (Англия), а моето семейство и имиджа ми. Вече не се чувствам комфортно там. Нямам нищо против „Ливърпул“, но това е подходящ момент за смяна на обстановката.“

    В началото на юли „Арсенал“ вече беше пренасочил вниманието си от Гонсало Игуаин, аржентинският нападател, който щеше да напусне „Реал“ - Мадрид, към Суарес. Те предложиха на „Ливърпул“ 30 милиона - сума която беше направо обидна, имайки предвид, че „Спърс“ искаха от „Реал“ между 80 и 90 милиона, за да им продадат Бейл.

    Вече бях чул първата реакция на Луис, когато той отново проговори пред радио „Спорт 890“. „Оценявам тази оферта,“ беше коментарът на Суарес за предложението на „Арсенал“ „Тя ме кара да мисля, че все пак аз мога да се върна и да играя там. Хубаво е да знаеш, че водещите английски клубове се интересуват от теб.“

    Неговият приятел и партньор в атаката на Уругвай Кавани пък ме прониза с кинжал в сърцето. „Луис трябва да играе в Шампионската лига,“ каза той. „Мога да ви уверя, че неговата любов към „Ливърпул“ е неподправена и ако те бяха в Шампионската лига, той никога нямаше да се замисли за напускане. Но Луис е наясно, че кариера му е в такъв етап, в който е важно да играеш на най-високо ниво.“

    22 юли „Арсенал“ направи онази прословута непристойна оферта от 40 милиона и 1 паунд. Собственикът Джон Хенри направо побесня. „Какво мислите, че пушат тези на Емиратс“?,“ изригна той.

    Срещнахме се с Луис за предсезонния ни тур в Австралия и Индонезия. Беше очевидно, че той не искаше да е там, независимо че отново можеше да видим каква глобална мощ притежава „Ливърпул“. Гледката с онези 96 000, които пееха с пълно гърло: „Вие никога няма да останете сами“ на стадиона в Мелбърн преди контролния ни мач, няма как да не те накара да изтръпнеш. Бяхме следвани от огромни тълпи в Тайланд, които ни боготворяха, а аз дори бях поканен да се срещна с краля им.

    Изпълнявах всички тези церемониални задължения, но мисълта за Луис се бе настанила в главата ми и не ми даваше покой. Той беше разговарял с мен насаме и ми бе споделил. „Стиви, „Арсенал“ са готови да платят сумата от договора ми, според която мога да си тръгна. Но клубът няма да ме пусне. Брендън и собствениците ме излъгаха.“

    Това беше първият случай, в който той дойде при мен, за да дискутираме нещо от контракта му, нещо толкова сериозно, което не беше свързано с играта. До този момент с Луис само се бъзикахме или обсъждахме съперниците и отделни играчи. Никога досега не бяхме заговаряли за финансови въпроси или за личните ни договори. Всъщност играчите рядко си споделят такива подробности.

    Намирах се в изключително деликатна позиция. Привързаността ми към „Ливърпул“ и желанието ми да задържим Луис в отбора моментално вземаше превес. Но в същото време осъзнавах, че от законова и морална гледна точка щеше да е неправилно, ако клубът откажеше да го продаде. Така че заговорих за фернандо Торес. Казах му: „Виж, Луис, фернандо беше един от най-добрите нападатели, които „Ливърпул някога е имал, той притежаваше мъдростта на голаджията и беше боготворен.“ Преклонението пред него достигаше такива граници, че имаше моменти, в които целият стадион се тресеше под звуците на песента, посветена на него.

    „Капитанската му лента доказа, че той е Червен

    Торес, Торес. и

    На нея пишеше „Вие никога няма да останете сами

    Торес, Торес.

    Купихме младежа от слънчева Испания, а той пое топката и вкара отново

    Фернандо Торес е деветката на „Ливърпул“.“

    Местните привърженици го приеха като един от нас още след като той пристигна от „Атлетико“ - Мадрид през 2007. Вкара 33 гола в дебютния си сезон за „Ливърпул“ и се радваше на огромна почит. Това беше една от традициите на „Анфийлд“

    - феновете благоговееха пред своя топнападател. Като привърженик на клуба бях свидетел на част от тази последователност

    - след Далглиш беше Ръш, после Олдридж, за да се стигне до фаулър, Торес и Суарес. Слагайки чертата, фернандо реализира 81 гола в 142 мача за клуба.

    „Ливърпул“ обичаше безрезервно своя „Ел Ниньо и за дълъг период той отвръщаше със същата привързаност. Моите чувства бяха като на феновете ни, защото в продължение на няколко сезона изглеждаше, че сме непобедими, ако Фернандо беше в подходящото настроение.

    Но положението се усложни. Не играехме в Шампионската лига и фернандо започна да натиска за трансфер в „Челси“. „Ливърпул“ обаче не искаше да осъществява каквато и да е сделка с лондончани. Клубът, в това число и аз, правеше всичко възможно да го задържи.

    Тогава Фернандо дойде при мен и ме помоли да му помогна да напусне „Ливърпул“, за да заиграе в „Челси“. Но аз просто му казах: „Не! Виж, Фернандо, не мога да ти помогна да си тръгнеш. Не съм в състояние да го направя, а и не искам да го правя. Искам да останеш, защото преди да съм играч и капитан на този тим, аз съм негов привърженик. Няма да ти помогна, просто защото не искам да си тръгваш!“ Той поклати глава, след което последва: „Стиви, това е минало. Аз трябва да напусна.“

    Усещах буцата, заседнала в гърлото ми. Неговият мениджър - една жена, която не познавах, висеше в клуба в последните дни. Бях наясно, че Фернандо пребивава често в офиса на боса, за да форсира своето напускане. Виждах, разбира се, и разочарованието му от това, че нещата се протакат. Аз обаче знаех, че ще го загубим още от момента, в който ми каза онези думи.

    През януари 2011 Фернандо разби сърцата на всички привъженици на „Ливърпул“, включително и моето, преминавайки в „Челси“ срещу 50 милиона паунда - сума, която беше британски трансферен рекорд. Отгоре на всичко, той нажежи още повече атмосферата, след като при пристигането си на „Стамфорд Бридж“ заяви: „Истински съм щастлив и съм сигурен, че правя една голяма стъпка в моята кариера, присъединявайки се към клуб като „Челси“. Това е един велик клуб!“

    Това беше звучна плесница в лицето на всеки привърженик на „Ливърпул“. Естествено между нас с фернандо всичко е наред. Той е добър приятел, а и знам, че премина през трудни моменти през последните няколко години. Сигурен съм, че ако можеше да върне времето назад, щеше да бъде доста по-внимателен. Чувахме се често по телефона и останах с впечатлението, че след всичко, което се случи, той съжаляваше, че е напуснал „Ливърпул“, фернандо все така изпитваше силни чувства към клуба, но е вярно, че голяма част от привържениците го ненавиждаха дълго време след случилото се. Те бяха убедени, че той ги е предал и това винаги се усещаше, когато Topee се връщаше в града с „Челси“.

    Тогава казах на Луис: „Искаш ли това да се повтори След всичко онова, което даде на феновете, и всичко, което те ти дадоха. Ще имаш цялото време на света да спечелиш трофеи и тук. Тогава може и да помислиш да си тръгнеш. Но не разрушвай връзката с привържениците по начина, по който го направи фернандо.“ , „

    Обясних му значението на фланелката с номер 9 на „Анфиилд“ и защо именно централният нападател получава най-много хвалебствия от „Коп“, повече от всеки друг. Те наистина боготворят своята звезда, голмайстора, а подкрепата, която той получава всяка седмица, е неповторима.

    Луис на свой ред беше усетил тази любов, но му беше кипнало и положението вече излизаше от контрол. Аз обаче продължавах да вярвам, че имам сили да направя още нещо, след като се бях борил толкова усърдно, за да успеем да го задържим.

    Някои от другите играчи, сред които Лукас, Коутиньо и Хосе Енрике, също съдействаха и на свой ред помагаха в опитите ни да го запазим в клуба. Съвсем забравих за педала със спирачката в момента, в който „Арсенал“ наелектризира до крайност обстановката. В този момент разривът между Луис и „Ливърпул“ и особено между него и Брендън се превърна в пропаст.

    Освен да се притеснявам за най-добрия ни играч, имах и друга неофициална роля в клуба. Като капитан на отбора през последните 10 години се нагърбвах с все повече отговорности, включително и това да убеждавам някои играчи от световна

    класа да преминат в „Ливърпул“.

    Ръководството ми разкриваше кой от топфутболистите е в полезрението и ме молеше да осъществя контакт. Босовете вярваха, че едно такова запитване относно възможността даден играч да заиграе в „Ливърпул“ би имало доста по-голяма

    тежест, ако е направено от мен.

    Последната ни цел бе Вилиан, бразилски полузащитник, който напусна „Шахтьор“ - Донецк, за да се присъедини към руския клуб „Анжи“ - Махачкала. Вече бяхме загубили битката за една от основните ни цели преди новия сезон в лицето на атакуващия халф Хенрик Мхитарян - арменец, който играеше за „Шахтьор“ в Украйна. Той предпочете да отиде в „Борусия“ - Дортмунд, вместо да дойде в „Ливърпул", но аз разбирах защо. Само няколко седмици преди това „Дортмунд“ бяха играли финал в Шампионската лига, а ние дори нямаше участваме в еврогурнирите...

    Това направи привличането на Вилиан още по-наложително, а Брендън и хората от ръководството на клуба вярваха, че бих могъл да го убедя. В същото време отлично осъзнавах, че ако успеем да го купим, имайки предвид, че „Ливърпул“ беше готов да плати 30 милиона паунда, щяхме да покажем на Луис, че работата е сериозна.

    Следвах вече утъпкания път за контактуване със звездите, които опитвахме да привлечем. Изпращах текстово съобщение, вместо да се обаждам директно. Подобен подход показваше по-голямо уважение към играча, а и му позволяваше да прочете съобщението във време, което е удобно за него. Винаги има риск с обажданията и често не се получава.

    И така, втурнах се в авантюрата с Вилиан. Поздравих го и му споделих, че се надявам да няма нищо против да контактувам с него директно. Наблегнах на това колко много се възхищавам от играта му, добавяйки че съм в течение за разговорите между „Ливърпул“ и неговия мениджър. Използвах вече утвърденото клише: „Ако смяташ, че имаш нужда да початим или имаш някакви въпроси, аз съм на разположение по всяко време!“

    Това беше първият ход в една вече добре позната ми игра. Отговорът не закъсня, а след него последва и също толкова добре познатият ми разговор. Вилиан ми благодари, като на свой ред не пропусна обичайните любезности като „Бих се радвал да играя редом до теб, Стивън... бла-бла-бла, но ще трябва да поговоря и с други клубове, които играят в Шампионската лига.“

    Бях наясно, че „Тотнъм“ и „Челси“ също проявяват сериозен интерес към Вилиан, така че му отговорих и, разбира се, добре осъзнавах ситуацията. Сега обаче включвах и някои изпитани търговски трикове. „Мисля, че с „Ливърпул“ ще направиш чудесна сделка, феновете са невероятни, историята на клуба е удивителна, а сега изграждаме голям отбор. Можеш да постигнеш нещо велико тук и ние ще се радваме да те видим при нас.“

    Трябва да призная, че вярвах в това, което му казвах. Клубът се обръщаше към мен с молба за осъществяване на контакт само ако ставаше въпрос за играч, когото аз също ценя. Ето защо винаги се опитвах да убедя дадения футболист с честност и уважение, без да споменавам какъвто и да е финансов детайл или нещо, свързано с контракта, който той би могъл да очаква от „Ливърпул“.

    Последвалото съобщение на Вилиан беше толкова стандартно, че спокойно можех да го напиша, без дори да съм го прочел. Той повтаряше, че би било чудесно да ^играе в един отбор с мен, но „не бил сигурен, че „Ливърпул“ може да му осигури футбол в Шампионската лига.“ Нямаше как да не се съглася. Не бях в състояние да гарантирам участие в Шампионската лига на Вилиан или някой от дузините, с които бях контактувал през годините. Можех само да подчертая, че с идването при нас футболистът ще изпитва удоволствие да играе за нашите фенове и че заедно бихме могли да направим нещо специално.

    Беше нещо като пинг-понг с есемеси, които не се различаваха съществено. Случваше се даден играч да ми сподели, че неговата съпруга или приятелка предпочита да живее в Лондон, Мадрид или Париж вместо в Ливърпул. Очевидното послание в тези случаи беше, че в споменатите градове има по-шикозни магазини и по-луксозни ресторанти, а за мен това означаваше, че сделката е неосъществима.

    Може пък и Вилиан да е препочитал да се премести в Лондон пред това да заживее в Ливърпул, факт е, че не успяхме да го привлечем, а дълго време се смяташе, че той ще подпише със „Спърс“. Но изкушенията на Шампионската лига и харизмата на Жозе Моуриньо си казаха думата и в крайна сметка Вилиан отиде в „Челси“. За мен остана утехата, че имах готов текст за следващия трансферен прозорец. Ето в какво се превръщаше животът ми в „Ливърпул“. Изглеждаше безкрайно далеч и съвсем различен от миенето на пода и шумните забавления в онези безумно щастливи години в юношеската школа.

    На 3 август 2013, събота, „Ливърпул“ организира мой бенефис. Приходите, които надхвърлиха 1 милион паунда, постъпиха в моята фондация, имаща за цел подпомагането на деца в неравностойно положение. Играхме срещу „Олимпиакос“, като те не получиха и пени за участието си. Щедростта им означаваше много!

    Срещу гръцкия шампион вкарах онзи изумителен гол през 2004 - поразих целта с убийствено воле от 25 ярда (близо 23 метра) в последните минути на мача от груповата фаза на Шампионската лига. С него ние се класирахме за етана на директните елиминации, а това, че в същия сезон спечелихме трофея, превърна „Олимпиакос“ в отбор, който винаги заемаше специално място в кариерата ми.

    Преди бенефиса организаторите положиха усилия да наблегнат на това, че бях един от последните представители, а може би и най-популярният от онзи изчезващ вид футболисти, играли единствено и само за един клуб в цялата си кариера. Преди началото на сезон 2013/14 бях изиграл 628 мача за „Ливърпул“, в които вкарах 159 гола. Освен Шампионската лига спечелих купата на УЕФА (предшественик на Лига Европа), две купи на английската футболна асоциация (ФА Къп), както и две купи на Лигата. Станах капитан на „Ливърпул“ 10 години по-рано - през 2003, а през юни 2013 удължих с още една година контракта си с клуба. Това означаваше, че щях да остана на „Анфийлд“ поне до лятото на 2015, влизайки в историята на „Ливърпул“ със своята 27-годишна кариера.

    Чувствах се горд, макар че случващото се с Луис и целият този трансферен кошмар не ми даваха покой. Успяхме да поговорим в седмицата преди бенефиса и Луис ми каза: „Няма да дойда на празненствата след мача, но ще участвам в бенефиса. Искам да съм част от това заради теб, Стиви!“

    Нямах нищо против Луис да пропусне вечерния купон. Той не е от тези, които се забавляват по клубове. Луис е толкова привързан към семейството си, че в момента, в който приключи тренировка или мач, вече иска да е у дома при своите. Никога не дойде на обяд или вечеря, организирана от клуба, но го уважавах толкова много като играч, че приемах тези негови разбирания. Все пак преди бенефиса той ми разкри, че се чувства наранен и объркан. Офертата на „Арсенал“ пък все още беше на масата...

    Луис ми каза: „Разбирам, че феновете са малко разочаровани от мен в момента. Но когато облека фланелката и изляза на терена, аз се раздавам напълно за привържениците. Обикновено давам всичко от себе си и във всяка тренировка, но онова, което не мога да приема, е хората да ме лъжат.“ Не можех да съм сигурен, че това, което казва, е истината. Просто се молех Луис да остане. Той получи възторжен прием от публиката, когато се появи като резерва в мача с „Олимпиакос“ и това някакси го смути.

    Само два дни по-късно, в понеделник ние имахме открита тренировка на „Анфийлд“ и стадионът беше пълен с фонове. Луис обаче го нямаше. Това беше седмицата, в която тренираше отделно. Той не се чувстваше щастлив, не искаше да чуе и да знае. Това не беше истинският Луис.

    На 7 август, сряда, Луис даде бомбастично интервю на испански на Сид Лоу от „Гардиън“ - този, който щеше да му помогне да напише автобиографията си.

    „Миналата година имах възможност да премина в голям европейски клуб („Ювентус“), но останах, като се разбрахме, че ще ми бъде позволено да напусна в случай, че следващия сезон не успеем да се класираме за Шампионската лига. Всичко, което искам от „Ливърпул“, е да спазят уговорката. Имам думата на клуба, а освен това имаме и подписан контракт и няма да е проблем да поискаме Висшата лига да се произнесе по казуса. Разбира се, не бих искал да се стига дотам. На 26 съм и имам нужда да играя в Шампионската лига. Изчаках една година и никой не може да каже, че заедно със съотборниците ми не давахме всичко от себе си през изминалия сезон, за да се класираме. Хората казват, че „Ливърпул“ заслужава да получи повече от мен, но аз вкарах 50 гола в по-малко от 100 мача, а сега клубът може да получи два пъти повече пари в сравнение с това, което плати за мен.

    Говорих с Брендън Роджърс няколко пъти миналата година и той ми каза: „Остани още един сезон! Имаш думата ми, че ако не успеем, аз лично ще бъда този, който ще гарантира твоето заминаване. Сега обаче ситуацията се промени. „Ливърпул“ има репутацията на клуб, който прави нещата по правилния начин. Това, което искам от тях, е просто да спазят обещанията, които дадоха миналия сезон.“

    Брендън и Джон Хенри обаче подчертаха отново, че Луис няма да бъде продаден, особено на „Арсенал“. Точно в този момент Брендън го заточи на „Мелууд“, като ясно го предупреди, че няма да му позволи да поднови пълноценни тренировки с отбора, докато не се извини на клуба, на привържениците и на съотборниците си и да обяви, че остава. Но за мен Луис изглеждаше загубен, също както и фернандо преди две години и половина...

    Формби, Мърсисайд - четвъртък, 8 август 2013 г.

    Алекс беше приготвила чая ми. Сложи пред мен сьомга, паста и салата, любимата ми храна. Аз обаче се втренчих и яденето в ранната вечер, почувствал гадене. Трите момичета търчаха из цялата къща и вдигаха врява, както правят всички деца. Усещах, че главата ми ще се пръсне. Не бях в състояние дори да вдигна ножа и вилицата. Вечерята ми остана непокътната.

    „Какво става“, запита ме Алекс. „Някакъв проблем ли има?“ след което поклатих глава. Нямах сили дори да говоря, камо ли да се храня. „Нещо с футбола ли?“ запита тя, след като изшътка на момичетата в опит да ги накара да замлъкнат поне за малко. Нито Алекс, нито момичетата се интересуват от футбол, но тя бе живяла с мен достатъчно дълго, за да знае, че промените в моето настроение почти винаги са свързани с играта.

    Аз се тревожех за „Ливърпул“, за клуба като цяло, за играчите. Бях наясно, че някои от футболистите се интересуват единствено от своето представяне и от това да запазят мястото си в отбора, но десетилетията, прекарани в родния ми клуб, ме бяха превърнали в това, което съм. Чувствах се длъжен да опитам да помогна, да се справим с всеки изправил се насреща ни проблем, било то на терена или извън него.

    Понякога завиждах на някои от съотборниците си за безгрижието им. Сега осъзнавах още по-добре колко щастливи бяха онези дни в юношеската академия. Да можеше само да се върне мъглата, изпусната от Големия Джо Коригън. Гадеше ми се от машинациите и алчните манипулации в съвременния футбол!

    Предсезонната ни подготовка преди 2013/14 мина под знака на конфликтите. Този период разби разбирането на всеки футболен фен, че август би трябвало да е най-оптимистичният месец. Време, изпълнено с толкова надежди, преди още да е дадено началото на официалните мачове. Очакването за поредния сезон, в който футболният привърженик ще оцени, че всичките страдания и инфарктни преживявания са си стрували...

    Но седейки, вперил празен поглед във вечерята пред мен, аз се чувствах загубен в дебрите на отчаянието. Оставаха 10 дни до старта на новия сезон, а най-добрият ни играч, и без това наказан за първите шест мача, беше отстранен от тренировките с отбора и на всичко отгоре решен да ни напусне. „Не ми се яде,“ казвах си. „Това просто не ми дава покой.“

    Бутнах храната настрана, тази работа не можеше да продължава по този начин. Добрах се до телефона си, защото трябваше да се обадя или да пратя съобщение на Луис. Избрах да му напиша просто: „Луис, какво става тук? Трябва да го изясним.“ Той отговори незабавно: „Виж, друже, мениджърът ме лъже, клубът също ме лъже.“

    Изпратих му нов текст, който гласеше: „Искам да помогна да изгладим това между теб и клуба.“ Последваха няколко съобщения от Луис, който беше разстроен, а английският му, дори в писмена форма, ставаше по-неразбираем в желанието му да изрази своето разочарование.

    Написах му: „Става ли да поговорим утре? Да се срещнем по-рано на „Мелууд“? Почти се усмихнах, когато пристигна отговорът му: „ОК, Стави.“

    В петъчната сутрин не трябваше да има среща на „Мелууд“ между капитана на „Ливърпул“ и изгнаника. Луис беше предупреден, че не бива да идва на тренировъчната база преди обяд, не и преди всеки един от нас да си е тръгнал след тренировки. По бях убеден, че е важно да пренебрегнем тази забрана и да поговорим открито. Информирах и мениджъра за този план.

    Започнах първи. „Виж, Луис, няма да ти помогна да напуснеш клуба, защото смятам, че това твое решение е грешно.“ Той слушаше кротко. „Ще бъда откровен с теб,“ продължих аз. „Трябва да останеш още една година. Ако продължиш да се представяш както миналия сезон, клубовете, които истински те искат, тези, които в действителност могат да ти предложат това, което заслужаваш, няма да се откажат.“ „А какво става, ако се откажат?,“ попита Луис смирено. „Те в играта ли са в момента? „Е,“ каза Луис. „Душат наоколо. Мадрид вече взеха Вейл, а не смятаме, че „Барселона“ са готови. Но се интересуват от мен.“ Споделих с Луис, че опитът ми ме е научил, че ако Мадрид те набележат, никога не се отказват. Същото е и с „Барселона“. Ако те се интересуват от него сега, ще го поискат и следващия сезон. Той трябваше да ме послуша, вече бях изпитал това с „Челси“ и Мадрид. Влязох в настъпление и безцеремонно му заявих: „Всичко, което искам да чуя сега, е, че няма да отидеш в „Арсенал“. Не искам да играя срещу теб, а и знам, че ти ще ги направиш по-силни от нас, ако приемеш. Това е голата истина. Така че искам да си честен с мен, Луис. Наистина ли ще напуснеш „Ливърпул Футбол Клъб“, за да отидеш в „Арсенал“? Или искаш да напуснеш „Ливърпул“, за да заиграеш в някой от грандовете?“ Луис се поколеба: „Какво искаш да кажеш с това „някой от грандовете“? „Не е тайна какво означава, когато си имал такава връзка с нашите привърженици. Ако мога да се поставя в твоята ситуация, бих напуснал само за да отида на две места - „Реал“ - Мадрид или „Барса“. И знам, че и ти искаш точно това.“ Мълчанието на Луис ме накара да повярвам в правотата на изреченото. Бях ударил точно в целта, а той слушаше внимателно. „Аз имах възможност да отида в Мадрид, но я отхвърлих,“ продължих с обясненията. „Но моята ситуация е различна. За мен означава много повече да играя пред тези привърженици на „Ливърпул“, защото те са моите хора...“

    Съотборникът ми кимаше одобрително. Той разбираше какво му казвам, а аз продължих да натискам. Казах му, че за мен би било по-рисковано да премина в Мадрид или „Барса“, защото тогава бях женен отскоро. Но че и съзнавам, че той като човек от Южна Америка би се чувствал като у дома си там, особено ако избереше „Барса“. Неговата съпруга беше живяла в Барселона, децата му говореха испански. Вземах превес през цялото време и не спрях дотук. „А ако останеш тук още един сезон, ние ще бъдем по-силни от „Арсенал“.“ Луис ме гледаше, а аз изстрелях: „Виж, друже, не можеш да отидеш в „Арсенал“! Това е недопустимо за „Ливърпул“ и нашите привърженици. Това важи и за теб също. Струва ми се, че някой ти дава лоши съвети, ако продължава да ти казва, че ще си по-добре в „Арсенал“.“ Не последва протест от страна на Луис. Не чух от него неща като „Аз обичам „Арсенал“ или „Искам да отида там.“ Нито пък „това е един велик клуб“. Луис знаеше, че може да ми се довери. Изложих своя план. Да забрави за „Арсенал“ да остане при нас още един сезон. Нека да ги разбием в Лигата. А след това, разбира се, ние всички ще сме наясно, че „Ливърпул“ трябва да отстъпи, когато Мадрид или по-вероятно „Барса“ отново го поискат. Последва още едно кимване, но все още никой от нас не се усмихваше. Попитах дали е съгласен да уредя среща между него и Брендън. Луис протегна ръката си и стисна моята: „ОК, Стиви.“

    Написах следното на Брендън: „Разкрих какво мисля пред Луис. Имам чувството, че ще трябва да се справим с още някои неща. Но трябва да ги отиграем правилно, защото е ядосан. Става ли той да се срещне с теб?“

    Брендън се съгласи и аз определих часа за тяхната среща. Още същата вечер обаче Луис ми изпрати съобщение. Щеше да дойде на среща с Брендън само ако и аз присъствах на нея. Казах на Брендън: „Луис иска аз да дойда с него.“

    „Аз също,“ отговори той.

    Тримата се срещнахме и седнахме на малките кожени дивани в офиса на мениджъра. Беше неловко. Усмихвахме се, но това на лицето на Луис, когато поглеждаше Брендън, беше по-скоро заплаха. Мога да кажа, че Брендън не беше съвсем сигурен как ще се стекат нещата и аз трябваше да играя омиротворяваща роля. Моментът беше ключов.

    Луис беше готов да изрече думи, които нямаше да се харесат на Брендън. Неведнъж вече ми бе споделил, че според него Роджърс го лъже. Но в същото време надеждата не ме напускаше. Брендън е човек, с когото можеш да се разбереш, и това важеше за играчите. Той е противоположност на Рафа Бенитес - мениджърът, с когото играхме два финала в Шампионската лига през 2005 и 2007. Рафа е брилянтен тактик, когато става въпрос за печелене на футболни мачове, но като човек може да е смразяващ като лед. Харесвах това, че Брендън е по-сърдечен. Освен това бях свидетел колко добре се отнасяше към Луис и мен и какъв респект показваше към нас, преди да се стигне до тази трансферна бъркотия. А аз бях капитанът на отбора, докато Луис беше нашият ключов играч.

    Започнахме добре, като Брендън съумя да улови подходящото настроение и съвсем скоро вече имаше напредък. Все още обаче се притеснявах, че нещата може да се усложнят, тъй като нямах представа какво беше казано по време на срещите със собствениците на клуба. Нямах представа и какво точно беше записано в контракта на Луис. Истината обаче е, че разговорът в офиса на Брендън премина точно толкова гладко, колкото ми се искаше. Съгласихме се за същите неща, които вече бяхме дискутирали с Луис. Роджърс каза, че иска Суарес да поднови тренировки с отбора, а той от своя страна обеща, че ще тренира отговорно. Стиснахме си ръцете, като Брендън даде дума, че междувременно ще говори със собствениците и ще оправи всичко. Веднъж завинаги!

    Почувствах се чудесно, когато напуснахме офиса. Усетих, че има шанс да започнем отначало. Последният тест настъпи при първата тренировка след връщането на Луис в отбора, а това стана след паузата заради мачове на националните отбори. Суарес се беше върнал от Япония, където участва в приятелска среща с Уругвай. В същата седмица Англия победи Шотландия с 3:2 на „Уембли“, а аз бях с капитанската лента па ръката.

    Отново бях напрегнат, тъй като в медиите се появяваха противоречиви съобщения, докато Луис бе далеч от нас. Най-напред почувствах облекчение, когато заяви пред уругвайската преса, че е променил решението си. „Засега оставам в „Ливърпул“ заради цялата обич на хората там.“

    Но само ден след победата на Уругвай с 4:2 агенция „Киодо“ разпространи цитат, в който той отричаше да е казвал подобни неща. „Не съм казвал това, може би някой друг го е направил...“

    Нямаше да понеса да видя Луис отново отдалечен на две игрища от всички нас и болката, изписана на лицето му.

    Всички бяха щастливи, че е сред нас, особено южноамериканските и испанските играчи. Луис и Лукас Лейва, нашият бразилски дефанзивен полузащитник, бяха двата стълба, на които се крепеше единството между испанците и латиноамериканците. Всички тях ги болеше за Суарес и искаха той да се върне в групата. Имах усещането, че те очакваха от мен да разплета патовата ситуация, но Лейва също изигра голяма роля за оставането на Луис. Лукас е невероятно момче и аз го обичам истински.

    Тренировката в тази петъчна сутрин на 16 август 2013 започна, а аз наблюдавах внимателно Луис. След всички противоречиви информации не бях 100 процента убеден, че той е отдаден на „Ливърпул“.

    В този случай обаче грешах. Луис изглеждаше като обсебен и тренираше като луд. Той тичаше до изнемогване, правеше шпагати, хвърляше се безстрашно в единоборствата, сякаш искаше да ни напомни колко много ни липсваше. Беше невероятно да видя апетита и желанието на Луис, а талантът му се открояваше дори пред неговия работохолизъм. С Брендън си хвърляхме многозначителни погледи, които понякога преминаваха в усмивки, наблюдавайки Суарес. Луис се беше завърнал, а с него в навечерието на новия сезон се върнаха надеждите на „Ливърпул“, моите надежди...

2. Инвазията на богатите

    През август 1988, преди двайсет и пет години, картината в английския футбол беше съвсем различна. Когато се присъединих към Академията на „Ливърпул“ на осемгодишна възраст, отборът беше действащ шампион. Седемнайстата шампионска титла в Първа дивизия бе спечелена предишния май е девет точки преднина пред втория в класирането „Манчестър Юнайтед“. В същия този сезон „Челси“ финишира на четвърто място отдолу нагоре (на 18-та позиция), след което на 28 май загуби от „Мидълзбро“ плейофа за оставане в групата и изпадна.

    Две седмици преди това пък „Ливърпул“ отстъпи сензационно на „Уимбълдън“ във финала в турнира за Купата на Футболната асоциация. Загубата с 0:1 сложи край на надеждите на отбора да спечели втори дубъл, триумфирайки с шампионската титла и ФА Къп в рамките на три сезона. Сега изглежда още по-невероятно, но оттогава „Ливърпул“ спечели само една шампионска титла - 18-та през 1990.

    Висшата лига беше създадена през февруари 1992, като по онова време нямаше чужди собственици и мениджъри в най-високото ниво на английския футбол. Ози Ардилес стана първият в новосформираната лига през август 1993, а постепенно започна да се засилва и притокът на чуждестранни играчи. Пет години и половина по-късно направих дебюта си в първия тим на „Ливърпул“, заменяйки норвежкия национал Вегард Хегем на непривичната позиция десен бек.

    Преди началото на този сезон Жерар Улие, бивш селекционер на френския национален отбор, пристигна, за да поеме „Ливърпул“ в тандем с Рой Евънс, един от стожерите в старата Буут Руум (б. р. - прословутата стая на „Анфийлд“, в която Бил Шенкли предава тайните за управлението на наследниците си, сред които са Боб Пейсли, Джо фейгън и Евънс).

    средата на ноември Улие остана сам на мениджърския пост и той бе човекът, който ми даде шанс. На 29 ноември 1998 Жерар - един от най-приятните хора, които съм срещал във футбола, ме инструктира c няколко думи, докато стоях разтреперан на гъчлинията в 85-ата минута на мача е „Блекбърн Роувърс“. Водехме с 2:0 с голове на Пол Ине и Майкъл Оуен, а Улие просто ми каза да се опитаме да задържим топката в наше владение. Придържай се към твоята позиция, затворете мача, това бяха хладнокръвните му думи. Справих се добре с първото си докосване — елементарен пас към мой съотборник, а последва и още едно отиграване. След това в моя последен допир с топката опитах центриране към наказателното поле, след като Инси ме изведе по десния фланг. Аз обаче пресилих центрирането и изритах топката толкова лошо, че едва не прехвърлих „Сентинъри Станд“ (една от трибуните на „Анфийлд“). Инси ме погледна така, сякаш искаше да ме убие...

    Под ръководството на Жерар изиграх 13 мача в дебютния си сезон в „Ливърпул“. Доста по-разтърсващи събития се случиха в края на кампанията през 1998/99, като „Манчестър Юнайтед“ спечели уникален требъл, Грабвайки титлата в лигата, ФА Къп и Шампионската лига. Във финала „Юнайтед“ изоставаха в резултата срещу „Байерн“, преди да вкарат два гола в добавеното време, за да се превърнат в Кралете на Европа. В следващите два сезона те оформиха хеттрик от шампионски титли, докато „Арсенал“ неизменно финишираше на втора позиция. Битката между Алекс Фъргюсън и Арсен Венгер беше достигнала връхната си точка, но все още мъждукаха лъчи с надежда, че „Ливърпул“ отново може да успее в стремежа си да спечели Лигата.

    С Жерар начело спечелихме и требъл през 2000-01 с успехи в Купата на Лигата, ФА Къп и УЕФА Къп, като това бяха първите ми трофеи като професионалист. В същата тази година завършихме на трето място в първенството.

    Дванайсет месеца по-късно финиширахме като подгласници на „Арсенал“, изоставайки на седем точки от тях. „Юнайтед“ стана шампион през следващия сезон, „Арсенал“ остана втори, а „Ливърпул“ се срина до петата позиция. „Челси“ се промъкна пред нас, открадвайки мястото, даващо право на участие в квалификационен кръг за Шампионската лига.

    След това дойде и лятото на 2003, когато всичко във Висшата лига се промени завинаги, след като руският милиардер Роман Абрамович купи „Челси“. Това беше ужасяващ удар. Всъщност това бе само началото на прииждащи богаташи от чужбина, които придобиваха контрол върху клубове от Висшата лига. А щеше да стане по-лошо, много по-лошо и за „Ливърпул“, и за мен.

    Винаги си замълчавах, когато феновете на съперниците ни се забавляваха с факта, че така и не успях да спечеля шампионски медал през седемнайсетте си сезона в „Ливърпул“. Но мога да кажа, че имаше две сериозни причини, поради които не стъпихме на върха поне веднъж - идването на Роман Абрамович в „Челси“ и на шейх Мансур в „Манчестър Сити .

    Трябва да призная, връщайки се назад, че можеше и да успеем, ако аз и тимът бяхме показали малко по-добра игра, имахме малко повечко късмет или свършили едно или две неща по друг начин, Но е факт, че чуждестранните собственици в клубовете имаха огромно въздействие върху Висшата лига през последните години.

    Все още са пресни спомените от пристигането на Абрамович в „Челси“. Тъкмо бях навършил 23, но вече знаех достатъчно за футбола и парите, за да се въздържа от шумни ругатни в момента, в който новината видя бял свят. В началото си мислих: „Колко дълго ще продължи това? Дали ще му писне, това истина ли е...“

    Но започна втори сезон, а Абрамович беше все още там. През май 2004 той назначи един от най-добрите млади мениджъри в света - Жозе Моуриньо, който тъкмо беше спечелил Шампионската лига с „Порто“. Жозе пристигна наперено в Лондон, провъзгласявайки се за Специалния. За мен това беше още един удар.

    Не беше трудно да забележиш, че Моуриньо притежава аура на победител, а и има подкрепата на собственика с най-дълбоките джобове в световния футбол. Нямаше как да не ти погинат гемиите и вие също щяхте да се чувствате така на мое място, мислейки за спечелването на Лигата. Освен това вече знаех, че почти сигурно трябваше да победиш „Челси“ и Роман Абрамович, за да грабнеш който и да е друг трофей, не само Нисшата лига.

    Беше ми трудно да приема всичко това, след като в „Ливърпул“ се бяхме борили толкова здраво, опитвайки се да застигнем „Юнайтед“, а освен това трябваше да се справяме и с „Арсенал“. Успяхме да ги излъжем във финала на ФА Къп през 2001, когато те вече бяха започнали да изграждат непобедимия си тим (между май 2003 и октомври 2004 „Арсенал“ изиграва 40 мача в Лигата, в които не допуска загуба). Изоставахме в резултата, но Майкъл Оуен вкара два гола в последните седем минути. „Арсенал“ беше невероятен отбор, но съумяхме да ги надхитрим и потеглихме за дома с моя четвърти трофей.

    По онова време английският футбол все още беше доста по-непредвидим. През 2003-04, първият сезон на Абрамович, „Арсенал“ хвърли ръкавицата по най-добрия начин, печелейки титлата, без да загуби нито един мач. Това беше наистина впечатляващо. „Челси“ завърши втори, следван от „Юнайтед“, а ние се задоволихме с разочароващото четвърто място, изоставайки със смущаващите 30 точки зад „Арсенал“.

    Улие напусна клуба през май 2004 и начело застана Рафа Бенитес. По това време възродихме вярата в себе си, тъй като Рафа беше изумителен стратег. Съвсем наскоро той беше спечелил дубъл с „Валенсия“, грабвайки УЕФА Къп и титла в Ла Лига. Това беше вторият им шампионски триумф под негово ръководство, изпреварвайки „Реал“ - Мадрид и „Барселона“.

    През следващия сезон английският футбол претърпя огромна промяна. След продължителния дуел между фъргюсън и Венгер противоборството между Моуриньо и Бенитес се превърна в още по-интригуваща битка за надмощие. Ние спечелихме Шампионската лига в първия сезон на Рафа, но в първенството дори не бяхме топотбора от нашия град. „Челси“ станаха шампиони, следвани от „Арсенал“, „Манчестър Юнайтед“ и „Евертън“, който ни изпревари с три точки в борбата за четвъртото място.

    След като преодоляхме първоначалните затруднения от сблъсъците с комбинацията между Абрамович и Моуриньо, ние се чувствахме готови да се борим с богатите момчета. През февруари 2005 загубихме от „Челси“ във финала на Кар- линг Къп, след като си вкарах автогол, но после бяхме всичко друго, но не и притеснени от перспективата да се изправим срещу тях в полуфиналите на Шампионската лига в първия сезон на Моуриньо. Имах болезнено преживяване с гноен абсцес само няколко часа преди първата среща на „Стамфорд Бридж , но все пак играх. Това беше един подчертано дефанзивен мач, което не бе изненадващо, имайки предвид, че Моуриньо и Бенитес дърпаха конците, и в крайна сметка останахме доволни от нулевото равенство.

    Домакинството на „Анфийлд“ на 3 май 2005 беше обявено като сблъсък между Клуба на народа и Клуба на милиардерите и привържениците на „Ливърпул“ създадоха незабравима атмосфера чрез своята подкрепа. Това навярно беше най-шумната вечер в моята кариера. В четвъртата минута Йон Арне Рийсе се справи с Франк Лампард на тъчлинията, последва подаване към мен, след което хитро копнах топката към Милан Барош. Стражът на „Челси“ Петер Чех повали на земята сънародника си, който се опита да го прехвърли, но докато надавахме вой за отсъждане на дузпа, връхлитащият Луис Гар- сия чукна топката към вратата. Уилям Галас изрита кълбото, точно когато изглеждаше, че то е преминало голлинията, но в този момент прозвуча сигнал и всички се смутихме. В крайна сметка видяхме, че реферът Любош Микел сочеше централната линия - голът беше признат. От „Челси“ бяха бесни, най-вече Моуриньо. Той се бунтуваше яростно срещу призрачния гол и повтаряше негодуванието си в следващите десет години, но нямаше как да промени резултата. Техните бурни протести приглушиха факта, че Чех трябваше да бъде изгонен за нарушението срещу Барош. „Челси“ трябваше да останат с 10 души, а ние да получим право да изпълним дузпа. Но всичко, което имаше значение, беше, че победихме с 1:0 и се промъкнахме до финала на Шампионската лига. През тази година те регистрираха рекордна загуба от 140 милиона паунда, но това изглеждаше без особено значение, след като Абрамович щеше да ги избави от затрудненията.

    Беше трудно да се борим с парите на Абрамович в продължителния сезон, но доказахме, че можем да ги победим, когато ставаше въпрос за дуел от две срещи.

    Преди мача Рафа сподели пред медиите: „Погледнах в очите па Стивън и видях решимост.“ Не грешеше. Изгарях от желание да победя „Челси“ и да спечеля Шампионската лига за „Ливърпул“, където европейският футбол означаваше толкова много за всеки един от нас, обичащ клуба. Всички бяхме готови!

    Шампионската лига ни даде надежда, че дори имайки срещу себе си милионите на Абрамович, Рафа е способен да изгради тим, който един ден ще финишира над „Челси“ в класирането. Въпреки че всяко лято харчеха за нови играчи 100 милиона. И го направи, като ние завършихме преди лондончани през май 2009. „Манчестър Юнайтед“ ни изпревари в битката за титлата, но поне си доказахме, че сме в състояние да спечелим повече точки от „Челси“ в рамките на един сезон.

    И след всичко това изневиделица в уравнението се появи и един арабски принц.

    Мултимилиардери в целия им блясък. Когато придобиването на „Ман Сити“ от „Абу Даби Юнайтед Груп“ беше обявено, не се почувствах толкова съкрушен, колкото при сътресението след идването на Абрамович. Вместо това ме сполетяха някои мрачни мисли. „Защо просто не долетяха в „Ливърпул“ и не акостираха на „Анфийлд“? Някога клубът ни беше собственост на местна фамилия, като през 1991 Джон Муурс прехвърли контрола на племенника си Дейвид — един истински джентълмен, когото харесвах и уважавах. Но той не беше толкова богат, за да може да се конкурира с такива като Абрамович и през 2004 неизбежното се случи - Дейвид обяви клуба за продажба. Муурс осъзнаваше, че „Ливърпул“ се нуждае от свежи инвестиции, за да продължи на по-високо ниво. Дейвид беше достатъчно откровен, за да ми признае това.

    Част от отговорностите ми като капитан на отбора включваха разговори с потенциални нови собственици. Компанията »Дубай Интернешънъл Кепитъл“ изглеждаше силно заинтересована да закупи клуба, но те се отказаха от своята оферта през януари 2007. Вниманието се насочи към двама американци - Том Хикс и Джордж Джилет, които впоследствие закупиха „Ливърпул“ на 6 февруари същата година. Имах много срещи с тях и в началото всичко се развиваше, поне така изглеждаше, изключително позитивно. Позволих си да мечтая, че най-сетне може би ще успеем да се конкурираме с Абрамович.

    Само осемнайсет месеца по-късно обаче Рафа беше във война с тях, а скоро след това Хикс и Джилет бяха във война помежду си. Цялата бъркотия приключи в съда. Мечтата се беше превърнала в кошмар и почувствах огромно облекчение, когато „фенуей Спортс Груп“, компания, основана от друг американски тандем - Джон Хенри и Том Уорнър, пое щафетата от обреченото дуо Хикс-Джилет през 2010.

    В началото на сезон 2013-14, дори след повече от три стабилни години начело с „фенуей“, все още беше невероятно трудно да се конкурираме с Абрамович и Абу Даби. Не е лесно, когато се опитваш да свалиш няколко олигарха...

    „Манчестър Юнайтед“ бяха първите, които попаднаха в чуждестранно владение. Малкълм Глейзър и неговата фамилия, вече притежаващи отбора по американски футбол „Тампа Бей“, закупиха първите си акции в „Юнайтед“ в началото на 2003. Постепенно Глейзърови затегнаха примката, докато не придобият клуба, но с нарастващ брой на заемите и това провокира недоволство сред техните привърженици. Можех да разбера защо се бунтуват феновете. Те негодуваха срещу факта, че клубът трябваше да изплаща лихви в размер на милиони лири, произтичащи от заемите на Глейзърови. Това бе един грешен бизнес-модел, който Хикс и Джилет също копираха начин, по който беше проникнато в английския футбол и впоследствие променен.

    Но всъщност мислите ми не бяха заети кой знае колко с Глейзърови и „Манчестър Юнайтед“. Не се интересувах как правят своя бизнес. Не ми пукаше за тях като цяло. Когато се случваше да се зачета в някой вестник или да потърся футболни новини онлайн, винаги пропусках материалите за Глейзърови, Абрамович или шейх Мансур. Това не ме вълнуваше. Вече бях наясно, че те бяха направили живота ми като играч на „Ливърпул“ невероятно труден. Нямам нужда да чета как са придобили някой клуб. Далеч по-заинтересован и загрижен съм за играта на терена, без значение дали е на „Анфийлд“, „Олд Трафорд“, „Стамфорд Бридж“ или на наскоро прекръстените стадиони „Етихад“ и „Емиратс“.

    През август 2013, когато сагата на Суарес бе приключила, можех най-сетне да се огледам около себе си. Долавяше се прикрита тенденция за промяна, несигурността се усещаше навсякъде. Моуриньо се върна в „Челси“, но след един много труден сезон на „Стамфорд Бридж“. Дори спечелването на Лига Европа не можеше да смекчи неприязънта на феновете към Рафа. Те го ненавиждаха заради миналото му в „Ливърпул“ и кавгите с Жозе. „Челси“ завършиха едва трети в Лигата, а Моуриньо предупреди, че ще се нуждае от един сезон, за да си възвърне контрола в клуба. „Арсенал“ не успяха да привлекат (Суарес, а седмици преди да пръснат луди пари, за да купят Месут Йозил, привържениците им се нахвърлиха срещу Венгер. Скоро те щяха да се впуснат в обичайната си напрегната битка за четвъртото място. В „Манчестър Сити“ също имаха върху какво да работят. Те бяха уволнили Роберто Манчини, заменяйки го с Мануел Пелегрини - чилиецът, който преди това бе начело на „Малага“. Пелегрини беше много добър мениджър, но вече нищо не можеше да се смята за сигурно. Бе трудно да предположиш как човек, идващ от различно първенство, ще се адаптира към вихрушката на английския футбол. А и шейх Мансур и кръгът около него със сигурност бяха нетърпеливи за траен успех, особено в Европа, след всичките инвестирани милиарди. Ситуацията на „Олд Трафорд“ беше дори още по-интригуваща. Това бе първото лято от 26 години насам, в което Алекс Фъргюсън нямаше да чертае пътя към поредната шампионска титла на „Манчестър Юнайтед“. Безспорно Фъргюсън беше велик мениджър. Неговият списък със спечелени трофеи казва всичко, от което се нуждаеш, когато става дума за способностите му. Дори да ограничим спечеленото от него само в периода на моята кариера между 1998 и 2013, се вижда, че фърги извоюва девет титли във Висшата лига като мениджър на „Юнайтед“. В това време той триумфира и два пъти в Шампионската лига, два пъти във ФА Къп и два пъти в Купата на Лигата. Общо фъргюсън изведе „Юнайтед“ до 13 шампионски титли, а това означаваше спечелване на първенството средно веднъж на всеки две години!

    Познавах наследника му Дейвид Мойс доста добре. По време на неговите единайсет години в „Евертьн“ бяхме разговаряли на футболни теми неведнъж и винаги оставах поразен от задълбочените му познания и виждания за играта. Но беше ясно, че Мойс е изправен пред огромно предизвикателство, заменяйки Фъргюсън. В средата на август той и бордът на „Юнайтед“ върлуваха на трансферния пазар, но без видими резултати. На фона на тази непредвидимост аз усетих мъничка възможност. Надявах се, че поне един от четирите клуба, които обикновено финишираха близо до нас, ще изпита колебания и ще се провали.

    Моят неизменен спътник на „Мелууд“ в предишните петнайсет сезона си беше отишъл. Джейми Карагър, невероятен приятел и съотборник, бе сложил край на състезателната си кариера, след като изигра последния си мач за „Ливърпул“ на 19 май 2013. Той съвпадаше с прощалния мач на фъргюсън начело на „Юнайтед“. Фърги приковаваше по-голямо внимание, но по мое мнение Кара спечели финалната битка. В последния ден за двамата Кара беше щастлив след победата ни с 1:0 над „Куинс Парк Рейнджърс“ на „Анфийлд“, като той бе близо до реализирането на изключителен гол. Помислих си, че е обул моите обувки, за да нанесе толкова изящен удар. В същия следобед Фъргюсън стана свидетел как „Юнайтед“ завършват 5:5 при гостуването на „Уест Бромич Албиън“. Резултатът сочеше чиста победа за моя другар и фундаментален защитник Кара.

    Той ми липсваше през цялото лято. Ако беше на „Мелууд“, Кара със сигурност щеше да поеме част от бремето, стоварило се върху плещите на Суарес. Той нямаше да ме остави на мира, непрекъснато бърборейки ми за футбол, но пък всички негови преценки биха били интелигентни и достатъчно прозорливи.

    Кара остана втори във вечната ранглиста на „Ливърпул“ със 737 изиграни мача за клуба, допускайки пред себе си само Иън Калахън. Аз бях на трето място в класацията, но макар че съм две години по-млад от Кара, нямаше да успея да прескоча границата от 700 мача преди февруари 2015. Ние бяхме последните двама от старата гвардия на „Ливърпул“, играли единствено за този клуб.

    Докато английският футбол търпеше големи трансформации и преживяваше истински катаклизми, често подклаждани от алчност и егоизъм, ние с Кара просто продължавахме да се трудим неуморно. „Ливърпул“ беше в сърцата на двама ни и нямаше да напуснем, докато времето ни не изтечеше. Кара си тръгна пръв, на 35. Аз бях на 33 и моят край също наближаваше. Но исках да осъществя още един мощен удар. За мен, за Кара, за целия „Ливърпул“! Делях една стая с Кара в продължение на години, стоях до него в автобуса преди всеки мач. Непрекъснато говорехме за футбол, за мачовете, които играехме, за отборите и играчите, които трябваше да победим. И изведнъж той си беше тръгнал.

    Споделяхме всички велики моменти и екзалтиращи победи, помагахме си един на друг да преодолеем пораженията. Освен мен Кара беше единственият, който изживяваше също толкова тежко загубите на „Ливърпул“. Заедно преодолявахме трудните моменти в автобуса или самолета по пътя към дома. Никой друг не приемаше нещата толкова навътре, но ние се чувствахме отговорни пред привържениците ни и клуба. „Ливърпул“ направляваше живота ни.

    Кара беше дошъл на „Мелууд“ преди мен. Имали сме и други добри играчи, но за състава, част от който беше той, се говореше повече, отколкото за който и да е друг младежки тим. Те спечелиха младежката ФА Къп и аз си спомням как на финала победиха силния „Уест Хям“ с Франк Лампард и Рио фърдинанд. Джейми беше част от един чудесен тим редом до Стюи Куин, Еди Търкингтън, Джейми Касиди, Лий Прайър, Дейвид Томпсън. Дълго време вярвах, че Томпсън е най-добрият млад играч на „Ливърпул“, когото съм виждал. Когато все още ходехме на училище, аз го гледах как играе за резервния отбор. Беше невероятен!

    Гомпсън бе един от тайфата на Кара заедно е Касиди и Пра- йър. Те действаха безмилостно срещу нас, по-младите момчета. Особено Кара - той беше най-шумният сред тях и не се церемонеше много-много.

    Спомням си, че за първи път Кара ме заговори, докато забърсвах пода около него на „Мелууд“. Случи се по времето на първия сезон, след като той подписа професионален контракт с „Ливърпул“ и вече беше достатъчно надут. Рони Моран наричаше всички нови профита в клуба „голямата работа“. Сред тях бе и Кара. Той знаеше, че аз получавам 47.50 паунда на седмица, и определено се забавляваше с моята роля на калфа. Налагаше ми се да забърсвам нападалата около него пот, как- то и да почиствам калта от обувките му. Това беше добрият стар Кара все пак, сипещ бисери и ругатни наляво-надясно.

    Той неведнъж се подиграваше на прическата ми. Понякога направо се гавреше с мен, тъй като по онова време не използвах никакви продукти за коса. Просто ставах от леглото и сресвах бретона си напред. На кого му пукаше за моята прическа? Аз бях обсебен от футбола, а и никой не ми беше искал снимка, когато бях на 17. Кара се вглеждаше в бретона ми и всеки път казваше: „Пак ли си сресал косата си като идиот?“

    В първите години той и останалите по-стари играчи често ми се подиграваха. Но това е част от футбола и след години тези неща ми липсваха. Дори и заради това усещах отсъствието на Кара още повече в онова отвратително лято на 2013. Никой не беше толкова агресивен и остър, колкото беше той. Кара щеше да ми е от голяма полза по време на моите терзания около Суарес.

    Напускането на Дани Мърфи през 2004 съвпадна с това на Майкъл Оуен. Кара беше много близък с Майкъл, както аз и Дани. По онова време четиримата прекарвахме заедно доста време, но без съмнение Дани беше този, с когото си говорех най-често. Но след като Майкъл и Дани си тръгнаха, двамата с Кара бяхме постоянно заедно. Той беше израсъл в Бутъл като фен на „Евертън“, докато аз бях от Хюйтън. Бяхме двама луди по футбола скаузъри и нямаше как да не си паснем. Вече знаех, че Кара държи да е в крак с модата, но с времето започнах да оценявам и неговата проницателност, и интелект. Той имаше остър език, а мозъкът му работеше изключително бързо.

    Неговата памет и обсебеност от футбола бяха направо плашещи. В моментите, в които не играеше, той гледаше мач или четеше за футбол. Кара беше по-обсебен дори и от мен. И той искаше винаги да побеждава. Не би се поколебал да си послужи е измама, само и само да спечели мач на малки врати. Същото важеше и за официалните мачове, разбира се. Той непрекъснато се обясняваше на съдиите, опитвайки се да ги разколебае. Носеха се някакви слухове, че сме се сбили на тренировъчното игрище. Нямах представа кой ги разпространяваше, но това бяха глупости. Това, което ме ядосваше, беше фактът, че според мълвата победител в тези измислени сбивания винаги излизаше той. Май ще трябва един ден да нахлузя ръкавиците, нищо че Кара се пускаше в спаринги срещу Тони Белю, един от най-добрите боксьори в „Ливърпул“.

    Джейми беше великолепен футболист. Направо не е за вярване какво успя да постигне едно местно момче във времена, в които се изливаха толкова много пари във футбола. В онзи период, когато в рамките на три години играхме на два финала и Шампионската лига, „Ливърпул“ можеше да купи всеки защитник по света. Но никой не бе в състояние да заеме мястото на Кара в сърцето на нашата защита. Джейми се превърна в един най-добрите бранители в Европа. Нямаше да постигнем такива успехи в Шампионската лига без него. Много от играчите, включително и аз, обирахме овациите за всички онези голове и велики моменти, но Джейми беше там и ни подкрепяше във всеки мач през всички тези сезони. Той бе постоянен в продължение на десетилетие или дори повече, но според мен имаше две или три години, през които се представяше на най-високо ниво редом с Алесандро Неста и Джон Тери. Винаги съм смятал, че Тери е най-добрият защитник на моето поколение. Но имаше моменти, в които формата на Кара беше също толкова добра, колкото и на Джон и Алесандро.

    Сто и двайсетте минути във финала на Шампионската лига и Истанбул показаха най-добре какво беше Джейми Карагър и какво означаваше за „Ливърпул“. В онази вечер той даде всичко от себе си - кръв, пот, сълзи и дори преодоля схващане на крака. Бореше до последния миг и влизаше в героични единоборства с Кака и Шевченко със смъкнати до глезените чорапи. След мача Кара каза, че да играеш със схващане е дори по-ужасно от това да играеш със счупен крак. Единствено той имаше право да каже това, защото знаеше много добре какво е. Когато кракът му беше счупен по време на мача с „Влякбърн Роувърс“, той опита да продължи да играе. Разбира се, в онзи момент не знаеше колко сериозна е контузията му, но вярваше, че може да превъзмогне болката и да играе. Такъв беше Кара, той беше готов да окуцее и да даде живота си за клуба.

    Последният му сезон беше доста труден. Виждах как оставянето му извън състава, а това се случваше често до началото на новата година, просто го убиваше. Кара беше като мен. Седмицата му започваше в понеделник сутрин, а в това време той вече тръпнеше в очакване на следващия мач. Правеше всичко, което беше необходимо. Тренираше здраво, подбираше подходящата храна, възстановяваше се с масажи, почиваше достатъчно. Беше истински режимлия, който бе подготвен до най-добрия начин за уикенда. Когато мениджърът постоянно изисква тези неща, животът ти неизбежно се променя.

    В началото на престоя си като наставник на „Ливърпул“ Брендън Роджърс даде да се разбере, че Кара вече не е твърд титуляр. Много е тежко, след като шестнайсет сезона си играл едва ли не всеки уикенд с ясното съзнание, че си нужен, и имайки сигурността, че мениджърът неизменно ще те включи в състава и ще те подкрепя. Болезнено е, когато това се промени. И аз усетих това за кратко в моя последен сезон, когато получих контузия, а след това бях наказан за няколко мача. Беше ми по-трудно, от когато и да е преди това.

    За защитниците е още по-трудно. Резервните бранители рядко получават шанс да се появят на терена и това неминуемо се отразява на увереността им. Като полузащитник знаех, че дори в някой мач да получа почивка и остана на скамейката, почти със сигурност щях да вляза в игра по някое време. Ако нещата не вървяха добре за отбора, можеше да получа 30 минути. Ако пък печелехме, влизах, за да помогна да затворим мача. Но нито Джейми, нито аз бихме се чувствали комфортно, ако не сме титуляри, а просто част от групата.

    Ето защо бях щастлив, когато след загубата ни от „Манчестър Юнайтед“ през януари 2013 Брендън Роджърс заяви, че се нуждаем от повече мъже и лидери в отбора и Джейми бе върнат в единайсеторката. В следващия мач победихме „Норич“ с 5:0, а Кара запази мястото си до края на сезона. Дори в своята последна година той беше чудесно подготвен и достатъчно бърз. Освен това притежаваше огромен опит. Според мен ние бяхме много по-силен тим и с много по-солидна отбрана, когато Джейми играеше. Организационните му умения бяха удивителни, той все още беше един от стълбовете в отбора. А всеки тим има нужда от гръбнак и водещи фигури, какъвто бе Кара, и той доказа това през последните си шест месеца в клуба. Той беше все същият невероятен бранител.

    Джейми можеше да играе в първия тим на „Ливърпул“ още една година, но все пак смятам, че се отказа в точния момент. Хората продължаваха да искат от него все повече и повече, а това е начинът, по който ти се иска да напуснеш единствения професионален клуб, за който си играл. Паоло Малдини, един от най-добрите защитници в историята на играта и капитан на съперника ни в онези финали на Шампионската лига, прекара всичките си 25 професионални години в „Милан“. Но към края на кариерата той бе безсрамно освиркван от феновете на клуба...

    Гари Невил беше друг добър играч, който впечатляваше със своята отдаденост във всеки един мач, но си спомням, че беше мъчително да го гледам в последните му състезателни дни. В този период той се контузваше често и се виждаше, че изпитва трудности в преките дуели със съперници. Това се приема трудно, особено когато става въпрос за играч, който е бил специален толкова дълго време. Гари беше изумителен защитник, същинска фурия и не спираше да снове по крилото. Но мисля, че трябваше да спре шест месеца по-рано. Ето защо бях особено доволен, че Кара не стигна до края по този начин. Той прекрати своята кариера в подходящ момент. В първия сезон на Брендън завършихме на седмо място, а това беше подобрение с една позиция в сравнение с предходната година под ръководството на Кени Далглиш. Клубният бос Том Уорнър беше оптимист в края на май 2013, когато заяви пред „Ливърпул Екоу“:

    „Брендън постигна забележителен напредък. Той е чудесен стратег и показа лидерски умения. Естествено, разочаровани сме, че не завършихме по-високо в класирането, но отборът показа напредък. Беше много приятно да видим, че новите януарски попълнения Даниел Стъридж и Филипе Коутиньо се справят толкова добре. Успяхме да реализираме много повече голове от миналия сезон. Няма съмнение, че отборът върви из.в вярната посока под ръководството на Брендън. Нашите намерения са да подсилим състава през лятото.“

    Новият сезон чукаше на вратата и след като успяхме да задържим Суарес, трябваше да компенсираме липсата на Кара н неговия опит с група младоци. Аз също имах изключително доверие в Брендън като мениджър и бях въодушевен от пристигането на толкова талантливи млади играчи като Стъридж и Коутиньо. В същото време не бях убеден, че привлякохме подходящите нови футболисти това лято, макар че до края на налудничавия трансферен прозорец имаше още няколко седмици. Анди Каръл и Стюърт Даунинг финализираха сделки, които ги отведоха в „Уест Хям“, Джонджо Шелви премина в „Суонзи“, а Джей Спиъринг подписа с „Болтън“.

    Мамаду Сако щеше да се присъедини към нас на 1 септември 2013, идвайки от „Пари Сен Жермен“ срещу 12 милиона паунда, а освен него пристигнаха и други шест нови футболисти: Яго Аспас („Селта Виго“, 9 милиона), Симон Миньоле („Съндърланд“, 9 милиона), Луис Алберто („Севиля“, 6.8 милиона), Тиаго Илори („Спортинг Лисабон“, 6.8 милиона), Коло Type („Манчестър Сити“, свободен трансфер) и Виктор Моузес („Челси“, под наем).

    Алберто и Аспас бяха две много приятни момчета, много добри футболисти в техническо отношение. Можеха да направят двойно подаване или да пласират пас. Двамата изглеждаха много добре по време на тренировъчните мачове с отбори, съставени от пет или седем играчи. Беше ясно защо идваха с реномето на утвърдени имена в едно много по-технично първенство, каквото беше испанското.

    Но веднага щом ги видях в съблекалнята, разбрах, че няма да успеят да пробият във Висшата лига, където физиката има толкова голямо значение. Те имаха тела на малки момчета и изглеждаха като петнайсетгодишни. Мислех си, как, за Бога, ще успеят да се справят, когато се изправят срещу Джон Тери, Ашли Уилямс и Райън Шоукрос?

    Веднага разбрах, че Аспас няма никога да успее, ако играе сам в атака. Дали можеше да се справи в тандем с някого? Може би. Той беше доста умен, но ние рядко играехме с двама в нападение. Изглеждаше така, сякаш девет милиона бяха прахосани. И не грешах. Следващия юни Аспас премина под наем в „Севиля“, като сделката включваше и опция за тригодишен контракт, който да го задържи в Ла Лига.

    Обикновено можеш да прецениш дали един играч има шансове да пробие още след втората му тренировка. Бих казал, че преценката и инстинктът ми ме подвеждаха доста рядко. А след едноседмични тренировки всичко беше ясно. На всеки може да се случи да не успее да покаже това, на което способен на една или две тренировки. Изключителна рядкост обаче е някой да е преследван от малшанс по време на пет или шест поредни занимания. Достатъчно е да видиш физиката, атлетизма и силата на даден играч, за да си направиш бърза преценка.

    Някои играчи все пак ме опровергаха. Джордан Хендерсън изпитваше затруднения през първата си година в „Ливърпул“, самочувствието му не бе достатъчно високо. На някои тренировки и дори в някои мачове, той не успяваше да удържа на темпото. Но в същото време забелязвах, че тренираше доста усърдно. Нещо повече, в някои срещи показваше проблясъци и аз си помислих, че с възвръщане на увереността си той е в състояние да спечели феновете на своя страна и да се превърне в един добър играч. Реших, че Джордан се нуждае от малко повече подкрепа и от приятелско потупване по рамото. Оттогава той беше изключителен. Именно Джордан наследи капитанската лента от мен, като аз вече му имах пълно доверие, и като играч, и като човек.

    Така че, когато аз преценявах някого на ранен етап, аз си оставях вратичка и не го отписвах напълно. И все пак малцина бяха онези, които ме изненадваха напълно и променяха мнението ми за тях.

    Хавиер Масчерано се показа като биткаджия още в началото, но пасовете му не изглеждаха впечатляващи. Оказа се, че просто е имал нужда от малко време за адаптация. В първия момент не бях сигурен за него, но само след пет или шест мача той показа, че наистина е много добър. Сега е прекрасен играч на „Барселона“, но се нуждаеше от време, за да демонстрира своята класа.

    Техниката и талантът все още са от най-голямо значение. Например аз знаех, че Шаби Алонсо е добър футболист още преди да пристигне от „Реал Сосиедад“ през 2004. Но само две минути, след като го видях как подава топката на деветнайсет метра разстояние, как овладява и дриблира без никакви усилия по време на загряването за първата си тренировка, нямах никакво съмнение, че той ще бъде чудесен играч на „Ливърпул“ и мой мечтан съотборник. От друга страна, знаех, че на Алберто, Аспас и фабио Борини ще им бъде трудно да впечатлят в английския футбол. Борини беше много бърз, но само две тренировки ми бяха достатъчни, за да се уверя, че не е нивото, на което в „Ливърпул“ бяха Фаулър, Оуен, Торес и Суарес. Тогава се надявах, че един ден той може да се превърне в играч от типа на Хавиер Ернандес, влизайки в игра от резервната скамейка и вкарвайки голове точно когато имаш нужда от тях. В крайна сметка обаче Борини беше пратен под наем в „Съндърланд“. Той имаше своите шансове, но така и не успя да се възползва от тях.

    Още един голям играч ни напусна преди началото на новия сезон - Пепе Рейна отиде под наем в „Наполи“, малко след като Рафа Бенитес застана начело на отбора. Неговото място бе заето от Симон Миньоле, но аз имах своите съмнения. Знаех, че той се справяше добре в „Съндърланд“ и статистиката говореше в негова полза, но е различно, когато си вратар на отбор, заемащ по-незавидно място в класирането и вратата ти е под непрекъснат обстрел. Тогава е по-лесно да направиш няколко наистина добри спасявания, с които да блеснеш в „Мача на деня“ (популярно предаване в програмата на Би Би Си, в което се излъчват кратки репортажи от изиграните мачове от кръга). Оценката за теб обаче е по-различна, когато си на вратата на „Ливърпул“. Хората не те съдят само по уменията ти да парираш удари. В „Ливърпул“ не се очаква често да бъдеш подложен на канонада и те оценяват според способността ти да играеш с крака, да комуникираш с останалите или да неутрализираш центрирания. Знаех, че Миньоле е добър при парирането на шутове, в това отношение той нямаше равен на себе си във Висшата лига. Освен това очевидино беше свястно момче и добър професионалист, който работеше здраво в тренировките. Но при все това не бях сигурен, че щеше да има успех в схемата на Брендън Роджърс, в която вратарят трябваше често да играе с крака и да запазва концентрация след дълги периоди, в които топката не е достигала до него. Разбира се, щяхме да научим отговорите както за вратаря, така и за отбора като цяло, щом започнеше сезонът.

    „Анфийлд“, събота, 17 август 2013 г.

    Очакванията са големи преди всеки първи мач от новия сезон, преди първия съдийски сигнал, съпътстван от характерния рев от трибуните на „Анфийлд“. Домакинството на „Стоук Сити“ в дъждовния и ветровит съботен следобед в средата на август върна спомените за доброто старо време на английския футбол. Различното беше, че заради изискванията на телевизията мачът бе насрочен за 12.45 часа вместо традиционното за онези години начало в 3 следобед. Поне играехме преди всички останали във Висшата лига.

    „Анфийлд“ се огласяше от гръмовното „Вие никога няма да останете сами“, докато ние приключвахме с рутинните си упраженения по време на загряване. Необятно море от червени фланелки и шалове се полюшваше около мен и аз нямаше как да не вперя поглед, за да се насладя на гледката. Виждах огромни червени знамена, на които с бели букви беше из- бродирано „Справедливост за 96-имата“. Братовчед ми Джон- Пол, един от онези, които намериха смъртта си на „Хилзбъро“, щеше да бъде на трийсет и четири... Няколко други знамена, които бръснещият вятър развяваше, просто имаха изобразена цифрата 96. Останалите флагове бяха с типично футболни послания и това ни върна трепета и насладата от играта, която всички ние обичахме.

    Добре познатото лице на Бил Шенкли, както и моят лик, можеха да бъдат забелязани на други големи знамена, издигнати достатъчно високо. Нямаше как да не усетя мечтите на „Коп“ за пореден път, след като песните от там започваха да звучат все по-високо и по-силно. А щях да загубя това неповторимо усещане, цялата безпределна любов и лоялност, ако бях напуснал „Ливърпул“ заради „Челси“ преди осем години. Дори да бях заменил „Анфийлд“ за толкова огромен и известен стадион като „Бернабеу“, никога повече нямаше да изпитам моменти като този, в които и косата ми настръхваше. За пореден път вътре в себе си усещах засилващата се надежда и нарастващите очаквания на публиката на „Ливърпул“. Хайде, да започваме! Нов сезон, нови мечти.

    Както вече се знаеше, Луис Суарес все още беше наказан. Той седеше на трибуната и ни наблюдаваше с мрачен поглед, докато ние се раздвижвахме и си разменяхме пасове на загрявката върху хлъзгавия терен под студения летен дъжд. Но беше хубаво да чуя мощните одобрителни възгласи, когато Луис се появи на паркинга на „Анфийлд“. Почувствах се още по-добре, виждайки хлапашката му усмивка, след като усети подкрепата на феновете на „Ливърпул“. В негово отсъствие Брендън реши да даде шанс на Аспас да направи своя дебют във Висшата лига като титуляр, редом до Стъридж. Рахийм Стърлинг и Алберто останаха на пейката.

    Тръгнах към централния кръг на терена, където чакаше Мартин Аткинсън, съдията, който ми беше най-антипатичен. Вече ми беше дал предостатъчно червени и жълти картони, които да ми държат влага за цялата ми кариера. Направо не можех да го понасям! Усмихнах се по задължение на капитана на „Стоук“ Райън Шоукрос, стиснах ръката му и му пожелах успех. Вперил поглед в треперещия в студа Аспас, той се облизваше, но аз бях сигурен, че не правеше това, за да усети вкуса на дъждовните капки.

    Аткинсън хвърли монетата във въздуха, а когато тя падна, късметът бе на наша страна. Както обикновено казах, че искам да нападаме към „Анфийлд Роуд“, за да запазим възможността да атакуваме към „Коп“ през второто полувреме. Обърнах се към отбора, за да разменим последни думи и да се окуражим с плясване на ръцете си. Целият хаос, забъркан във времето преди началото на сезона, всички решения, вземани в последния момент, бяха забравени. Не мислех дори за Алекс и момичетата, за родителите ми и брат ми Пол. Всичко сега се свеждаше до единственото нещо, което имаше значение в следващите 90 или дори повече минути. Трябваше да започнем новия сезон с победа.

    В играта на „Ливърпул“ се усещаше проблясък, но „Стоук , предвождан от Марк Хюз, който смени Тони Пюлис като мениджър, беше организиран по характерния си начин. Още във втората минута изпълних нелошо пряк свободен удар, но Шоукрос се извиси над всички и уверено изчисти с глава. Изглеждахме изключително подвижни с устрема и ентусиазма на Коутиньо и Стъридж, а те са качествени играчи. „Стоук“ обаче е корав отбор и имаше сили да отвърне на предизвикателството. Първата опасност пред вратата ни през новия сезон дойде при едно центриране след само девет минути игра. Вратарят ни Симон Миньоле излезе колебливо и завърналият се на „Анфийлд“ с екипа на съперника Питър Крауч спечели въздушния двубой, а след последвалото разбъркване Робърт Хут разтърси напречната греда с воле от десетина метра. Извадихме късмет, че в този момент топката попадна у не толкова сръчния централен защитник, а не у някой от нападателите им. Няколко минути след това изпълних, този път безупречно, свободен удар, след който Стъридж опъна мрежата на „Стоук“ с чудесен изстрел с глава. „Анфийлд“ изригна, но страничният съдия размаха флага си. Даниел беше със съвсем малко в положение на засада, но аз бях окуражен от лекотата, с която той намери пролука в тяхното наказателно поле. След малко и Коло Type посрещна едно от моите подканящи центрирания. Изпълних ъглов удар отдясно на вратата, изпращайки топката към близката греда, след като видях как новият ни защитник дебне на границата на пеналтерията в готовност да се втурне напред. Ударът с глава срещна вътрешната страна на напречната греда и топката тупна обратно на игрището. Type пропусна да нанесе добавка, а Стъридж изпрати кълбото високо над вратата с шут от малък ъгъл.

    Стъридж продължаваше да създава проблеми за „Стоук“ и логично той бе играчът, който най-сетне наруши нулевото равенство. Бегович направи няколко впечатляващи спасявания, но беше безпомощен в трийсет и седмата минута. Намерих Хендерсън с пас по ширината на терена, а той от своя страна комбинира със Стъридж. Даниел продължи към Лукас, като атаката стигна и до Аспас, а след неговото леко докосване бе нанесен и головият удар. Прецизният шут на Стъридж, който мина между краката на Хут, имаше и достатъчно сила и влетя в долния десен ъгъл въпреки плонжа на Бегович - 1:0. Даниел вдигна победоносно ръцете си и остана неподвижен като статуя за известно време, изчаквайки да се струпаме около него. Той вкара първия гол във Висшата лига за сезон 2013/14, а и изглеждаше в настроение да реализира още доста попадения. Малко преди края на първото полувреме Миньоле направи спиращо дъха спасяване, за да отрази кинжалния удар на Джон Уолтърс, а не след дълго Лукас изчисти топката от голлинията. Това беше едно противоречиво полувреме, но поне водехме в резултата.

    След почивката вдигнахме оборотите, но „Стоук“ беше същият дисциплиниран тим. Бегович не остана по-назад и спаси но невероятен начин удар на Хендерсън, който след това уцели и страничната греда. Стърлинг се появи на мястото на Аспас, но Бегович бе все така в силна форма и някакси намери сили да избие прекия свободен удар, изпълнен от мен, като топката летеше точно към десния горен ъгъл на неговата врата.

    „Стоук“ обаче усещаха, че могат да стигнат до изравнителен гол и да отмъкнат точка. „Анфийлд“ зачака напрегнато. Чарли Адам, бившият ни съотборник в „Ливърпул“, влезе в игра за гостите през второто полувреме и не след дълго демонстрира отработения си номер, опитвайки се да вкара с удар от центъра на терена. През 2015 той щеше най-после да вкара от такава дистанция, но в онзи ден Миньоле парира опита му. „Стоук“ продължи настъпва до последно. Стърлинг фаулира Джером Камерън в близост до наказателното поле по техния ляв фланг. Бяха изтекли осемдесет и две минути от срещата и всички ние се прибрахме отзад. Последва фалцово центриране, след което топката се удари във вдигнатата ръка на Даниел Агер, който опитваше да пресече подаването с левия си крак. Дузпа.

    Дори не си направихме труда да протестираме, тъй като дузпа, отсъдена от Мартин Аткинсън срещу мен и „Ливърпул“, не беше нещо изненадващо. Този път обаче той имаше право. Играта на Агер с ръка беше очевидна, като той дори можеше да изчисти топката на безопасно място. Наведох глава. Изглеждаше, че ще изпуснем две точки в първия си мач в домакинство, при това в самия край. Всичките ми надежди от началото на мача сякаш бяха попарени. Стоях на границата на наказателното поле вдясно от топката и с лице към вратата. Бях сложил безмопощно ръце на кръста с поглед, насочен към Миньоле. Той беше направил едно грандиозно спасяване, но в същото време бе доста колеблив в отиграванията си с крака, а и показа слабост при онова центриране в началото на срещата. Не беше дебют, който преливаше с увереност.

    В предишните сезони винаги таях някаква надежда, че Пеп Рейна може да спаси дузпа. Нямах същата увереност сега, тъй като не познавах добре Миньоле. Джон Уолтърс беше този, който трябваше да свърши работата за „Стоук“. Той не е от играчите, които пропиляват възможности и аз си мислех, че ще вкара. Стоях и наблюдавах как Миньоле започна да скача на голлинията с високо вдигнати ръце, надявайки се да попречи на концентрацията на Уолтърс. Аткинсън наду свирката, Уолтърс се засили и шутира силно вдясно от Миньоле. Нашият вратар плонжира и направи невероятно спасяване, избивайки топката. Симон се хвърли и го направи, а само миг след това той действа пожертвователно за втори път, блокирайки добавката на Кенуайн Джоунс. Корнер за „Стоук“ вместо гол в нашата врата. Да, Симон, ти си невероятен!

    Всички се втурнахме към него. Type, Хендерсън и Глен Джонсън го достигнаха първи. Аз бях след тях, изпреварвайки Лукас, Агер и Хосе Енрике в онзи див щурм. Хвърлих се върху всички, прегърнах Симон и нанесох триумфален удар във въздуха с лявата си ръка. Бях обезумял от радост и крещях в лицето му някакви небивалици, но Симон просто продължи да изпълнява вратарските си задължения. Отвори широко очите си, посочи точката за изпълнение на ъглов удар и започна да ни дава наставления на висок тон.

    Той беше прав. Измъкна ни от екстаза, в който бяхме изпаднали, и се фокусирахме към корнера. Затворихме мача и успяхме да победим с 1:0 благодарение на тази спасена дузпа в самия край на срещата. Сезонът беше започнал за нас, при това успешно, половин час преди началото на другите мачове в този следобед. Бяхме на върха на лигата! Това каза с усмивка и Брендън Роджърс. Следващата събота гостувахме на „Астън Вила“. Щеше да е поредният мач, който се излъчва по телевизията, но този път началото бе в 5.30. Докато се качвахме в автобуса, който щеше да ни отведе до Бирмингам, осъзнавах как всичко за мен беше различно след отказването на Кара. Ние винаги седяхме един до друг, а сега него го нямаше. Бях късметлия, че все още имах добри приятели, с които да споделям пътуванията. Логично беше да седна до нашия физиотерапевт Крие Морган, който знаеше повече за мен и моето малтретирано тяло от всеки друг в клуба, или до Пол Смит. I юл, един от масажистите ни, беше добро момче. Той беше работил и в английския национален отбор и аз се отнасях към него с голямо уважение. Роб Прайс беше друг физиотерапевт, на когото можех да се доверя.

    Крие дойде при нас в началото на сезон 2005/06, малко след Истанбул и моето решение да остана в „Ливърпул“, пренебрегвайки „Челси“. В началото той беше физиотерапевт на резервния отбор, като се случваше да помага и на първия тим. Крие обаче беше толкова добър в това, което правеше, че аз все по-често ходех първо при него, когато усещах болежка или имах някакъв по-сериозен проблем. С годините привикнах да му се доверявам напълно, без значение дали ставаше въпрос за възстановяването ми от контузия, или просто за да излея душата си пред него в моментите, в които бях измъчван от мрачни съмнения. Той ми помогна да спася кариерата си няколко пъти, включително и през 2011, когато наистина вярвах, че няма измъкване. Тогава Крие и клубният лекар Заф Икбал ме заведоха на преглед при Стив Питърс - психиатърът, който направи толкова много за мен през последните три години и половина от престоя ми в „Ливърпул“. През този период Стив и Крие ми помогнаха както психически, така и физически и аз съм им страшно задължен.

    Спомням си, че се открих пред Крие, когато пътувахме до Германия за моята първа операция на хернията. В дните преди интервенцията той постоянно се срещаше с хирурзите, които щяха да я извършат, и искаше да разбере всяка процедура. В Германия прекарахме доста време заедно покрай операцията и моето възстановяване и разговорите ни постепенно станаха изключително откровени.

    Това бяха от онези разговори, засягащи лични проблеми, които аз обикновено избягвах във футболното обкръжение. Бяхме на една и съща възраст имахме сходно минало и аз с времето започнах да се отпускам и да разкривам все повече пред него. Така че по време на пътуването ни за мача с „Вила“, а и всеки път, в който пътувахме с клубния автобус след това, седях до Крие. Покрай мен имаше доста млади момчета, но обикновено запазвах дистанция от тях. Не исках да следвам техния стил, в крайна сметка бях техният капитан. Вече бях на 33, докато някои от тях като Рахийм Стърлинг и Джордън Айб все още бяха тийнейджъри, а други като Коутиньо едва бяха прехвърлили двайсетте. Те гледаха на мен като на възрастен човек, а и бях преживял доста повече от тях. Ето защо правех така, че никой да не се чувства заплашен и винаги им казвах, че съм насреща, в случай че имат нужда от мен.

    Не излизах на вечеря с по-младите играчи, нито пък се срещах с тях извън футболните ни задължения. Шегувахме се, забавлявахме се, но в същото време предпочитах да ги оставям на свобода. Усещах, че понякога те се държат твърде плахо в мое присъствие. Осъзнавах, че бих могъл да им бъда баща, ако бях само няколко години по-възрастен. Това беше плащеша мисъл.

    Хареса ми онова, което ми каза Брендън преди един тийм-билдинг: „Ела, покажи си лицето пред тях, помотай се за малко, за да разберат кой е лидерът в групата, но след това остави младоците насаме. Прибери се при Алекс и момичетата.“

    Това беше чудесен съвет. Аз също мислех по този начин, а и Брендън беше само с пет (всъщност разликата между тях е седем години) години по-голям от мен.

    Разбира се, не пропусках случаите, когато се събираше целият отбор, но контактувах предимно с по-възрастните играчи като Глен Джонсън, Брад Джоунс и Мартин Шкъртел.

    В автобуса пък преоткрих чудесната компания на Крие, който се оказа със солидни познания и за играта. Той ме познаваше толкова добре и умееше да намери удачния подход към мен след загуба. След известно време особено държах на това той да е напълно честен пред мен. Това беше особено важно, след като започнах да се срещам със Стив Питърс. Бих казал, че Стив насърчаваше Крие да бъде брутално откровен в разговорите си с мен.

    Като проницателен човек Крие подбираше много внимателно момента, в който да ми сподели, че съм допуснал грешка или ако не съм успял да се представя на обичайното за мен ниво. В същото време положителните му оценки за играта ми означаваха много за мен, тъй като никога не ме залъгваше и не ме засипваше с напудрени ласкателства. Бях осъзнал, че след мач никой не се наемаше да ми каже истината за моето представяне. Говорейки с мен, хората бяха склонни да преувеличават плюсовете и да замазват минусите. Това, разбира се, е любезно, но като всеки обикновен човек аз оценявах, че в лицето на Крие имах някой, комуто се доверявам и който ми споделяше истината такава каквато е.

    Често си изпращахме съобщения със състава, избран за поредния мач, и също както и Брендън бяхме доволни, че излизахме със същата единайсеторка срещу „Вила“. Мениджърът се осланяше на постоянството ни, след като направихме силен рейд в последните си осем мача в предишния сезон. Бяхме непобедими в девет поредни срещи, печелейки седем от тях.

    Стъридж и Миньоле отново бяха с огромен принос в двата края на игрището в една от онези прекрасни августовски вечери е ненатрапващи слънчеви лъчи. В средата на първото полувреме Стъридж се понесе по левия фланг, преди да се вреже навътре, за да ме намери. Отправих къс пас към Лукас, който продължи към Енрике, чието остро подаване е левия крак бе пропуснато от Коутиньо, за да достигне отново до Стъридж. Заобиколен от трима защитници, той демонстрира изумителни финтове с краката си, залъгвайки Рон Влаар и шмугвайки се надясно. Дойде ред и на вратаря Брад Гузан да се втурне напред в опит да затвори Стъридж, но той плъзна топката встрани с дясната си обувка и миг преди да загуби равновесие, вкара изящен гол с ляв външен удар от изключително малък ъгъл. След това хукна, победоносно мятайки ръцете си, преди да се обърне и да ме потърси. Поздравихме се с ръце над главите си, преди Type, Хендерсън и Коутиньо да връхлетят отгоре ни. Габриел Агбонлахор и особено Кристиан Бентеке ни поставиxa на изпитание и в два напрегнати момента имахме нужда Миньоле да покаже най-доброто от своите умения да парира удари. И в двата случая Бентеке, който създаваше големи проблеми на Type и Агер, бе близо до гола. Първата опасност дойде малко преди края на първата част. Въпреки съпротивата на Type, който малко преди това се строполи на тревата, Бентеке се завъртя и нанесе мълниеносен шут, отбит с вещина от Миньоле. В заключителните минути на мача пред Бентеке се откри още по-добра възможност, след като бе изведен в чиста позиция след елегантното отиграване с глава на Никлас Хелениус. Белгиецът без забяване отправи нов мощен удар към левия ъгъл на вратата на Миньоле, който изби в корнер. Това беше наистина блестящо спасяване, което изглеждаше още по-зрелищно, тъй като Бентеке беше само на десетина ярда от вратата. Шест точки от два мача! Брендън беше доволен, но и реалистичен след края на срещата. Стъридж бе трансфериран при нас срещу 12 милиона преди осем месеца, след като имаше трудни периоди в „Челси“ и „Манчестър Сити“. В шестнайсет мача с „Ливърпул“ във Висшата лига той вкара 12 гола, а Брендън каза след двубоя: „Той може да е сериозна заплаха за всеки отбор, ако успее да запази формата си.“

    Вглеждайки се в него и неговата физика, бързина и мощ, хората можеха да го помислят за бразилски нападател. Англия извади късмет с него, тъй като Стъридж беше истински талант, но той знаеше, че трябва да бъде и постоянен в изявите си. Затова Даниел имаше нужда от мачове и голове. Видимо обаче се забелязваше разликата от престоите му в „Челси“ и „Манчестър Сити“, макар че като млад играч той продължаваше да се бори за своето място в йерархията сред супер-звезди. Имаше и привилегията да попадне на правилното място, тъй като усещаше подкрепата на капитана на Англия Стивън Джерард, който го съветваше и напътстваше. Играчите се трудеха усърдно и се бореха, като Стъридж не беше изключение. В онази вечер всички се радваха за него и бяха доволни от представянето на отбора.

3. Празненства и възмездие

    В третия си мач през сезона домакинствахме на „Манчестър Юнайтед“ в мач с особено значение. Нашето съперничество в миналото беше толкова ожесточено и бурно, че ме поглъщаше изцяло. Винаги изгарях от желание да играя срещу тих, независимо че загубите бяха по-чести от победите. Нещата обаче стояха по-различно за Даниел Стъридж. Спомените ми за този мач бяха доминирани от подготовката за него, както и е опасенията дали Даниел ще е готов за игра. Да се изправим срещу „Юнайтед“ в отсъствието на Луис беше трудна задача. Но защо осъзнавахме, че ако загубим и Даниел, нашата мощ щеше да е изчерпана.

    Преди мача отседнахме в хотел „Хоуп Стрийт“ и проведохме традиционната за отбора разходка. Застанах така, че в продължение на всичките 15 минути можех да се доближавам непосредствено до Даниел. Трябваше да се опитам да го убедя да играе. Бях наясно колко се нуждаем от него, за да спечелим три те точки срещу „Юнайтед“. В противен случай трябваше да почнем с Аспас в атака. Той имаше кратки изблици, но вече Пих сигурен, че испанецът не притежава физическата сила да поведе „Ливърпул“ в мач от Висшата лига. Щяхме да имаме много по-добри шансове ако Стъридж играеше.

    Даниел е от онези хора, които понякога имат нужда да чуят: „Хайде, ти си нашият най-важен играч! Направи го, нуждаем се от теб!“ Луис никога нямаше нужда от нещо подобно, той не може да бъде разколебан или пречупен. Не мисля, че някога изобщо пропусна мач в „Ливърпул“ заради контузия. Виждал съм Луис да се отправя към лечебницата само два пъти, като в единия от случаите просто взе торбичка с лед и излезе. Той не беше от тези, които търсеха медицинска помощ за щяло и нещяло.

    Спомням си, че дори веднъж игра срещу „Арсенал“ с контузия в бедрото. Такъв беше неговият манталитет, той беше готов да премине и през тухлена стена. Някои от най-талантливите играчи притежават също така твърдост, устойчивост и увереност при преодоляването на трудности. Други обаче са по-уязвими и лесно се разколебават. Това беше очевидно.

    Суарес и Стъридж бяха различни характери. Знаех всичко за Луис, а сега разбирах, че Даниел е от тези, които непрекъснато трябва да насърчаваш. В навечерието на мача с „Манчестър Юнайтед“ обаче ситуацията беше по-сложна, защото той наистина имаше болежки и не се чувстваше добре.

    Преди разходката разговарях с Крие Морган и Глен Дрискъл, един от треньорите ни, за контузията на Даниел. Не бих могъл да започна да го убеждавам да играе, ако той наистина не бе в състояние да го направи. Аз също имах не едно и две притеснения, свързани с контузии през годините, и в такива случаи винаги се нуждаех някой експерт като Крие или Глен да ме окуражи и да ми каже ясно, че всичко е наред.

    Попитах ги: „Какво е положението с Даниел?“ Крие ме погледна и каза, че според тях той може да играе. „Има проблем с бедрото, но сме сигурни, че е в състояние да се справи. Според нас просто се нуждае от нещо окуражаващо,“ каза той. Глен се съгласи, а това ми даде още по-голяма увереност.

    Даниел се беше възстановил от травма в глезена, която получи по време на пребиваването си в английския национален отбор през лятото. Той се подготвяше по индивидуална програма преди началото на сезона, но заради отсъствието на Луис се наложи спешното му включване в отбора.

    След мача с „Вила“ играхме с „Нотс Каунти“ в средата на седмицата в мач от турнира за Кепитьл Уан Къп (Купата на Лигата). Не беше най-добрият ни мач. Успяхме да поведем с 2:0 за двайсет и девет минути, но след час игра забуксувахме. В 84-ата минута биткаджиите от „Каунти“, които играеха в Първа лига (третото ниво на английския футбол), доведоха резултата до 2:2. В крайна сметка съумяхме да победим с 4:2 след продължения, но Даниел игра през всичките 120 минути. В края на мача останахме с десет души и се нуждаехме от неговото присъствие. В продълженията вече бяхме направили трите си смени, когато Коло Type получи разтежение в слабините и беше принуден да напусне терена. Даниел трябваше да стисне зъби, но въпреки това вкара два гола.

    Проблемът му беше в бедрото, той усещаше болка, но медицинският ни екип бе убеден, че е в състояние да започне като титуляр в мача c „Манчестър Юнайтед“. Крие не можеше да е сигурен колко време би издържал Стъридж, но ме насърчи да опитам да го убедя и да го уверя, че всичко е наред от медицинска гледна точка. Морган и останалите физиотерапевти, както и мениджърът, вече бяха опитали безуспешно да го придумат да играе.

    Това беше още едно от задълженията ми като капитан. Но всъщност по-скоро се държах с него като фен по време на разходката, като в крайна сметка дори започнах да му се моля само и само да го склоня да играе. Казах му, че по всяко време на мача може да бъде сменен, ако не се чувства добре, дори след десет или петнайсет минути игра. Уверих го, че както всички фенове, така и целият отбор ще оцени по достойнство такъв негов жест. Опитвах по всякакъв начин да нахъсам Даниел, да му вдъхна увереност. Да го накарам да игнорира болката си и дори да предприеме малък риск, съгласявайки се да играе. Исках да спечелим този мач и опитвах отчаяно да накарам Стъридж да започне!

    „Добре, ще го направя“, каза той в края на разходката. Най-после можех да насоча вниманието си към „Юнайтед“. Още преди сезона си мислех, че Мойс го очакват тежки дни ако нещата не тръгнат добре за отбора. Самият той също усещаше това. Мойс беше интелигентен и способен мениджър, но мисля, че осъзна в действителност с колко тежка задача се бе захванал - да замени Алекс фъргюсън чак когато пристигна на „Олд Трафорд“. „Юнайтед“ победиха „Суонзи“ като гости е 4:1 в първия си мач за сезона. След това домакинстваха на „Челси“ и гостуваха на „Ливърпул“ и беше изненадващо да чуя, че Мойс се оплакваше от някаква конспирация в програмата. „Предишният мениджър ми каза че това е възможно“, каза той. „Това е най-тежкият старт за „Юнайтед“ в последните двайсет години. Надявам се, програмата не е направена умишлено толкова трудна, след като миналия сезон отборът спечели пилата с лекота. Трудно ми е да повярвам, че топките са излезли точно по този начин при тегленето на жребия.“

    Всички обаче знаехме, че програмата се правеше с компю- п.рен софтуер и „Астън Вила“ например трябваше да се примири с още по-труден старт от този на „Юнайтед“. Налагаше се „Вила“ да изиграе първите си три мача в рамките на осем дни, докато отбори като „Юнайтед“ и „Ливърпул“ щяха да преминат през същия брой срещи в първенството за петнайсет дни. В дебютната си изява бирмингамци победиха като гости „Арсенал“ с 3:1, а след това срещнаха „Челси“. Последва загубата им у дома от „Ливърпул“, но Пол Ламбърт (мениджърът на „Вила“) не роптаеше срещу програмата. Вече бях свикнал с непрекъснатите оплаквания на фъргюсън и Моуриньо срещу някакви въображаеми конспирации и заговори срещу „Юнайтед“ и „Челси“. Рафа Бенитес също опита, макар и с по-малък успех подобна тактика по време на престоя си в „Ливърпул“ Струваше ми се, че Мойс допуска същата грешка.

    Предпочитах да бъдем откровени пред медиите. Това означаше да избягваме да казваме неща, които можеха да донесат неприятности, да се впускаме в психологически игри или просто да оказваме натиск върху хора от администрацията. Мисля, че нямаше особена полза от подобни претенции. Така че отговарях на въпросите по време на пресконференцията преди мача с „Юнайтед“ съвсем откровено. След спечелените две победи ме попитаха дали имам усещането, че можем да спечелим титлата някой ден.

    „Разбира се, че бих искал да спечеля надпреварата във Висшата лига, но на 33 трябва да бъда реалист и да приема, че имам на разположение само две или три години за това,“ отвърнах аз. „В момента не мисля за спечелването на титлата. Може би някои ще ме упрекнат, но аз съм готов за това, а и знам, че никога няма да се откажа да се боря. Мисля, че връщане в Шампионската лига е може би по-реалистична цел, макар че дори тя е трудно изпълнима.“

    Някои може би щяха да кажат, че двамата с Мойс сме се държали като пораженци. Аз обаче действително бях откровен и гледах реално на нашите шансове, докато Мойс започваше да ми изглежда като параноик - черта, която не забелязах нито веднъж по време на възхитителната му работа в „Евертън“.

    Брендън също усещаше ситуацията и като мениджър се опита да наблегне на възможното проявление на нови слабости у добре познатите ни съперници. Това беше първият път, в който „Юнайтед“ щеше да пристигне на „Анфийлд“ без Фъргюсън на кормилото от февруари 1986 година насам. Брендън каза, че е забелязал промяна в поведението на „Ман Юнайтед“ след напускането на фърги, като според него те играеха доста по-предпазливо под ръководството на Мойс и че това е било видно при задоволяването им с нулево равенство в домакинския мач с „Челси“. И наистина по време на срещата истинската битка липсваше. Ситуацията беше различна по времето на фърги, който непрекъснато гонеше победата и публиката продължаваше да се надява на гол до последния момент в срещата. Сега наистина имаше промяна. Мисля, че разбирах предпазливостта, но, от друга страна, винаги бих играл единствено и само за победа в домакински мач.

    Напрежението върху Мойс се засилваше и неговото поведение щеше да бъде следено под лупа. Но аз оставих това настрана и започнах да се концентрирам върху мача. Сблъсъкът с „Юнайтед“, макар и без Фъргюсън щеше да е истински тест за нас.

    „Анфийлд“, неделя, 1 септември 2013 г.

    Подредихме се в две колони, единайсетте от „Ливърпул“ до единайсетте от „Манчестър Юнайтед“, като бурните аплодисменти отекваха отвъд „Анфийлд“. Последваха аплаузи и за Бил Шенкли, когото почетохме заради 100-ата годишнина от рождението му. Облечени с неизменните си червени фланелки, стояхме с гръб към „Коп“, докато играчите на „Юнайтед“, този път с тъмносиньо-черни екипи, се бяха втренчили в хореографията зад нас. Успях да я видя, когато се събирахме близо до централния кръг за минутата с аплодисменти.

    До „Анфийлд“ има бронзова статуя на Шенкли с ръце встрани. Тя възкресяваше всички негови победи и всичко, което Heine постигнал, въздигайки „Ливърпул“ от посредствеността до величието. Бръчките по челото и около очите на усмихнатото му лице сякаш най-добре показваха всичко, което той Heine направил за клуба. Притесненията и целият стрес, през Които беше преминал, любовта и страстта му към „Ливърпул“ Пяха издълбани върху лицето му.

    Именно тази статуя беше изобразена на своеобразната хореография, сътворена от „Коп“. Ликуващата му фигура беше оформена от червени транспаранти, държани от феновете ни, като сто от подготвените банери в същия цвят грееха от другата страна на вратата, а останалата част от трибуната беше оцветена в бяло. Мозайката изглеждаше величествено!

    Сетих се за бръчките по лицето на Шенкли и загрижеността му за „Ливърпул“, когато видях два домашно изработени транспаранта. На единия можеше да се прочете: „Шенкли - 1981, той направи хората щастливи.“ На другия пишеше: „Шенкли винаги е жив!“. Той е бил мениджър на „Ливърпул“ в 753 мача по време на петнайсетгодишната си кариера, продължила от 1959 до 1974. Краят на този период е тъжен и объркан, но неговото наследство далеч не се изчерпваше с трофеите, които беше спечелил. Бе успял да всели в клуба непреходни ценности и убеждения. Тази линия бе неотлъчно следвана и от следващите мениджъри. След Шенкли бе Пейзли, после Джо Фейгън, а след това Кени Далглиш. Тези четирима мениджъри, оформили се като такива в Буут Руум - помещението, озарено от аурата на гения, се грижеха безупречно за клуба в продължение на повече от трийсет години.

    Дори само този факт правеше двайсет и шест годишния престой на Алекс фъргюсън начело на „Манчестър Юнайтед“ изумително постижение. Нещо повече, той съумя да изпълни своята мисия - да ни свали от върха. „Най-голямото ми предизвикателство бе да ги свалим от пиедестала, който така ни подтискаше,“ беше казал той преди време. „И да, можете да публикувате тези думи.“

    Неприязънта обладаваше всеки привърженик на „Ливърпул“. Никога не се харесвахме с тях - нито клубовете, нито градовете. Враждебността обаче се задълбочи още повече, след като „Юнайтед“ на фъргюсън пое инициативата след толкова дълга доминация на „Ливърпул“. Ние бяхме двата най-успешни клуба в историята на английския футбол.

    За мен беше особено болезнено, че се закотвихме след осем- найстата си титла, докато „Юнайтед“, който изоставаше от нас в продължение на десетилетия, поглъщаше шампионски трофеи един след друг. А имаха едва седем титли дори след трудните първи години на Фърги.

    Шампионската им суша продължи двайсет и шест години. И тогава, през 1996-97, два сезона преди професионалния ми дебют, беше поставено началото на техния превъзходен рейд. За огромно удоволствие на Фъргюсън те задминаха нашия рекорд от 18 титли, а в последния му сезон като мениджър спечелиха и 20-ия си трофей.

    Сега „Юнайтед“ се изправяше срещу нас като шампион и аз копнеех, както никога досега, да ги победим.

    В Хюйтън всяко дете беше приучавано да ненавижда „Юнайтед“ и аз не правех изключение. Мозъците ни бяха пропити от тази мисъл, която каляваше сърцата и прочистваше душите ни като привърженици на „Ливърпул“. С течение на годините, в които играех за Англия редом е велики играчи на „Юнайтед“ като Пол Скоулс, Дейвид Бекъм, Гари Невил, Рио фърдинанд и Уейн Рууни, моите чувства се поуталожиха, но вее пак никога не ме напуснаха.

    И до ден-днешен не харесвам „Юнайтед“ и никога не бих позволил тяхна фланелка да попадне в моя дом. Вкъщи имам огромна колекция от фланелки, които си разменях с играчи от най-различни отбори. Но нито една на „Манчестър Юнайтед“!

    Истина е, че уважавах и дори се възхищавах на техните най-добри играчи, които бяха и мои съотборници. Ние дори станахме приятели и аз чудесно разбирах Гари Невил, когато той обясняваше какво е имал предвид с онази скандална реплика, че ненавижда всички скаузъри.

    Всъщност той бе казал, че е израснал в Бери и от малък е привърженик на „Юнайтед“. „В моя район ни възпитаваха да мразим скаузърите.“ Разбирах го, защото обясняваше това, през което бях преминал и аз - в Хюйтън възприемахме схващането, че трябва да ненавиждаме всички от „Манчестър“.

    Въпреки това имах респект към фъргюсън, Рой Кийн, Райън и още много от техните големи фигури. Дори се отнасях е уважение, макар и с огромна неохота, към това, което успяха да постигнат като клуб.

    Юнайтед“ вече имаше своите 20 титли срещу нашите 18. На всичкото отгоре те спечелиха 11 купи на английската асоциация (ФА Къп), докато на нашата сметка бяха седем. Ние имахме осем купи на Лигата срещу техните четири, а освен това можехме да се похвалим и с три купи на УЕФА. Тези две надпревари обаче не можеха изобщо да се сравняват с турнира, който действително имаше значение - елитното състезание в световния футбол. „Манчестър Юнайтед“ беше спечелил Шампионската лига (включително трофей в предшестващата я Купа на европейските шампиони) три пъти. Но „Ливърпул“ успя да стане първенец на Европа в пет незабравими кампании.

    Ето защо скоро след Истанбул хората в нашия град започнаха да носят червени фланелки със семпло, но красноречиво пояснение: „От Хюз до Томпсън, после до Сунес, а след това до Джерард.“

    Емлин Хюз беше капитан на „Ливърпул“ в двата поредни европейски триумфа през 1977 и 1978. фил Томпсън през 1981 и Греъм Сунес през 1984 също вдигнаха първи трофея, преди да дойде моят ред в Шампионската лига през 2005. Тези пет трофея ни даваха пълни основания да се перчим пред „Юнайтед“, имайки предвид техните три успеха.

    Аз обаче жадувах за деветнайстата шампионска титла на „Ливърпул“ и моя първа, за да съкратим изоставането от „Юнайтед“ на домашната сцена. Имах своите силни моменти в мачовете е тях и все още е удоволствие си спомням как прострелях фабиен Бартес със снаряд от 35 метра при победата е 2:0 на „Анфийлд“ на 31 март 2001. След това асистирах на Роби Фаулър за втория гол, а е това осигурихме първия ни дубъл от победи срещу „Юнайтед“ в един сезон след 21 дълги години на чакане. Но тези моменти ми бяха недостатъчни. Аз исках още!

    Усещах същото, каквото и Шенкли, когато ставаше въпрос за спечелване на първенството. „Ако си първи, си първи. Ако си втори, си нищо,“ гласеше един от знаменитите му цитати.

    Бяхме заредени е невероятна увереност в деня на стогодишнината на Шенкли. Това също помогна да убедим Даниел Стъридж, че е в състояние да играе, още повече че мачът съвпадна е неговия 24-и рожден ден. Хвърлихме се в сблъсъка е „Юнайтед“ с много агресия и скорост и още в третата минута спечелихме корнер.

    Затичах се към десния ъгъл с лице към трибуната „Анфийлд Роуд“, виждайки нашите фенове до флагчето за изпълнение на корнера, както и зад цялата врата. Многобройната орда от поддържници на „Юнайтед“ бяха разположени от далечната страна на вратата. Поех дълбоко въздух, обърнах се още веднъж, за да видя разположението, и застанах зад топката. Засилих се, но хвърлих още един поглед и спрях за кратко. Забелязах, че Стъридж е охраняван от двама защитници на „Юнайтед“ на близката греда. Зад него обаче Даниел Агер бе непокрит на границата на наказателното поле и махаше енергично към мен. Вдигнах лявата си ръка.

    Засилих се отново и насочих топката е десния си крак. Тя се издигна над земята, изписвайки изчистена и красива дъга. Непокритият Агер, на когото само Фърдинанд опита плахо да попречи, срещна топката по най-добрия начин. След удара му е глава кълбото летеше уверено към мрежата, когато Стъридж ѝ даде още по-голяма острота, след като се наведе и на свой ред я засили към голлинията, макар и е гръб към вратата. Давид де Хея бе хванат в крачка, а освен това нито Евра, нито Том Клевърли успяха да реагират достатъчно бързо на далечната греда, за да спрат профучаващата край тях топка.

    1:0. Стъридж.

    Рожденикът триумфираше. Болките в бедрото му и неговите колебания преди мача бяха забравени. Те бяха заличени от поредния му гол. След двете си попадения през седмицата срещу „Нотс Каунти“ Стъридж демонстрира характерния си танц, при който ръцете му се извиват в различни посоки встрани от тялото. Той искаше да стори и това, но здравенякът с обръснатата глава Мартин Шкъртел имаше друго виждане. 1блемият ни корав защитник сграбчи бързо Стъридж с почти задушаваща хватка през врата, а опитите на Даниел да се отскубне претърпяха провал. Голмайсторът продължаваше да тича до тъчлинията, а Шкъртел не отпускаше хватката, докато и другите играчи на „Ливърпул“ не се хвърлиха в тях в момент ма безумна радост. Десет секунди по-късно видях как най-сетне освободилият Даниел вдигна ръцете си и погледна към небето е благодарност. Неговата вяра отново не го изостави. След всичките му колебания и недоверие той отново изглеждаше щастлив. Какъвто го познавах.

    Хвърлих поглед и към пейката и видях, че Брендън Роджърс и медицинският ни щаб сияеха. Интуицията ни не ни беше подвела, струваха си и всичките ми увещания и молби по време на петнайсетминутната разходка. Даниел вкара 11-ия си гол в девет мача за „Ливърпул“.

    „Юнайтед“ усещаше отсъствието на Рууни. В крайна сметка той реши да остане на „Олд Трафорд“, приемайки предложение, IB което се говореше, че включва седмична заплата от 300 000 ивунда. Но няколко дни преди мача на „Анфийлд“ Уейн пострада на тренировки и се нуждаеше от десет шева на главата. Гигс беше на терена, няколко месеца преди да навърши 40, но му бе трудно да запали искрата у колебливия „Манчестър Юнайтед“.

    Ние също не показвахме кой знае какво в един неособено приятен за гледане мач, в който имаше малко опасности пред вратите и оскъдица от запомнящи се моменти. Централната ни двойка в защита в лицето на Шкъртел, завърнал се сред титулярите, заменяйки Type, и Агер доминираше срещу нападателите на „Юнайтед“ и това ги изнервяше допълнително. В самия край на първото полувреме Робин ван Перси сякаш удари с глава Шкъртил който се строполи на тревата и страстите се нажежиха. Застанах очи в очи с Ван Перси, след което си разменихме гневни погледи и някои любезности, но всичко утихна, след като видях, че Мартин се изправи. Нямаше проблеми за големия Шкъртел...

    „Юнайтед“ не успя да ни затрудни и през втората част и ние затворихме мача без особени усилия. Спечелихме грети пореден мач с един и същи резултат - 1:0. Даниел не направи нещо запомнящо се в останалата част от срещата, но той вече бе свършил работата си, вкарвайки победния гол. Статистиците пък не пропуснаха да отбележат, че „Ливърпул“ стана едва третият отбор в историята на топдивизията на английския футбол, започнал сезона с три последователни успеха с 1:0. Първият такъв случай датираше отпреди сто години - „Манчестър Сити“ през сезон 1912-13, а след това същото прави и „Хъдърсфийлд“ през 1920-21.

    Мен обаче ме интересуваше статистиката, която сочеше, че сме на върха на класирането и бяхме единственият тим с максимален брой спечелени точки - девет от три мача.

    Останах изненадан от коментара на Мойс след края на срещата. Навярно се опитваше да вкара в игра старите трикове на фъргюсън, с които да манипулира заглавията в медиите, но този път не му се получи. Мойс е много приятен човек и не е от безмилостните диктатори, но истината бе, че представянето на „Юнайтед“ беше ужасяващо. Бившият мениджър на „Евертън“, когото аз харесвах толкова много, звучеше объркано и неадекватно. „Днес успях да видя защо сме спечелили титлата миналия сезон. Мисля, че играхме много, много добре.“

    Запитан дали се притеснява от трудностите, които съпътстват „Юнайтед“ на трансферния пазар, Мойс отвърна, че е „повече от доволен от своя състав“. „Няма от какво да се притеснявам след това представяне“, каза той.

    Предстоеше прекъсване заради международни мачове и аз тръгнах за лагера на Англия преди две световни квалификации особено щастлив и изпълнен с надежда, каквато не бях усещал от доста време. „Манчестър Юнайтед“ страдаше, а „Ливърпул“ се бе завърнал там, където му бе мястото.

    В същото време продължаваше една много по-важна битка. Една болезнена борба, но все пак, точно година преди това, в мрачната и студена сутрин на 12 септември 2012, надеждата и оптимизмът бяха по-силни, от когато и да е преди това. Изстрадалите, но непоколебими семейства на 96-те привърженици на „Ливърпул“, намерили своята смърт по време на полуфинала за ФА Къп с „Нотингам форест“, игран на 15 април 1989 на стадион „Хилзбъроу“, се бяха събрали в англиканската катедрала. След като в продължение на 23 години чуваха безумни шикалкавения и прикриване на истината, те за пореден път бяха обнадеждени след разкриването на ново доказателство.

    Пече на всички беше ясно, че нашите безпомощни и невинни привърженици бяха станали жертва на режисирана кампания нещо, което техните семейства твърдяха през цялото време. През 2012 най-сетне беше публикуван доклад, който хвърляше светлина върху случилото се в онзи злокобен ден. Ясно си спомням как през април 2009 Анди Бърнам, държавен секретар на лейбъристкото правителство, отговарящ за културата, медиите и спорта, беше освиркван по време на мемориала, посветен па 20-та годишнина от трагедията. Бърнам беше от нашия град, феи на „Евертън“, който изглеждаше загрижен за всички нас и за ужасяващото събитие. Но след като нищо не бе направено в продължение на толкова много време, яростта на близките па загиналите не можеше да бъде удържана. Той беше наречен лицемер в момента, в който отдаваше почит към жертвите - обида, която Бърнам разтълкува като израз на дълбока болка и гняв. Всички искания на „Хилзбъроу Фемили Съпорт Труп“ Пиха пренебрегвани в продължение на две десетилетия.

    В крайна сметка обаче следствието беше подновено. Беше изминала точно една година от онзи паметен ден, в който екип от независими експерти предостави информацията за новите разкрития, а след това бяха предприети и други стъпки. Беше ни гарантирано, че делото ще бъде подновено в Уорингтън не по-късно от 31 март 2014. На 12 септември 2013, беше четвъртък сутринта, бившият шеф на полицията в Дъ- рвм Джон Стодарт заяви: „Разследваме незаконното убиване мв тези 96 привърженици, които са отишли на „Хилзбъроу“, зя да гледат футболен мач. Търсим кой е отговорен за тяхната смърт, като работим по варианти както за колективна, така и ш индивидуална отговорност. Опитваме се да разберем какво точно се е случило, как се е случило и защо, както и кой носи отговорност за това.“

    Братовчед ми Джон-Пол Гилхули беше най-малкият измежду жертвите. Тогава той беше на 10. По онова време, няколко месеца преди да навърша девет, аз вече бях част от Академията - в „Ливърпул Сентър ъф Екселънс“, а двамата споделяхме една и съща мания. Бяхме заслепени от „Ливърпул“! Това беше нашият клуб, нашата мечта!

    Понякога Джон-Пол се включваше в онези диви футболни мачове пред нае на „Айрънсайд Роуд“, като двамата е него винаги носехме червените фланелки на „Ливърпул“. Бяхме неразривно свързани чрез футбола и Футболен клуб „Ливърпул“.

    Застанахме пред телевизора - мама, татко, аз и брат ми Пол, когато започнаха да съобщават новини за случилото се. Полуфиналът ни за ФА Къп с „форест“ беше прекратен в шестата минута. Слушахме мача по радиото, но така и не можех да разбера какво точно е станало. Страховитите сцени се появиха на телевизионния екран. Виждахме как хората се струпват на игрището, а някои от феновете на „Ливърпул“ биват изнасяни на носилки. Всичко това ме уплаши и разстрои, не успях да мигна през цялата нощ.

    Нямахме представа, че Джон-Пол също е бил на мача. Разбрахме за ужасяващата семейна загуба чак когато дядо Тони захлопна външата ни врата в осем и половина на другата сутрин. Той живееше отсреща и от поведението му стана ясно, че се е случило нещо ужасно.

    Когато родителите ми влязоха в стаята, разположена най-близо до вратата, дядо Тони вече не можеше да скрие нищо: „Нося лоши новини,“ каза той. „Джон-Пол е отишъл на мача и не се върна у дома.“

    Това не можеше да е истина. Джон-Пол? Нямаше как да приема това. Дядо ни разказа всичко, което знаеше. Джаки, майката на Джон-Пол, му беше съобщила шокиращата новина. Брайън Гилхули, чичото на Джон-Пол, успял да намери свободен билет за мача и попитал братовчед ми дали иска да отиде на „Хилзбъроу“. Можех само да си представя каква безумна радост щях да изпитам, ако някой ми направеше такова предложение. Шанс да гледам „Ливърпул“ в полуфинал на ФА Къп? Това наистина звучеше невероятно!

    За мен, момче на осемгодишна възраст, новината беше истински шок. Но възрастните около мен я приеха дори още по-болезнено. Трябваше да осъзнаят, че всичко това е истина. Те се ужасяваха, опитвайки се да си представят последните минути на Джон-Пол. На мен ми бе трудно, всичко в главата ми беше объркано. Джон-Пол беше отишъл на футболен мач в пролетната сутрин на 1989, за да гледа великия „Ливърпул“ и никога повече не се върна у дома. Как така? Защо? Защо?

    Малката ни утеха бе, че в онази иначе обикновена сутрин през септември 2013 бяхме с още една стъпка по-близо до съзцаряването на справедливостта. Четвърт век, след като катастрофата изтръгна сърцата на толкова много ливърпулски семейства.

    Името на братовчед ми е гравирано на мемориалната плоча близо до „Шенкли Гейтс“ на „Анфийлд“. Джон-Пол беше един от 96-те, а аз мислех за него всеки път, когато влизах на стадиона, минавайки покрай мемориала.

    Сезонът вече течеше с пълна пара в ранната есен на 2013. Н паузата заради международните мачове Англия направи голяма крачка в своята квалификационна група за световно първенство. Вкарах първия гол за победата ни с 4:0 над Молдова на „Уембли“, Рики Ламбърт също се разписа, а Дани Уелбек се отчете с две попадения. След това удържахме нулево равенство при гостуването на Украйна в Киев — ценна точка срещу нвй-големия ни конкурент в Група Н.

    Както винаги шумотевицата и скандалите не пощадиха английския тим и този път. Проблемите с травмата в бедрото на Стъридж се задълбочиха след участието му в мача с „Юнайтед“ и той пропусна двете срещи на Англия. Избраха го за Играч на месец август във Висшата лига, но в същото време го обвиниха, че е пренебрегнал каузата на националния отбор. Скандалът набра сила, тъй като в интервю за клубния ни сайт Даниел каза, че сега трябва да се концентрира върху представянето си в „Ливърпул“. След това го засипаха с обвинения, че с предал родината си.

    Не съм сред феновете на Туитър, но в онзи случай Даниел беше напълно прав, използвайки социалната мрежа, за да отговори на критиците си. „Ако се справям добре в клуба, ще мога да играя за Англия. Но не бих могъл да играя, ако не съм възстановен. Не изкривявайте истината, Англия винаги е приоритет!написа той.

    След интензивна рехабилитация на „Мелууд“ Даниел се възстанови и беше готов за следващия ни мач в Лигата. На 16 септември, понеделник, гостувахме на „Либърти Стейдиъм“, за да се изправим срещу „Суонзи Сити“, бившия клуб на Брендън Роджърс. Стана луд мач, в който Джонджо Шелви, който напусна „Ливърпул“ през лятото, имаше дейно участие и в четирите гола. Той беше честно момче, истински професионалист и откри резултата след само 87 секунди игра със странен гол. Шелви неуспешно се опита да нанесе удар от въздуха, но докосна топката и някакси успя да продължи и да реализира с втория си шут. Сякаш, за да се извини на бившите си съотборници, той отправи пас назад със следващото си докосване на топката, но тя попадна у Стьридж и: 1:1. А не бяха изминали и четири минути.

    Шелви закри лицето си с ръце отново, малко повече от половин час след това. Подаването му бе пресечено от Виктор Моузес, започнал като титуляр на мястото на Аспас, след което нападателят, дошъл при нас под наем от „Челси“, ни изстреля напред в резултата. Шелви бе главна фигура и при изравнителното попадение на Мичу в 64-ата минута. Започна головата атака, а след това направи и ключова асистенция с глава. Странната вечер за него продължи и след това, като той получи жълт картон за безумното си влизане срещу Лукас. Мачът завърши 2:2, а след неговия край всички искаха да интервюират Джонджо.

    Загубихме две ценни точки, а те щяха да станат пет в последвалата събота, когато паднахме от „Саутхямптън“. В този мач Брендън включи в състава си четирима централни защитници, предпочитайки Коло Type да смени контузения Глен Джонсън на поста десен бек, а Енрике остана на скамейката. Липсваше ни и Коутиньо, който претърпя операция на рамото след мача със „Суонзи“.

    Под ръководството на Почетино „Саутхямптън“ беше доста добър отбор, от който щяхме да привлечем трима играчи след края на сезона - Деян Ловрен, Адам Лалана и Рики Ламбърт. Ние обаче не се представихме добре и независимо че разполагахме с четирима централни защитници, инкасирахме единствения гол в мача след статично положение. Лалана изпълни корнер, отсъден след неразбирателство между Type и Шкъртел, Ловрен се отскубна от опеката на Агер и прати топката в мрежата с глава, въпреки че аз се опитах да изчистя от голлнията.

    Логично Брендън беше бесен, защото лесно загубихме владението на топката, а и в крайна сметка да получиш такъв гол при наличието на толкова защитници е престъпление. Искаше ми се да имаме на разположение доста по-силен състав, но трябваше да се примирим с това, което имаме. Единствената положителна новина след мача беше, че наказанието на Луис изтече. Щеше да бъде добре да го видим отново в състава, защото технически изглеждахме доста зле. Бяхме предвидими и безсилни. Това беше един от онези дни, в които усещах болка, но все пак продължавах да бъда оптимист за останалата част от сезона.

    Сценарият със сагата на Суарес продължаваше все така провокативно. Сякаш бе написан така, че да не позволява на зрителите дори кратко отпускане. По ирония на съдбата в първия си мач след изтичането на наказанието Луис се изправяше Срещу „Манчестър Юнайтед“, на „Олд Трафорд“. Е, можеше да бъде и по-зле, ако например срещахме „Челси“ в пряк сблъсък за титлата, а не мач от надпреварата за Кепитъл Уан Къп. Дуел с Бранислав Иванович, бранителят на „Челси“, когото ухапа, за да получи санкция от 10 мача, можеше да бъде доста екстремно изживяване за Луис. Между Суарес и „Юнайтед“, разбира се, също витаеше отровна атмосфера заради един друг инцидент и едно друго наказание.

    На 15 октомври 2011, близо две години преди това, в типичен мач за първенството между „Ливърпул“ и „Манчестър Юнайтед“, изпълнен с много напрежение и противоречия, се запътих за изпълнение на ъглов удар пред „Коп“. Бях се концентрирал изцяло върху пласирането на удобна топка за Суарес или Дирк Каут, които да поразят вратата на съперника, и тогава нямах представа, че е избухнала разправия между Луис и 11атрис Евра - френският защитник на „Юнайтед“.

    По-късно Луис каза, че Евра, който го фаулираше непрекъснато по време на мача, застанал лице в лице с него точно преди изпълнението на корнера, за да поиска обяснение защо е бил изритан от него. Това е една от онези характерни ситуации, които се случват толкова често по време на мачовете. Този път обаче Луис бе избрал да нарече Евра „негър“ на испански. Последва разправия, но мачът продължи и тогава не знаех какво точно се е случило. Не разбрах дори, че след като сс прибрахме в съблекалнята, Дамиен Комоли, тогавашният директор по футболните въпроси в „Ливърпул“, е извикал Суарес настрана и му съобщил, че Евра го е обвинил в расизъм.

    Играчите вече си говореха за това, но аз осъзнах колко дебела е работата чак когато изгледах репортажа по телевизията и чух реакциите на толкова много хора. Двамата с Луис никога не коментирахме този случай. Искаше ми, разбира се, да му подам ръка като негов капитан и съотборник, но в същото време съзнавах, че той не се чувстваше комфортно да дискутира случилото се. Луис беше разочарован от цялата случка, а и това беше случай, с разрешаването на който се заеха хора, стоящи по-високо от мен в йерархията на клуба. Единственият играч, който беше замесен по някакъв начин, беше Дирк Каут. Той бе близо до Луис по време на инцидента и нямаше съмнения, че не друг, а Евра забърка кашата. Дирк защити Суарес, когато двамата бяха призовани за изслушване пред Футболната асоциация, а аз се опитвах да се изолирам от тази ситуация. Бях убеден, че Луис не е расист и подкрепата, която получи от тъмнокожия ни съотборник Глен Джонсън, доказваше тази теза. Но проблемът от изреченото от Суарес вече бе факт.

    Никой от играчите нямаше намерение да се отрече от вече дадените показания. Луис твърдеше, че съществува разлика между значението на думата „негър“ на английски - една доста обидна дума в действителност, и това в испанския. Той каза, че дори неговата съпруга понякога го нарича така, като на испански думата не означавало нищо, ама наистина нищо повече от определение за черен цвят. Луис твърдеше, че тя се обръщала към него с „черньо“ заради косата му.

    Не мисля, че „Ливърпул“ и Луис се справиха по най-добрия начин с цялата ситуация, но е истина, че Кени Далглиш, нашият мениджър, беше поставен между чука и наковалнята. Много неутрални наблюдатели го упрекваха заради неговата безпрекословна защита на Луис и навярно някои от тях имаха известно право. Но като капитан разбирах чудесно защо Кени категорично отказа да размаха пръст на Суарес. Той вярваше на Луис, а освен това рискуваше да развали отношенията си с най-добрия ни играч. Това пък можеше да доведе до нежелано напускане на клуба, а тогава всички щяха да обвиняват именно Кени.

    Той беше от хората, които защитават играчите си с цената на всичко. Понякога може би такава лоялност не е най-добрият съветник, но именно затова пък аз го обичах толкова много! Неговата преданост и всеотдайност, когато ставаше дума за клуба, винаги ме е вдъхновявала. Изключително е да знаеш, че можеш да разчиташ на такава подкрепа от мениджъра си във всеки един момент.

    Това беше поредният пример за нещата, случващи се по ливърпулския начин, защитавайки дори инстинктивно всичко, свързано с клуба. Някои от играчите, начело с Пеп Рейна, ре- шиха да облекат тениски с лика на Луис отпред и неговия номер на гърба преди мача е „Уигън“ от междинния кръг на 21 декември 2011. Аз всъщност нямах представа за това, докато не видях кадрите по телевизията, показващи как футболистите загряват, облечени с тези провокативни тениски само 24 часа след като Суарес бе признат за виновен за расистка обида срещу Евра.

    Пол Макграт (бивш тъмнокож бранител на „Ман. Юнайтед“ „Асгън Вила“ и Ирландия) беше един от онези, които разкритикуваха яростно жеста. „Ако бях на мястото на Глен Джонсън, щях да хвърля тази фланелка на пода,“ каза той. Глен обаче не му остана длъжен и написа в Туитър, използвайки доста удивителни знаци: „Ще подкрепям когото си искам и когато искам!!! Има толкова много причини, заради които заставам зад Луис Суарес!!!“

    Друга легенда на „Ливърпул“ - Алън Хансен, се забърка в неприятности, говорейки за „цветнокожи“ играчи в предаването „Мач ъф дъ Дей“. След това той се извини, но беше твърде късно...

    Не мога да съм категоричен, когато става дума за случилото се между Суарес и Евра. Мисля си, че единствено Луис таеше дали наистина е виновен. Ако действително имаше вина, както твърдяха мнозина, аз не бих го подкрепил. Никога не бих застанал зад каквато и да е форма на расизъм. Но тъй като нямаше как да разбера дали всичко това е истина или лъжа, избрах да се доверя на инстинктите си да подкрепя моя съотборник.

    Наказаха Луис за осем мача. Но всъщност санкцията се стовари върху всички ни, защото неговото отсъствие от терена бе толкова осезаемо, а цялата история се изтълкува като лош късмет за всеки в клуба. И наистина, всички пострадаха след този случай, независимо че по-голямата част от неприятностите се стовариха върху Суарес и Евра.

    Тогава отново се намесиха футболните богове, които сякаш се забавляваха с тази пошла сапунка - първият мач на Луис след неговото наказание заради расизъм беше срещу „Манчестър Юнайтед“ на 11 февруари 2012 година.

    И съблекалнята попитах Лукас Лейва, който беше доста близък с Луис, дали е наясно какво ще стане при ръкостисканията на играчите на „Юнайтед“ преди мача. Той ме увери, че всичко ще е наред, тъй като Луис споделил пред него, че е готов да стисне ръката на Евра. Вместо това обаче се стигна до нова конфузна ситуация. Ръкостискането започна, като всички съотборници ме следваха, а Луис беше доста назад. Той обаче отказа да стисне ръката на Евра, а това накара фъргюсън да нарече Суарес „позор“, добавяйки че на него повече не трябвало изобщо да му се позволява да играе за „Ливърпул“. Глупости!

    През септември 2013, деветнайсет месеца по-късно, още едно наказание на Суарес беше изтекло, а насреща ни се задаваше още един мач с „Манчестър Юнайтед“. Напрежението обаче не бе чак толкова голямо, след като фъргюсън вече бе напуснал, а Евра нямаше да играе заради контузия. Все пак хаосът в „Юнайтед“ бе сериозен, след като предишния уикенд бяха прегазени от „Манчестър Сити“ с 4:1.

    На излизане от тунела Луис беше последен измежду играчите на „Ливърпул“ и получи сериозна доза освирквания от феновете на „Юнайтед“. Суарес обаче спокойно целуна китката си, където имаше татуировка, посветена на семейството му, а нашите привърженици започнаха гръмко да скандират името му. В отговор той вдигна палеца си към тях. Изглеждаше съвсем спокоен и дори се усмихваше, докато чакаше да дойде време за ръкостисканията. Този път нямаше пропуснати ръце и най-сетне изглеждахме като сплотен футболен тим с Луис Суарес в предни позиции.

    Уейн Рууни също се беше върнал в игра след контузия. Голяма черна превръзка покриваше раната на главата му, заради която той пропусна срещата на „Анфийлд“.

    Първото полувреме изтече без запомнящи се моменти, а именно Рууни асистира за нарушаването на нулевото равенство малко след като играта беше подновена. Той центрира от корнер, заварвайки нашата отбрана неподготвена, и Хавиер Ернандес не се нуждаеше от покана, за да ни накаже с деликатен удар от близко разстояние. Изглеждаше абсурдно лесно за „Юнайтед“.

    В шести пореден мач през този сезон не съумяхме да вкараме гол през второто полувреме. Цифровото изражение на загубата ни с 0:1 от „Саутхямптън“ се повтори на „Олд Трафорд“, макар в последните 25 минути да имахме солидно превъзходство във владеенето на топката. Най-близо до гол в наша полза бе Суарее, който след колеблив старт постепенно намери своя обичаен ритъм. В 70-ата минута финтира умело Джони Евънс, а ударът му с левия крак профуча край страничния стълб. Само минута по-късно пък Луис уцели напречната греда след прецизно изпълнен пряк свободен удар. Той отново се раздаде до краен предел - нещо, в което никога не се съмнявах. Бях сигурен, че играта на Луис ще се подобрява все повече и повече и ако не друго, поне вечерта премина без каквито и да е скандали.

    Дейвид Мойс въздъхна с очевидно облекчение след последния съдийски сигнал. Той стисна юмрука си, поздрави всички свои играчи, а след това аплодира трибуната „Стретфорд Енд“ и не особено характерен за него стил. Стъпихме накриво и вече бихме аут от Кепитъл Уан Къп. Нашите цели през сезона, в който не играехме в европейски надпревари, вече се свеждаха до участието ни във Висшата лига и ФА Къп. Настъпваше времето, в което „Ливърпул“, аз и Суарес, трябваше да запретнем ръкави и да се захващаме за работа.

    Първият резултат от положения труд дойде само четири дни По-късно - на 29 септември срещнахме „Съндърланд“. Силният ни рейд продължи чак до Коледа, макар и в това време да допуснахме едно поражение и да се представихме зле в един от мачовете (в този период „Ливърпул“ всъщност допуска две загуби). Победите ни обаче бяха различни от онези измъчени успехи с 1:0. Дните ставаха по-студени и по-влажни, по-кратки и по-мрачни, но нашето представяне бе гарнирано с оптими- п.м и светлина. Работехме здраво, изстисквайки силите на съперниците ни с много тичане и яка преса, а това водеше и до грешки на опонентите. Изцеждахме ги докрай и ги довършвахме с онази толкова силно действаща доза, наречена суарес. Станахме свидетели на продължителни магически моменти, сътворени от него и от Стъридж, а след това се завърна и малкият ювелирен майстор Коутиньо. Многообещаващият стърлинг, който преливаше от сила и увереност, постепенно стана титуляр и започваше във всеки мач, а съперниците ни ис знаеха нищо за него. Хлапакът просто ги изненадваше със своята мощ и острота, също както сюрпризираше и нас, между другото. Хендерсън добавяше нужната енергия, като негова увереност се мултиплицираше заедно с тази на целия отбор.

    Аз изработвах голове, било то чрез асистенции в игрова ситуация, или след статични положения, а освен това успях да се разпиша няколко пъти. Нищо от това не ми беше чуждо, но пък ме направи по-свеж, вля нова енергия у мен. Играта ни ставаше все по-солидна, а и имаше толкова много зашеметяващи моменти, които те караха да изтръпнеш.

    Имахме, разбира се, своите колебания в дефанзивен план. Миньоле направи няколко грешки, след които допуснахме голове, но в същото време той имаше съществен принос за нашето възраждане със серия от зрелищни спасявания. Инкасирахме автоголове, станахме свидетели и на позиционни грешки в центъра за защитата. Но Шкъртел бе познатият воин – корав и безстрашен, а Агер, Джонсън и останалите, особено онова приятно хлапе от „Ливърпул“ Джон Фланагън, показаха, че можем и да се защитаваме добре. Това, разбира се, бе несравнимо по-лесно, когато съперникът биваше поставен на колене в неспособността си да се противопостави на изкусните умения, скоростта и головете, реализирани от Суарес и Стъридж.

    Те, двамата, даваха тона и всички останали се опитвахме да следваме техния ритъм. Брендън вършеше добре своята работа на мениджър, а тренировките по това време бяха сред най-добрите в цялата ми кариера. Роджърс притежаваше завидни управленски умения, а и работеше с богато въображение. Всъщност смятах, че след като Луис отново се присъедини към тренировките на отбора след отлъчването му преди началото на сезона, нивото на заниманията се покачи до това от дните на Рафа и Торес. А интензитетът и отиграванията с едно докосване може би бяха и с една стъпка по-напред.

    Понякога участвах в мачове, в Които отборите бяха съставени от пет човека, а съперникът ни буквално не успяваше да се добере до топката. Направо ги разбивахме! След това правехме няколко рокади и същата участ имаше и моят отбор. Бяхме се специализирали в тази разновидност на футбола.

    Този удивително висок стандарт оказа положително въздействие на целия отбор. Не можеше повече да се говори за бетонирани титуляри и останалите, които просто приемаха своята съдба на резерви. Брендън ръководеше отбора толкова умело, че всеки усещаше, че има своите шансове да намери място сред стартовите единайсет. Усещаше се, че преди и по време на мачовете настроението бе приповдигнато. И дори когато футболните битки липсваха, атмосферата оставаше много добра и това сплоти още повече отбора.

    Разбира се, беше болезнено да стоиш вкъщи във вторник и сряда вечерта, гледайки мачовете от Шампионската лига по телевизията. Но от гледна точка на нашите цели във Висшата лига подготовката ни вървеше перфектно.

    Тренировъчният цикъл в „Ливърпул“ беше ясен. Четири дни преди следващия мач работехме за сила - това беше времето, в което изтормозвахме краката и мускулатурата си. На следващия ден идваше ред на пресиращата тренировка, в която отделни упражнения бяха по-дълги и това помагаше да подобрим издържливостта си. Два дни преди мача наблягахме на скоростта, експлозивността и бързите реакции и постепенно почнахме да се настройваме за предстоящия двубой. В деня преди мача на практика не нравехме нищо на „Мелууд“, за да бъдем готови да започнем срещата на най-висока скорост. Имахме предимство пред останалите в челото на класирането, тъй като седмичната ни подготовка вървеше по план, без да е нарушавана от мачове в Европа и пътувания.

    Ето защо загубата на „Олд Трафорд“ в онзи мач за Купата на лигата имаше по-малко значение за мен, отколкото начинът, по който реагирахме в следващата си среща от първенството. „Съндърланд“ тъкмо беше уволнил пламенния си мениджър Паоло ди Канио, но аз бях сигурен, че няма да има успешно ново начало за тях, виждайки Суарес да се появява ни „Стейдиъм ъф Лайт“ в онова характерно настроение и в готовност отново да изригне. Добре знаех, че се намира в убийствена форма и след всичко онова, което видях на тренировки в последните дни, беше ясно, че дори след продължителното отсъствие той няма нужда от четири или пет мача, за да се върне към обичайния си ритъм и познатата острота.

    Луис не говореше много на тренировки и беше напълно концентриран към подготовката за мача. Не беше трудно да се бележи, че изгаряше от желание да покаже на какво е способен. Според мен в голяма степен той наистина беше виновен и предизвика своето отлъчване, но сякаш сега осъзнаваше това и искаше да се реваншира. Говорейки по телефона с приятелите и баща ми след тренировка, аз им споделях: „Суарес е неудържим! Казвам ви, той беше като необуздан, когато се включи в първата си тренировка. Нещо повече, сега показва дори по-високо ниво.“

    Бях сигурен, че Луис ще вкара гол на „Съндърланд“, дори вко шансовете бяха малко. Същото се отнасяше и за Стъридж. Просто трябваше да го захранваме с топки, а той си знаеше работата. Бях зареден с голяма доза оптимизъм при потеглянето ни на североизток.

    В слънчевия следобед в Съндърланд изпълних корнер през първото полувреме, Type не успя да осъществи контакт с топката, но Стъридж бе зад него и прати топката в мрежата. Тона беше рядко виждан гол, който Даниел вкара, използвайки рамото, гърдите и лицето си, но някакси топката тупна зад голлинията.

    Дълбоко в нашата половина, но имайки пространство и достатъчно време да се огледам, пратих кълбото в предна позиция c един от типичните си дълги пасове. Топката се приземи точно там, където исках - в краката на Стъридж, който се бе позиционирал на десния фланг на около трийсет метра от вратата. Той се понесе напред, елегантно елиминира един защитник и центрира с външната част на десния си крак. Суарес бе на точното място и с лекота вкара втория гол. 2:0 - Стъридж и Суарес.

    Луис отпразнува попадението, показвайки под екипа си тениска, посветена на сина му, който се появи на бял свят два дни преди това. „Добре дошъл, Бенха! Los amo! (обичам те). Първи достигнах до Суарес, но се подхлъзнах и за малко да го съборя върху аутлинията. Изправих се бързо и го прегърнах. Изключвайки обичайните мили думи по наш адрес от някои фенове, голяма част от привържениците на „Съндърланд“ бяха застинали. За разлика от тях нашите поддържници обезумяха от радост и запяха с пълно гърло: „Луис Суарес... той може да ухапе, когото си поиска. Луис Суарес... той може да ухапе когото си поиска...“

    „Съндърланд“ видя лъч надежда, след като Миньоле успя само да отбие далечния шут на Ки Сонйон, а топката се озова в краката на Емануеле Джакерини, който не сгреши с добавката и зареди с оптимизъм „Стейдиъм ъф Лайт“.

    Само две минути по-късно обаче Миньоле показа, че увереността му не е пострадала, излизайки напред и авторитетно улавяйки топката след центрирането от ъглов удар на Адам Джонсън. Симон сякаш усещаше, че съперникът е в подем, и за да предотврати жадувания от домакините обрат, ни нахъса да преминем напред, преди да хвърли към Суарес, който беше на десния фланг в близост до централната линия. Само миг след това можеше да се видят двама препускащи назад бранители на „Съндърланд“, опитващи се да осуетят нашествието на нашия квартет Суарес-Лукас-Стъридж-Стърлинг. Луис контролираше топката, а Лукас бе в очакване на негово подаване.

    Суарес обаче предпочете да комбинира със Стърлинг на левия фланг. Трима защитници на „Съндърланд“ вече се бяха върнали в наказателното поле, но Луис енергично махаше към своя партньор в атака. Той отчаяно искаше топката, копнееше за още един гол. Стъридж насочи топката към линията на вратарското поле и само миг по-късно Суарес ликуваше след безупречния си удар с левия крак - 3:1. Луис отново вдигна фланелката си, за да почете Бенха, целуна китката си и затанцува под светлината на слънчевите лъчи. След това се извърна, за да отдаде заслуженото и на Стъридж.

    В автобуса на връщане към дома казах тихичко на Крис: „Мисля, че се справихме добре днес, но засега ще е добре просто да опитаме да поддържаме темпото, а пък ще видим какво ще стане.“ В действителност обаче никой от нас двамата нс вярваше, че имаме реален шанс да спечелим титлата. Изглеждаше по-вероятно да се задоволим с място сред Топ 4, но кой можеше да каже какво наистина щеше да се случи. Чувствах увереност, че може да се справим с всеки един тим.

    Последва победа над „Кристъл Палас“ с 3:1 на „Анфийлд“ след голове на Суарес, Стъридж и моя милост. Бях точен от дузпа, изпращайки техният вратар Хулиан Сперони в погрешната посока. За разлика от Луис и Даниел, аз не изразих бурно радостта си след реализираното попадение. Просто свърших работата си, а и честно казано, очаквам да вкарам всеки път, когато заставам зад бялата точка. Вместо вдигането на фланелката и целуването на китката на Луис и екстравагантния танц на Даниел, аз избърсах потта от носа си. Никой не скочи отгоре ми. Мисля, че останалите в отбора осъзнаваха, че вече съм твърде стар за подобни неща, още повече след рутинно изпълнена дузпа. Някой все пак разроши косата ми, но нищо повече. Продължавахме по своя път, бяхме на върха на подреждането в края на този топъл съботен следобед.

    През следващата седмица Англия трябваше да изиграе две решаващи квалификации на „Уембли“ - срещу Черна гора и Полша. Победа в двата мача осигуряваше на отбора класиране за световното първенство в Бразилия идното лято. Мачовете на Англия неизменно бяха съпътствани от напрежение, натиск, критики и несигурност и вниманието ми постепенно се насочваше към добре познатото предизвикателство да играя за моята страна, както и да бъда капитан на тима.

    Беше едва първата седмица на октомври, а освен това просто бяхме победили „Съндърланд“ и „Кристъл Палас“. Оставях празненствата за времето, когато наистина си струваше да се из пусна - когато целият стрес около Англия отминеше и „Ливърпул“ започнеше да надиграва основните си претенденти. Дълъг път се задаваше пред мен. В този момент дори не си и представях, че може да се преборим за титлата в лигата или за световната купа в Бразилия.

4. Квалификации и позиции

    След головете си в онези мачове на „Айрънсайд Роуд“ се радвах така, сякаш бях вкарал победното попадение за Англия във финал на световно първенство. Обикновено влизах в ролята на Газа (бившият английски национал Пол Гаскойн) и естествено носех фланелка с името му на гърба. Дриблирах умело, както той го правеше, и нанасях решаващ удар между двата варела за смет, които в случая служеха за греди. Представях си също така, че съм Гари Линекър и изпълнявах дузпа в последната минута на финала, играещ се на „Уембли“. В момента, в който топката се стрелваше между двата варела, ме обземаше дива радост. Аз бях героят на Англия. Този, който донесе победата на Англия. Приемах поздравления от цялата страна, докато тичах из „Айрънсайд Роуд“, крещейки като обезумял и нанасяйки триумфални юмручни удари във въздуха.

    Бях луд по „Ливърпул“, но световното в Италия през 1990 г. ме превърна в ревностен привърженик и на Англия. Това беше първенството с магията на Пол Гаскойн и головете на Гари Линекър. Спомням си късните вечерни мачове и крясъците на цялото ни семейство пред телевизора, сълзите на Газа и агонизиращата болка след полуфинала със Западна Германия. Тъкмо бях навършил 10 и гледах мача вкъщи. Още си спомням буцата, която заседна в гърлото ми, когато Газа получи жълт картон и знаейки, че ще пропусне финала заради наказание, се разплака. След това Стюърт Пиърс и Крие Уодъл пропуснаха дузпи при смъртоносната рулетка. Англия бе повалена. Това беше вечерта на разбитите сърца в Хюйтън, а и в цялата страна.

    На улицата обаче можех да си представям драматични финали с хепиенд. Малкият Стиви Джерард изкачи едно стъпало повече от своя герой в английския тим - Газа, а във финала успя и да реализира величествен гол, пронизвайки топката между двата варела на „Айрънсайд“. Тази моя мечта беше толкова истинска! Тя се доближаваше единствено до най-голямата ми фантазия - да спечеля Лигата с „Ливърпул“.

    Изиграх толкова много мачове за Англия в Хюйтън в мразовити зимни следобеди и задушни летни вечери. Беше неповторимо! Аз и по-големият ми брат Пол, когото всъщност наричах Газа заради пухкавите му бузи, боготворяхме Гаскойн. Дори не мога да предположа колко пъти съм изгледал видеото „Блясъкът на Газа“, с което подхранвах чудните си фантазии.

    Брайън Робсън (бивш капитан на Англия и „Манчестър юнайтед“) беше моят любимец от английския национален тим в най-ранните ми години. Какво си мислех ли? Да облечеш фланелка на Робсън в Хюйтън?!? Нямах съмнение как щяха да реагират съседите... Татко можеше и да се примири, ако играех с фланелката на Робсън във вътрешния двор, скрит от погледите на другите, тъй като и той съзнаваше, че Брайън беше великолепен с екипа на Англия. Но отлично знаех как трябваше да изглеждам навън, така че останалите на улицата ме посрещаха облечен в червения екип на „Ливърпул . Дори в по-късните си години обаче аз все още си фантазирах, че съм Робсън или пък Джорди като Газа. Та дори и Линекър от JIостър“, макар че след това той заигра в „Евертън“...

    Англия означаваше ужасно много за мен. Когато ми се откри възможност да се преместя в националното футболно училище в Лилшол си мислех, че това може да е моят път към рия. Две години преди това Джейми Карагър беше отишъл тим, както и Майкъл Оуен, Джейми Касиди и младият защитник на „Ливърпул“ Томи Кълшоу. Не се съмнявах, че мястото ми е в Лилшол, редом с останалите бъдещи звезди на Англия. Явих се на подбора за момчета до 15-годишна възраст и бях убеден, че ще получа лъскавата покана, тъй като мислех, че съм се представил повече от чудесно. Бях капитан на момчетата на „Ливърпул“, а вече мечтаех за живота си като ученик и футболист в Лилшол.

    Пристигането на очакваното писмо в пощенската кутия обаче донесе и сълзи. Съобщаваха ми, че съм добър играч, но при селекцията били взети под внимание фактори, нямащи нищо общо е футбола. Нямах никаква представа какво точно имат предвид, тай като не разкриваха нищо повече отвъд жестокия факт, че не бях приет. А, да, също така не биваше да се отказвам! Това беше. Изстрелях се към горния етаж и се проснах върху леглото. Закрих лицето си с възглавницата и захлипах.

    Татко се втурна да ме утешава и ми напомни колко добре се бях представил по време на подбора. Каза, че навярно са преценили, че първо трябва да порасна е още няколко сантиметра или да стана още по-уверен, преди да се убедят, че могат да ме измъкнат от вкъщи за цели две години.

    Гледах татко през сълзи и когато най-накрая бях в състояние да изрека нещо, заявих: „Не мога да продължа!“ Избухнах в още по-силен плач и добавих: „Това е, приключих е футбола.“ Татко се опитваше да ме успокои е цялата си нежност и ме дръпна към себе си. Започна да говори за „Ливърпул“. Това беше клубът, който ме обичаше и ценеше. Треньорите Стив Хайуей, Дейв Шанън и Хю Макоули бяха тези, на които им пукаше за мен. Те ми вярваха и татко беше убеден, че краят дори не е близо. Не и докато „Ливърпул“ подхранва надеждите ми.

    Продължих. Седем месеца по-късно звездите на „Лилшол“ дойдоха на „Мелууд“, за да играят срещу моя тим - момчетата на „Ливърпул“. Бях изживял толкова тежко случилото се и направо побеснях, когато ги видях да се разхождат, облечени е екипите на националното училище. Това бе подходящият момент да им покажа - на тях и на селекционерите какво бяха изпуснали, след като решиха да ме пренебрегнат. Нямах търпение мачът да започне...

    Майкъл Оуен, Уес Браун и Майкъл Бол бяха водещите им играчи, но аз не им отстъпвах. Дадох всичко от себе си! Оуен вече се бе превърнал в голова машина и именно неговият хеттрик помогна на националите да измъкнат победа е 4:3. Всички бяха наясно, че ако Майкъл отново беше играл за „Ливърпул“ или ако аз бях част от състава на „Лилшол“, нашият тим щеше да постигне разгромен успех. Малката ми утеха бе, че след края на срещата съперниците ни изчакаха своя ред, за да ме поздравят. Отнесох се уважително към тези жестове и не отхвърлих нито една подадена ръка, макар и без да отроня и дума. Но веднага след това се втурнах към съблекалнята, тъй като исках да избегна среща е треньорите на „Лилшол“. Не исках да чуя каквото и да е от тях, нито дори да ги виждам. Все още бях гневен.

    Отхвърлянето ми от английския отбор (до 15 години) всъщност ме накара още по-страстно да преследвам мечтите си и това продължи години. Бях наясно защо този епизод ми донесе толкова болка. Изгарях от желание да играя за „Ливърпул“, исках да играя и за Англия! Отне ми доста време, преди да се успокоя и да повярвам, че втората ми мечта не беше разбита. Но успях!

    Дебютирах за мъжкия национален тим на Англия в мача с Украйна на „Уембли“ на 31 май 2000 г., само ден след като навърших 20. Беше трудно да повярвам, че съм в една съблекалня е Тони Адаме и Алън Шиърър. Възхищавах им се, гледайки ги на Евро’96, когато Англия бе домакин, отново стигна до полуфиналите и отново загуби от Германия след изпълнение на дузпи. Това беше едно назабравимо лято, по време на което сякаш в цялата страна можеше да се чуе припяването „футболът се завръща у дома“ - рефрен от шлагера на Бадиел и Скинър и ливърпулската група „Трите лъва“. „Жул Риме все още блести“ след „трийсет мъчителни години“ (препратка към световната титла, спечелена от англичаните през 1966) бяха други популярни фрази от песента. Това беше турнирът, в който Газа реализира удивителен гол срещу Шотландия, преди на четвъртфиналите да отстраним Испания след изпълнения на дузпи. По онова време испанците бяха смятани за по-големи неудачници на европейски и световни първенства дори и от англичаните...

    Стоях свит и притеснен в старата съблекалня на „Уембли“, когато изведнъж Адаме изкрещя в лицето ми: „Готов ли си, но дяволите, да го направим?“ В този момент кръвта ми се вледени, гърлото ми и без това вече бе пресъхнало и само успях да измънкам със скаузърски акцент: „Да го направим!“

    Мачът премина на един дъх. Чувството да нося бялата фланелка с името ми на гърба бе невероятно. За мен бе привилегия и че играх срещу Андрий Шевченко. Бях част от тима на Англия, воден от легендата на „Ливърпул“ Кевин Кийгън, който постигна победа с 2:0.

    Дванайсет години след това, на 12 ноември 2012 г. в Стокхолм записах своя мач номер 100 за Англия. Загубихме с 2:4, а всичките голове за шведите бяха дело на Златан Ибрахимович, включително и изумителното попадение със задна ножица от трийсет метра, направило Джо Харт безпомощен. Преди мача поискаха да оценя по десетобалната система кариерата си в националния тим. Оцених се на шест или седем, като си мисля, че преценката ми бе съвсем откровена и не бе плод на какъвто и да е песимизъм.

    Изключвайки отбора, спечелил световната титла през 1966, кои играчи биха се оценили е осмица или деветка, ако са честни, разбира се? Може би щях да поставя осмица на някои от футболистите от тима на Боби Робсън, който стигна до полуфиналите в Италия през 1990. Но няма на кого другиго.

    Когато се случваше натоварените с огромни очаквания суперзвезди на Англия да отпаднат по-рано, оскърбленията и критиките преминаваха всякакви граници. Играчите ставаха „напълно безполезни“ или „абсолютни боклуци“, а колелото се завърташе по добре познатия начин. Единствената промяна през четиринайсетте ми години с Англия бе, че критиките ставаха все по-остри и по-чести. Можеше да очакваш такива, без значение дали си играл добре, или отборът се е представил на ниво като цяло. Това е начинът, по който се чувстваш, когато си играч на Англия. Дори когато побеждавахме така наречените по-малки държави, критиките се изсипваха върху нас, освен ако резултатът не е 5:0.

    За мен беше очевиден един от проблемите, с който се сблъскваха мнозина, облекли фланелката на Англия - те просто биваха провъзгласявани за герои прекалено бързо. В наши дни пресата и социалните мрежи твърде лесно и ентусиазирано лепват етикета „велик“ на някой млад играч още преди да е постигнал нещо значимо, а това носи негативи за футболистите. След подобно отношение те започват да вярват, че едва ли не вече са колоси в играта, докато всъщност заслугите им са твърде скромни.

    Налице са също и моменти от лично естество, отвъд лъскавата фасада на английския футбол, в които играчите не се третират по възможно най-добрия начин. Стюърт Пиърс ми показа суровата действителност през 2012. Той беше ключов играч в отборите на Англия в Италия’90 и Евро’96, пред които се прекланях. Пиърс беше много добър краен бранител, страстен англичанин, отдаден на каузата.

    В края на онази незабравима вечер в Торино (полуфиналния сблъсък с Германия на турнира през 1990) Стюърт пропусна една от дузпите, коствали участието на Англия във финала на световното първенство, и това направо го разби. Но шест години по-късно в характерния за него стил настоя да изпълни друга дузпа в инфарктния завършек на четвъртфинала на европейското първенство с Испания на „Уембли“. Пиърс не пропусна, а миг след това всички станаха свидетели на дивата му радост. Това бе един от редките случаи, в които Англия спечели рулетката на дузпите.

    Разбира се, аз уважавах Стюърт, който по-късно стана селекционер на младежкия национален тим на Англия (до 21 години) и бе назначен за асистент на Фабио Капело в мъжката формация. Помня добре момента, в който ме повика след края на световните финали в Южна Африка през 2010. Този жест означаваше много! Повечето от играчите в тима, чийто капитан бях, чакахме полета си на летището в Йоханесбург след опустошителната загуба е 1:4 от Германия в Блумфонтейн.

    Не беше нужно да го прави, но все пак постъпката му бе достойна за уважение. Каза ми, че съм един от малкото играчи в отбора, които могат да напуснат световното първенство е високо вдигната глава. Похвали ме също и за начина, по който бях ръководил тима като негов капитан. Думите му бяха: „Знам, че си разстроен и разочарован, както всички нас. Но поведение- го ти и нивото, което демонстрира в тренировките и мачовете, бяха от най-висша класа. Нямаше какво повече да направиш. Справи се чудесно и би трябвало да се гордееш е това.“

    Именно затова беше толкова разочароващ начина, по който Пиърс се отнесе с мен осемнайсет месеца по-късно. Направо не беше за вярване. Капело подаде оставка през февруари 2012, а преди Рой Ходжсън да поеме поста, Стюърт бе назначен за временен мениджър за контролата е Холандия на „Уембли“. Струва ми се, че Пиърс смяташе, че има шанс да получи работата за постоянно, макар че неговата визитка не можеше да се сравнява с огромния опит, който притежаваше Рой или дори Хари Реднап, спряган в медиите за следващия наставник на Англия.

    „Ливърпул“ спечели Купата на Лигата в неделята преди мача с Холандия. Победихме Кардиф след изпъление на дузпи и пристигнахме в „Гроув“ - хотела на английския тим, разположен близо до Уотфорд, по-късно от останалите. А малко, след като влязохме в съблекалнята на отбора - аз, Глен Джонсън, Анди Каръл и Стюърт Даунинг, Пиърс изтърси: „Вижте момчета, знам, че имахте тежък финален мач, и затова ще играете по 45 минути срещу Холандия. Все пак поздравления за спечелването на трофей за „Ливърпул“.“

    В това нямаше нищо нередно и нямах никакви проблеми да приема, че ще играя само в половината от приятелския мач. Имаше доста дискусии кой ще бъде капитан на отбора под ръководството на Пиърс и бях готов да чуя нещо от сорта: „Може ли да поговорим за малко навън?“ или „Би ли дошъл в стаята ми за кратък разговор?“ Смятах, че това е начинът, но който можеше да ме уведоми дали ще съм капитан или не. Но Стюърт не го направи.

    На следващата сутрин ми предстоеше възстановяване. Точно преди останалите от отбора да излязат за тренировка, Пиърс ме дръпна в една от тоалетните в хотела. „Исках да се видим насаме и да го чуеш от мен. В този мач ще връча капитанската лента на Скот Паркър.“

    Нямаше какво да добавя, а и знаех, че той правеше грешка. Скот Паркър е добър играч, свястно момче, и за мен беше удоволствие да играя с него на Евро 2012, където отново носех капитанската лента под ръководството на Рой Ходжсън. Изпитвах достатъчно уважение към Скот като футболист, а и в личен план.

    Но да ме пренебрегнеш, за да дадеш лентата на Паркър? Скот беше в добра форма по онова време, играеше наистина добре, а и притежаваше лидерски качества. Но нито имаше опит в националния отбор, нито знаеше какво е да си капитан на международно ниво. Дори в неговия „Уест Хям“ лентата се носеше от Кевин Нолан, а те играеха в Чемпиъншип (второто ниво на английския футбол) предишния сезон.

    Не можех да съм сигурен дали този ход беше срещу „Ливърпул“ или лично срещу мен, но усещах, че Пиърс се опитваше да покаже мускули в огледалата на тоалетната. Сякаш искаше категорично да демонстрира, че сега той е босът. Освен това може би вярваше, че лондонските медии ще са доволни от факта, че капитан е Паркър.

    Същия ден Пиърс говори пред репортери, а дискутирайки решението си за капитанската лента, подхвана продължителна реч, в която обясняваше как е посетил Афганистан, за да обсъди с британските войници ценностната система на лидерството. Стюърт каза: „По пътя натам си мислех как точно да подходя? Кой е ключовият елемент, който според мен е от основно значение за един лидер? И ако можех да използвам две думи, те щяха да са - да е самопожертвователен, да не е егоист. Винаги съм искал да имам лидер, припознат от съотборниците си като някой, който винаги поставя интересите на отбора пред личните. Ще се опитам да дам лентата именно на играч, който се ползва с такава репутация сред останалите. Тони Адаме беше такъв тип, Пол Ине също, както и Алън Шиърър, Тери Бътчър и Брайън Робсън. За всички тези момчета отборът означаваше адски много.“

    Медиите определено останаха изненадани няколко дни след това, тъй като по време на пресконференцията репортерите смятаха, че Пиърс има предвид мен, говорейки онези неща. Някои от журналистите споменаха, че даже колеги на Стюърт във футболната асоциация са били изненадани от решението му да направи Паркър капитан. Разбира се, никой от тях нямаше представа, че Пиърс всъщност предпочете да ми каже новината в тоалетната.

    Проведохме няколко отборни разговор, а преди мача с Холандия, по време на които Пиърс се опитваше да ни впечатли, говорейки за подготовката за Евро 2012. Помоему обаче решението, което сподели с мен в тоалетната, бе една от причините той да не получи работата, която толкова жадуваше.

    Имах някои резерви относно тактическите познания на Пиърс, но въпреки това се отнасях към него с уважение. Преди този момент, разбира се. Той се отнесе твърде лошо с мен, беше обидно. Нещата не се правят по този начин. Постъпката му беше егоистична, опита се да накара всички да повярват, че има топки и може да се справи.

    Капитаните се сменят и това е нещо обичайно, но все пак е нормално да очакваш и някакво обяснение. За първи път сложих лентата, след като Рио фърдинанд се контузи преди световното първенство през 2010. През март 2011 Капело реши да направи капитан Джон Тери и от моя страна нямаше никакви възражения. Джей Ти беше истински лидер, добър защитник, а и притежаваше огромен опит. Той обаче си имаше проблеми. През февруари 2012 трябваше да се яви пред съда заради обвинение, че е обидил на расистка основа Антон фърдинанд, брата на Рио. Тогава се стигна до конфликт между футболната асоциация и Капело, който настояваше Джон да запази лен- чата. Италианецът подаде оставка, а Пиърс беше пожарният вариант за временен заместник. В онези десет секунди обаче Стюарт така и не ми разкри един мотив защо не иска да съм капитан на отбора...

    А как ли щеше да се почувства той, ако Боби Робсън или Кевин Кийгън го беше дръпнал в тоалетната на „Бърнам Бийчис“ - старата тренировъчна база, за да му каже, че капитанската лента няма да бъде на неговата ръка, а ще я носи някой, играл за Англия 80 мача по-малко от него?

    Англия загуби от Холандия, а хубавото бе, че Рой Ходжсън бе назначен за селекционер на националния отбор. Винаги ще запазя уважението си към играча Пиърс, но респектът ми към него като човек се изпари след онзи момент в тоалетната.

    Навлизахме в решаващ период от квалификационната ни кампания за световното първенство. Предстояха ни два изключително важни мача през октомври 2013, а аз се надявах, че ще мога да играя на още един голям турнир. Пропуснах световния шампионат през 2002 заради контузия и Евро 2008, когато не успяхме да се класираме. След като участвах на три европейски първенства и два пъти бях на планетарни финали, пред мен се изправяше още една възможност да посегна към славата на международното поле. Световният шампионат през 2014 щеше да се проведе не къде да е, а в Бразилия - мечтаната сцена за всеки футболист, и аз изгарях от желание да играя там с Англия.

    Мениджър ни беше Рой Ходжсън - интелигентен и порядъчен мъж, с когото бяхме изградили тясна връзка. Все още бях капитан на Англия, а по пътя към финалите ни предстояха мачове на „Уембли с Черна гора и Полша. Равенство или загуба дори само в една от двете срещи най-вероятно щеше да ни прати на нежелан плейоф, тъй като Украйна дишаше във врата ни и също упорито преследваше първото място, което единствено осигуряваше директно класиране за турнира в Бразилия.

    Англия беше изиграла толкова много мачове на „Уембли“. Аз също. Усещането преди подобни срещи също ми беше познато. Спомням си онази отвратителна вечер на подгизналия „Уембли“ през ноември 2007, когато се нуждаехме само от точка в последния си мач от групата срещу Хърватин, за да си гарантираме участие на Евро2008. Стив Макларън, който в продължение на години беше асистент на Свен-Йоран Ериксон, бе станал мениджър на тима. Трябва да призная, че харесвах Стив и за мен беше удоволствие да работя с него, да участвам в тренировките под негово ръководство. Всъщност всички играчи го харесваха. Възприемаха методите му и в отбора цареше много задушевна атмосфера. За съжаление обаче резултатите не бяха задоволителни.

    Истината беше, че загазваш, ако не успееш да се класираш за голям турнир с Англия. Медиите и повечето фенове щяха да те разкъсат. Ти и твоите съотборници сте заклеймявани като абсолютни загубеняци, на които изобщо не им пука. Истината обаче е съвсем друга. Нещо повече, някои от момчетата дори прегарят и позволяват голямото напрежение да вземе връх.

    Въпреки това очаквах да победим Хърватия и да се класираме. Стив направи няколко ключови избора, които обаче не донесоха желания резултат. Той извади Дейвид Бекъм от отбора, като това изглеждаше поредният опит на мениджъра да демонстрира кой командва парада. С времето Стив прояви далновидност и върна Дейвид в тима, но за съжаление срещу Хърватия остави на скамейката най-опитния ни играч. А за да влоши още повече положението, той избра да постави на вратата в решаващата квалификация млад страж, който на всичкото отгоре бе и дебютант.

    Скот Карсън беше нашият вратар в „Ливърпул“. Тъкмо навършил 22, той все още бе доста неопитен. Стив знаеше, че Цол Робинсън, който обличаше фланелката с номер 1 преди това, преминаваше през труден период, но въпреки всичко изборът му бе изключително рискован. Съчувствах на Карсън, когато той допусна нелепа грешка още в осмата минута в она- И1 кошмарна вечер под изсипващия се дъжд. Нико Кранчар го направи безпомощен от безкрайно далечно разстояние. Това трябваше да бъде едно комфортно спасяване, но Карсън позволи на хлъзгавата топка да се изплъзне от ръцете му. Само шест минути по-късно вече изоставахме с два гола, а злокоб- нвта тишина на „Уембли“ след грешката на Скот се превърна в язвителни подигравки.

    франк Лампард се разписа от дузпа, а след това изглеждаше, че ще оцелеем, след като Дейвид Бекъм - появил се на терена в началото на второто полувреме на мястото на Шон Райт-филипс, центрира, а Питър Крауч свали топката с гърди И изравни резултата. Хърватите обаче бяха по-добри от нас в тази среща и възстановиха аванса си 13 минути преди края.

    Не успяхме да отвърнем на предизвикателството, а Стив изглеждаше съкрушен под чадъра на тьчлинията. Бяхме отнесени от дъжда и последвалите оглушителни освирквания.

    Играхме хаотично и разочароващо, а резултатът беше на- ираво шокиращ. Но пък изглеждаше жестоко, когато голяма част от подигравките се стовариха върху добрия стар Стив Макларън. Нарекоха го „Идиотът с чадъра“ и реномето, което беше изградил след чудесните си треньорски години в „Манчестър Юнайтед“, както и след добрата мениджърска работа в „Мидълзбро“, бе сринато за дълго време напред.

    Мисля си, че при други обстоятелства Стив щеше да бъде успешен мениджър на Англия. За съжаление, когато не успееш да класираш отбора, уволнението е неизбежно. Аз също чувствах определена вина за съдбата на Макларън, тъй като от мен се очакваше да бъде сред водещите фигури в тима, а не се представих на ниво в най-важните моменти. Проклинах онзи пропуск срещу Русия, тъй като двубоят ни с Хърватия щеше да е далеч по-малко нервен, ако бях вкарал.

    Трябваше да преминем през още една ужасна вечер на „Уембли“, като за пореден път суровата действителност ни зашлеви. На такова ниво малките детайли нанасят най-големите поражения.

    Шест години по-късно беше изключително важно да избегнем същия сценарий. Бяхме припрени в първата част срещу Черна гора и се оттеглихме на почивка при нулево равенство. Но след антракта играта ни беше на ниво. Андрос Таунзънд направи добър мач, асистира на Уейн Рууни и сам вкара гол за успеха с 4:1. Трябваше обаче да свършим още работа. Нуждаехме се от победа над Полша четири дни след това, за да си гарантираме участие на първенството в Бразилия.

Стадион „Уембли“ — вторник, 15 октомври 2013 г.

    Това беше една от онези вечери, за които мечтаех на „Айрънсайд Роуд“. Излизах от тунела на „Уембли“ като капитан на Англия преди мач от огромно значение. Шумът от трибуните беше оглушителен, а полските фенове се опитаха да дадат отпор на всеотдайната и страстна подкрепа от страна на по-голя- мата част от онези 85 хиляди, запалвайки факли и хвърляйки фойерверки във въздуха. „Уембли“ изглеждаше зашеметяващ под лъчите от електрическото осветление. Теренът блестеше, а белите и червените флагове бяха навсякъде сред едно необятно море на надежда и ентусиазъм.

    Съвсем скоро всичко се превърна в реалност. Никога не усещах нервност или притеснение преди онези мачове, в които бранехме честта на Англия в Хюйтън, но пък никога не пеехме химна преди лютите битки на „Айрънсайд Роуд“. Нямахме и мениджър като Рой Ходжсън, който да ни напътства от тъчлинията. В този момент Рой изглеждаше толкова концентриран и напрегнат, че нямаше да е лошо, ако някой разхлабеше вратовръзката му, за да може да си поеме въздух. Както той, така и ние, отчаяно се нуждаехме от победата.

    Бяхме наясно, че в другия край на Европа най-големите ни конкуренти за първото място потриват ръце за предстояща голеада. Украйна играеше със Сан Марино и единственият въпрос беше колко пъти щеше да се разпише срещу тима, съставен предимно от аматьори. Не успеехме ли да победим 11олша, украинците печелеха първото място в групата, а с това и билет за Бразилия. За нас щеше да остане утехата да се впуснем в лотарията на плейофите.

    Полша беше солиден тим, с който бяхме завършили 1:1 точно преди година. В отбора се подвизаваше един от водещите нападатели в Европа - Роберт Левандовски, и още в първите двайсет и пет минути той няколко пъти застраши вратата ни, макар и да не успя да вкара. Сред нашите привърженици се усещаше напрежение, докато ревът на поляците се чуваше все така осезаемо. Скоро на „Уембли“ дойде и новината, че Украйна вече води с 3:0. Бях наясно, че нашите привърженици са на границата между окуражителните възгласи и гневните хули. Полският тим беше компактен и приемаше играта в своята половина, а ние се изнервяхме все повече от факта, че не съумявахме да покажем превъзходството си във владението на топката.

    В крайна сметка дочакахме своя миг, четири минути преди почивката. Рууни се разписа с брилянтен удар с глава след първокласното центриране на Лейтън Бейнс. Това бе един от моментите, които ме накараха да повярвам, че Уейн е наистина специален. Големите играчи показват на какво са способни в големите мачове! Те умеят да бележат в най-точните моменти, а тази среща беше от изключително значение за Англия.

    Дуелът обаче съвсем не беше приключил. Предстоеше ни цяло полувреме, а поляците играеха доста ентусиазирано. Нямаше съмнение, че искат да застанат на пътя ни към победата, а и бяха окуражавани от толкова много от своите фенове, които бяха намерили начин да се сдобият с билети за „Уембли“. С напредването на времето преднината ни започваше да изглежда все по-крехка, а аз отлично осъзнавах, че дори равенството би било също толкова катастрофално, както и загубата от Хърватия през 2007. Оставаха петнайсет минути до края. Джеймс Милнър замени Таунзънд, тъй като се нуждаехме от свежа енергия и повече стабилност. После Франк Лампард се появи вместо Майкъл Карик, за да добави повече опит към състава ни, а след това още един полузащитник смени нападател - Джак Уилшър зае мястото на Даниел Стъридж. Минутите до края станаха по-малко от десет, но поляците не намаляваха темпото.

    Потта се стичаше по лицето ми, а безпокойството по трибуните сякаш се прехвърляше и върху нас на игрището. Трябваше да натиснем още малко, тъй като имаше голяма опасност съставен предимно от аматьори. Не успеехме ли да победим 11олша, украинците печелеха първото място в групата, а с това и билет за Бразилия. За нас щеше да остане утехата да се впуснем в лотарията на плейофите.

    Полша беше солиден тим, с който бяхме завършили 1:1 точно преди година. В отбора се подвизаваше един от водещите нападатели в Европа - Роберт Левандовски, и още в първите двайсет и пет минути той няколко пъти застраши вратата ни, макар и да не успя да вкара. Сред нашите привърженици се усещаше напрежение, докато ревът на поляците се чуваше все така осезаемо. Скоро на „Уембли“ дойде и новината, че Украйна вече води с 3:0. Бях наясно, че нашите привърженици са на границата между окуражителните възгласи и гневните хули. Полският тим беше компактен и приемаше играта в своята половина, а ние се изнервяхме все повече от факта, че не съумявахме да покажем превъзходството си във владението на топката.

    В крайна сметка дочакахме своя миг, четири минути преди почивката. Рууни се разписа с брилянтен удар с глава след първокласното центриране на Лейтън Бейнс. Това бе един от моментите, които ме накараха да повярвам, че Уейн е наистина специален. Големите играчи показват на какво са способни и големите мачове! Те умеят да бележат в най-точните моменти, а гази среща беше от изключително значение за Англия.

    Дуелът обаче съвсем не беше приключил. Предстоеше ни цяло полувреме, а поляците играеха доста ентусиазирано. Нямаше съмнение, че искат да застанат на пътя ни към победата, а и бяха окуражавани от толкова много от своите фенове, които Пиха намерили начин да се сдобият с билети за „Уембли“. С напредването на времето преднината ни започваше да изглежда пее по-крехка, а аз отлично осъзнавах, че дори равенството би Пило също толкова катастрофално, както и загубата от Хърватия през 2007. Оставаха петнайсет минути до края. Джеймс Милнър шмени Таунзънд, тъй като се нуждаехме от свежа енергия и повече стабилност. После Франк Лампард се появи вместо Май- км Карик, за да добави повече опит към състава ни, а след това още един полузащитник смени нападател - Джак Уилшър зае мястото на Даниел Стъридж. Минутите до края станаха по-малко от десет, но поляците не намаляваха темпото.

    Потта се стичаше по лицето ми, а безпокойството по трибуните сякаш се прехвърляше и върху нас на игрището. Трябваше да натиснем още малко, тъй като имаше голяма опасност да допуснем гол, който би убил надеждите ни, ако се отдръпнем в очакване на последния сигнал. Полша отказваше да се предаде и един от централните им защитници поде поредна атака. Този път обаче Джеймс Милнър пресече паса напред близо до централната линия. Той вдигна глава, а след това копна обещаващо топката към мен.

    В този миг усетих голямата възможност. Все още бях далеч от вратата. Полякът, който беше най-близо до мен, изостана. Контролирах топката, а дългите ми крачки увеличаваха предимството ми. Врязах се навътре, слаломирайки между онзи, когото оставих зад мен, и още един съперник. Но и в този момент бях заобиколен от трима с червени фланелки. Последната преграда - техният вратар Войчех Шчесни, пък бързо скъси дистанцията между нас. Но аз бях обладан от магията на този миг и нищо не можеше да ме спре!

    Протегнах напред десния си крак и макар и губейки баланс, съумях да ритна топката покрай Шчезни, а тя влетя в опразнената врата. Изправих се на краката си мигновено, все още не можех да повярвам! Втурнах се толкова бързо, че никой не можеше да ме настигне. Спринтирах към флагчето за изпълнение на ъглов удар с вдигната глава, отворена уста и триумфиращи ръце, а срещу мен публиката беше полудяла. Хората скачаха и крещяха от радост, а аз разперих още по-силно ръцете си. В този момент можех да полетя и да се спусна над ликуващата маса от фенове на Англия. Плъзнах се на колене по влажната трева и показах за пореден път с ръцете си, че се чувствам на седмото небе. Можех да прегърна всеки един от феновете срещу мен.

    Ликуването в онзи миг беше по-разюздано дори от дивите моменти на „Айрънсайд Роуд“ преди години. Затова бе и толкова сладко. Това беше радост, която дори не си представях, че мога да изпитам. Блаженство и еуфория, обвити с толкова много смисъл! Прекрасно осъзнавах какво означава този гол. Той не само ни помогна да поведем с 2:0. Вече беше 88-ата минута и без съмнение вратите към Бразилия бяха отворени. Цялото безпокойство, поне засега, щеше да остане на заден план...

    Рууни и Уелбек най-накрая успяха да ме догонят. Скочиха върху мен, а междувременно събориха и ъгловия флаг. Милнър, Уилшър, Лампард, а после и всички останали увеличиха купчината. Бях затиснат от цяла камара с бели фланелки, но се чувствах толкова щастлив, че дори не се нуждаех от въздух. След малко съотборниците ми все пак се оттеглиха, а аз продължавах да лежа на земята, чувайки оглушителния рев от трибуните. Бях обезумял от щастие сред цялата тази лудница ма „Уембли“. Какво усещане!

    Уейн ме шляпна закачливо по лицето няколко пъти, а след това ми помогна да се изправя на крака. Обърнах се отново към публиката, нанесох триумфален удар във въздуха и съвсем загубил разсъдъка си, изкрещях: „Да!“.

    Бях на 33 и току-що изпратих отбора ни на финалите на световното първенство с гола, който реализирах. Бейнс ме прегърна, а след това и Фил Ягиелка - двама играчи на „Евертьн“, които също оставиха сърцата си на терена онази вечер. Върнах се до централната линия. Бях навел глава, но лицето ми все така сияеше. Само футболът беше в състояние да ме макара да се усетя толкова жив. Той бе единственият, който можеше да отприщи такива емоции.

    Футболът е арена на разгорещени сблъсъци, а шумът наистина може да те оглуши. Не е лесно да се отърсиш нито от идиотските подвиквания, нито от гневните критики. Но след като Англия успя да се класира за световните финали, вече копнеех за един по-спокоен ритъм в „Ливърпул“, който щеше да ми позволи да се концентрирам върху случващото се в клуба.

    В последвалия мач след Полша събота вкарах още един гол - в двубоя с „Нюкясъл“. Бях точен от дузпа, изпращайки топката вдясно от Тим Крул. Нямах съмнение в прецизността на удара, така че се обърнах към центъра. Дори не се усмихнах, но след като Хендерсън, Джонсън и Суарес се затичаха към мен, все пак разперих ръце. Не мисля, че беше нужно да изразявам бурно радостта си, макар че това бе стотният ми гол във Висшата лига. Преди дузпата изоставахме в резултата с 0:1.

    Отново се озовахме на губещата страна след поредна грешки а отбрана. Все пак Суарес и Моузес комбинираха на левия фланг, Луис пласира удобно центриране пред вратата и Стъридж (аби топката в мрежата с глава. Равенство - 2:2. Въпреки това се обнадеждих, когато се прибрах в съблекалнята, тъй като разочарованието от изпуснатите две точки бе очевидно. Прогресирахме, а с това и амбициите ни нарастваха сериозно.

    Останах обаче неприятно изненадан и дори малко обиден, косато за пореден път футболният кошер зажужа, а остро жило също пс липсваше. Един от старата гвардия -Алекс Фъргюсън, надаваше вой и аз се спрях да го изслушам. Девет години преди това, през 2004, той ме бе нарекъл „най-значимата фигура в националния отбор на Англия, без изключение“, добавяйки, че „всеки би искал да има Джерард в състава си“. Спомням си, че още преди това - през 2000, когато бях само на 20, преди мача ни с „Юнайтед“ той беше казал: „Джерард е узрял преждевременно както физически, така и технически. Той е същински мотор, притежава забележителна енергия, умее да чете играта и подава на скорост. Неприятно ми е, като се замисля, че и „Ливърпул“ разполага с играч от класата на Рой Кийн.“ Напра- во останах без дъх, когато прочетох думите на фърги.

    Те придобиха дори още по-голямо значение малко по-късно в мразовития декемврийски следобед през 2000, когато феновете на „Юнайтед“ подложиха на истинска канонада с камъни автобуса ни при напускането на „Олд Трафорд“. Те скандираха: „Майната ви, шибана измет! Ще ви избием в порутеното ви гето в Ливърпул!“

    В онзи ден ги победихме е гол на Дани Мърфи от пряк свободен удар, а Рой Кийн стисна ръката ми след последния съдийски сигнал и каза „Браво!“ Не беше длъжен да казва това, след като бяха загубили у дома, но именно затова казаното по мой адрес от фърги и Рой означаваше много.

    Тринайсет години по-късно, рекламирайки своята автобиография на 22 октомври 2013, Фъргюсън изведнъж разкри, че бил сред малцината, които никога не са ме нареждали сред най-добрите играчи. Каза също, че „рядко съм бил на ниво срещу „Юнайтед“, а също и че аз и Франк Лампард сме играли толкова често в националния отбор за сметка на Майкъл Карик заради нашето „перчене“.

    Едва ли щях да загубя съня си заради тези коментари, но в действителност бях малко изненадан, след като бях чел всичко онова, казано за мен още преди да достигна пика в кариерата си.

    Освен това мениджърът ми - Стрюън Маршал ми беше казал, че „Ман Юнайтед“ и фърги се интересуват от мен и се опитват да ме привлекат. Гари Невил дори почука на вратата ми по време на лагер на националния отбор, а след като влезе да побъбрим, ми каза, че в „Юнайтед“ ще са щастливи, ако играя за тях. Тогава Гари ми каза, че именно фърги го е изпратил.

    Сега обаче, едно десетилетие по-късно и след като вече бе напуснал играта, фъргюсън ме унижаваше. Кой можеше да знае дали наистина мисли това, което е написал. Над пропастта между „Ливърпул“ и „Юнайтед“ никога няма да бъде изграден мост, ние си оставахме същите яростни съперници. Разбира се, и аз бях казал някои неща за „Юнайтед“ в миналото, които със сигурност са разгневили фъргюсън.

    Неговите думи се превърнаха в централна тема в медиите и телефонът ми прегря от съобщения. Но всъщност единственото, което имаше значение, бе, че уважавах Фърги. В същото време се чудех колко титли според него щяха да спечелят Ско- улс или Кийн, ако бяха на мое място. Вярвах, че бих се справил съвсем прилично в „Юнайтед“, играейки до Рой в центъра на халфовата линия, с Дейвид Бекъм на десния фланг, Райън 1йгс отляво и Руд ван Нистелрой начело на атаката. Щях да Гп.да доста успешен в тази формация...

    Всъщност каква е дефиницията на фърги за „най-добрите играчи“? Ако има предвид Зинедин Зидан или Андрес Иниеста, или Шави, добре, навярно би бил прав. Не съм толкова добър, колкото са те. Но пък играх и се противопоставях на голяма част от водещите футболисти и винаги се представях на ниво. Съумявах да играя своята си игра дори срещу най-големите. Естествено имаше периоди, в които моят „Ливърпул“ отстъпваше на „Юнайтед“ и останалите от европейския елит и това беше нещо, което трудно можех да преглътна.

    Що се отнася до Майкъл Карик, аз съм голям негов почитател и харесвам играта му в „Юнайтед“. Той наистина свърши добра работа. Аз обаче съм различен тип футболист от Майкъл, който е типичен опорен халф. Може да видите, че показателите ни са напълно различни. Не може да сравнявате неговата голова успеваемост с моята или с тази на Лампард. Пее логично да се прави паралел и между това, което прави Карик, и това, което вършим ние в дефанзивен план, тъй като изпълняваме различни роли в средата на терена. Може би фъргюсън бе разочарован, че Майкъл не получаваше доста- тьчно признание, и навярно имаше основание.

    В крайна сметка това беше само едно мнение. Също както някога Зидан бе достатъчно любезен да каже, че аз съм най-добрият играч в света. Бях щастлив, когато прочетох това, но и същото време знаех, че това е само една споделена мисъл и един конкретен ден.

    Останах озадачен и от още нещо, казано от фъргюсън в неговата книга. Той твърдеше, че „Ливърпул“ са платили на „Съпдърланд“ прекалено висока цена - 20 милиона паунда, за ли подпишат с Хендерсън. фърги явно не харесваше начина, по който Джордан тича. Алекс смяташе, че Хендерсън набляга на коленете си (в книгата си фъргюсън казва, че тежестта при съвременните футболисти пада върху хълбоците) и държи гърба си прекалено изправен, прогнозирайки, че към края на кариерата си нашият халф ще страда от контузии заради това.

    Джордан беше един от играчите на „Ливърпул“, на когото отделях най-много внимание. Винаги съм смятал, че той има сили да се превърне в ключов играч както за клуба, така и за националния тим. Определено го харесвах, а и откривах доста от себе си у него. Той работи здраво, винаги се раздава за отбора, не престава да гони победата и произхожда от същата среда като мен. Спомням си как веднъж майка му ме дръпна настрана в деликатен за него момент - трудностите са нещо нормално за един млад играч. Видях безпокойството, изписано на лицето ѝ, тя се тревожеше за своето момче. Джордан бе напуснал наскоро „Съндърланд“ и в началото се чувстваше малко притеснен и объркан в „Ливърпул“. Този трансфер беше твърде голямо предизвикателство за него в онези дни.

    Поговорих си с нея и казах: „Не бива да се притесняваш. Ще направя всичко, което зависи от мен, за да му помогна и съм сигурен, че той ще се справи.“ Виждах как работи на тренировки и останах впечатлен. Вече бях опознал Хендерсън и като човек и нямах съмнение, че нещата ще се развият добре за него в „Ливърпул“.

    По-късно някой ми каза, че Джордан имал мой плакат на стената си. Това беше достатъчно, за да разбера колко съм остарял...

    Хендерсън вече е достатъчно зрял и може да се грижи за себе си. Аз обаче нямах заслуга за неговото израстване. Единственото, което направих, бе да уверя майка му, че всичко ще е наред. Това е едно от най-хубавите неща в задълженията на един капитан - да накара хората около него да не се притесняват. Можех да погледна майката на Джордан в очите и да кажа: „Довери ми се, той ще се справи.“

    Една от отговорностите е да крепиш единството в отбора, да опознаваш семействата на играчите, да ги изслушваш, когато имат някакви притеснения или трудности. Всъщност сега с тази роля вече се е нагърбил самият Хендерсън. Ще следя неговите действия и, разбира се, ще очаквам от него да върши същите неща извън терена, за да поддържа добрата атмосфера в отбора.Когато думите на фърги по негов адрес излязоха наяве, дръпнах Джордан настрана и му казах: „Не обръщай внимание, това просто не е вярно. Играеш чудесно и ще ставаш все по-добър. Това е само един от начините на фърги да жегне „Ливърпул“. Трябва да го приемем и да продължим напред.“

    Джордан кимна утвърдително, но аз забелязах, че е разстроен. Трудно му беше да разбере защо е станал мишена на Фъргюсън. Това не бе почтено от страна на човек от ранга на фърги. Хендерсън се върна към задълженията си и направи безупречна тренировка - най-добрият начин да отговори на сър Алекс.

    Надявам се, че някога пътищата ни с фъргюсън ще се кръстосат отново и тогава ще опитам да изкопча от него какво наистина мислеше за мен.

    Отново се потопих във футбола. В още една слънчева събота играхме с „Уест Бромич“ на „Анфийлд“ и направо ги разпиляхме. Победихме с 4:1, а Луис Суарес направи хеттрик. Най-напред продължително слаломира, след което умело фин- тира защитник и опъна мрежата. Второто му попадение беше дори още по-зрелищно - Луис се разписа с глава с удар извън наказателното поле, засичайки центриране на Али Сисоко. Това беше един от головете на сезона за „Ливърпул“.

    Тогава дойде време и за третия му гол. Аз асистирах от свободен удар, а той отново вкара с глава след поредно брилянтно изпълнение. Луис хукна към мен, сияейки, и неколкократно ме посочи с пръст, сякаш искаше да каже: „Заслугата е твоя“... Неговото поведение бе продиктувано от удобното центриране, но всъщност между нас имаше много по-тясно сътрудничество. И случая сякаш усетих, че Луис осъзнаваше значението на ролята, която изиграх за неговото оставане на „Анфийлд“. Вкопчихме се в здрава прегръдка досущ като развълнувани хлапаци.

    Стъридж уцели гредата с изящен шут, а след това реализира четвъртия гол в един следобед, гарниран със зрелищни попадения. Даниел обаче можеше да претендира, че неговото беше е ннй-силен блясък. Топката тупна в средата на половината на „Уест Бром“ между него и мен, след което той я овладя, а аз ее в турнах напред в очакване на подаване. Но Стъридж имаше но добра идея. Той продължи рейда си с кълбото, вдигна глава, 01 леда се още веднъж и хладнокръвно прехвърли вратаря. Боаз Момчил бе излязъл само метър пред голлинията, но това се оказа достатъчно за Даниел да придаде фантастична траектория на топката, при това с подходящата скорост. Бранител на „Албиън“ се сблъска с него в опит да му попречи, но кълбото се оказа недостижимо за плонжа на Майхил и безапелационно се оплете в мрежата. Това беше невероятно изпълнение! Момент, в който не може да не възкликнеш „Леле!“.

    Двама магьосници играеха в нападение за „Ливърпул“ и изглеждаше сякаш могат да направят, каквото си поискат. Всички говореха превъзбудено за тандема SAS (Suarez and Sturridge - Суарес и Стъридж). Дори Брендън Роджърс изневери на сдържаното си поведение на пресконференцията след мача. Там той каза, че съм бил пълен господар в средата на терена, зад фойерверките на SAS и намери подходящ начин да отвърне на фърги: „Стиви е сред най-най-добрите играчи. Сред наистина най-най-добрите!“

    След това играхме с „Арсенал“ на „Емиратс Стейдиъм“ в сблъсък, изправящ един срещу друг два от челниците в подреждането. Между двата клуба все още имаше напрежение заради онази оферта от 40 милиона + 1 паунд за Суарес и ние бяхме решени да настъпим тима на Венгер. Това обаче бе един отрезвяващ следобед. „Арсенал“ ни надигра, спечели с 2:0 с два хубави гола на Санти Касорла и Аарон Рамзи. След десет изиграни кръга те дръпнаха с пет точки напред. „Челси“ и ние бяхме зад тях, след като събрахме по 20 точки.

    Суарес и Стъридж не успяха да натиснат спусъка срещу „Арсенал“. След мача пък се вдигна шум за едно положение, в което Луис не подаде на Даниел, който беше в по-удобна позиция да реализира. Стъридж реагира, размахвайки раздразнено ръце и дори за онези, които не са в кухнята, стана ясно, че двамата не са особено близки.

    SAS не беше партньорство като онова между Джон Тошак и Кевин Кийгън например. Суарес и Стъридж продължаваха да действат като двама изкусни индивидуалисти. Брендън често казваше, че те играят по-скоро като солисти, които непрекъснато се конкурират, отколкото като хармонично дуо. Те никога не разменяха много думи помежду си на тренировки, но уменията и виждането на играта им помагаха на терена, понякога връзката им бе дори телепатична. Беше като сбъдната мечта да играя зад тях. Единият ще е по-близо до мен, другият - по-далеч, а това означаваше, че имам цели две опции за следващия ми пас. За първи път след престоя на Торес се чувствах толкова комфортно. Получаваше се много добре, а и всеки оттях беше доволен, когато и партньорът му в атака вкарваше. У тях нямаше егоизма на Кристиано Роналдо, който винаги държеше да е в центъра на събитията. За съжаление не се получи срещу „Арсенал“...

    Никога не се стигна до ескалация на напрежението между Суарес и Стъридж, но така или иначе между тях винаги имаше дистанция. Случваше се в някои мачове Луис да се държи по-дръзко с Даниел и ние хвърляхме по едно око. В крайна сметка обаче не ме интересуваше толкова дали те ще си говорят, или ще останат хладни един към друг, след като заедно вкарваха по 50 гола на сезон.

    Суарес добави нови два гола към сметката си при завръщането ни на „Анфийлд“, когато разгромихме „Фулъм“ с 4:0. Аз сс отчетох с три асистенции, те си вкараха автогол, а Шкъртел също се разписа след остър удар с глава, след като центрирах ОТ корнер. Не бяхме обаче единствените в „Ливърпул“, които сс носеха на крилете на вдъхновението. „Евертън“, нашият следващ опонент, също се представяше забележително под ръководството на новия си мениджър Роберто Мартинес.

    В началото на лятото през 2012 се смяташе, че „Ливърпул“ ще избира за наставник между Роджърс и Мартинес. По онова време се вълнувахме от предстоящото назначение, но в същото време се чувствах доста тъжен от факта, че Кени Далглиш ИС остана за по-дълго на поста. Не се представихме добре в Лигата в сезон 2011/2012 и Кени беше първият, който щеше да потвърди това. Но пък под негово ръководство играхме два финала (през 2012 „Ливърпул“ спечели Купата на Лигата - първи трофей за клуба след 2006, и загуби от „Челси“ във финала ни ФА Къп), а това не е лесно постижимо. Освен това той бе кумирът на баща ми и олицетворяваше голяма част от онова, което правеше клуба толкова специален. Съжалявам, че успях Ди играя само в трийсет и няколко мача под ръководството на Кени, но по негово време получих няколко контузии.

    Върху Далглиш се стовариха доста остри критики, тъй като неговите покупки Анди Каръл, Джордан Хендерсън и Стюърт Двуиинг бяха заклеймени като провали. Медиите и част от фоновете смятаха, че Кени и футболният ни директор Дамиен Комоли са прахосали 100 милиона паунда. Вярно е, Каръл и Двунинг напуснаха клуба след това, но пък вижте къде е Хендерсън сега. Освен това Кени имаше и доста полезни ходове, Суарес например бе привлечен срещу само 22.7 милиона.

    Собствениците ме държаха в течение за случващото се и за предстоящия избор между Роджърс и Мартинес. Проведох и няколко разговора с изпълнителния директор Иън Еър, от когото се осведомявах накъде се накланят везните. Аз нямах предпочитания към някой от двамата мениджъри, тъй като не ги познавах. Освен това знаех, че са на една и съща възраст и изповядват сходен стил на игра. И двамата бяха минали през кормилото на „Суонзи“, като Мартинес продължи след това в „Уигън“ и спечели с тях ФА Къп. Смятах, че и Брендън, и Роберто ще са успешни мениджъри на „Ливърпул“ и изчаках назначението на собствениците. В крайна сметка мисля, че постъпиха правилно, насочвайки се към Роджърс. Все още вярвам, че Брендън ще постигне успехи в „Ливърпул“, макар всички да знаем, че някои обстоятелства във футбола се променят твърде бързо.

    Два пъти повеждахме на „Гудисън Парк“ - първо, след като Коутиньо вкара отблизо, а след това чрез Суарес, който вкара след фалцово изпълнение на пряк свободен удар. Но „Евертън“ намираше сили да изравни. Най-напред Кевин Миралас бе точен, а после и Ромелу Лукаку, който на всичко отгоре доведе нещата до 3:2 с мощен изстрел с глава, след като беше оставен непокрит. Ние обаче продължихме да се борим страстно и в 89-ата минута стигнахме до 3:3 след драматичен гол. Стъридж се превърна в герой, засичайки с глава по най-добрия начин мое центриране от свободен удар. Това беше поредната класическа мърсисайдска продукция!

    Навлизахме в месец декември, бяхме втори в класирането, а на моята сметка имаше доста асистенции и голове. Но аз се чувствах някакси странно неудовлетворен. Беше ми трудно да облека това състояние в думи, но наистина усещането беше болезнено. Случваше се дори след тренировка или мач да се почувствам зле от онова, което ме човъркаше отвътре. Изглеждаше, че никой друг не забелязваше какво се случва с мен, а и отзивите за играта ми в пресата бяха доста добри. Но самият аз усещах разликата. В последните няколко мача нещата не се получаваха както преди.

    Винаги съм бил взискателен и изискващ към себе си. Именно тази самокритичност и убедеността, че непрекъснато трябва да подобрявам играта си, ми помогнаха да достигна висотите в пика на кариерата си. Беше минало немалко време, откакто прехвърлих 30-те, но дори и сега се опитвах да бъда най-усърдния в тренировките. Проблемът бе, че въпреки усилията не успявах да достигна обичайното си ниво. Бях стигнал до етап, и който започвах да мисля, че се нуждая от почивка.

    Винаги играех по своя характерен начин. Опитвах неща, които много от футболистите дори не биха помислили да опитат на игрището. Винаги искам да имам сериозен принос, да сътворявам велики моменти, които ни помагат да печелим мачовете. Знам, че мога без проблеми да играя в мачове, в които просто да помагам да задържаме владеенето на топката чрез пасове на пет или десет метра. Но аз предпочитам да вляза в статистиката с 80 процента прецизност на подаванията, но осигурявайки голов пас, отколкото да имам 96 процента успеваемост, но без някакъв съществен принос в мача. Лесно е да допускаш малко грешки, когато не рискуваш. Разбира се, случвало се е да действам и така. Когато не се чувстваш добре след някой ритник или по друга причина, а се налага да довършиш мача, правиш именно това. Но когато съм здрав и подготвен, винаги се стремя да играя по-дръзко. Последиците от това са, че при такъв тип футбол няма как да не допускаш грешки.

    Дори в мачове, в които пресата ме оценяваше е „деветка“ или дори с близката до перфекционизъм „десетка“, имаше поне един или два момента, в които изпълненията ми нямаха Нищо общо със замисъла. Това обаче беше така, защото винаги опитвах да се получи нещо необикновено.

    Нямам представа колко играчи имат куража да признаят, че понякога се нуждаят от помощ на терена. Навярно повече- то не биха изразили това гласно, но аз винаги усещах кога е добре да се обърна към мениджъра. Не беше трудно да отида при Брендън. Той беше не само чудесен млад мениджър, но и Чудесен човек. С него никога нямахме пререкания.

    Бях забелязал интелигентността на Брендън и задълбочените му тактически познания още преди да бъде назначен за мениджър на „Ливърпул“. Вече бяхме играли със „Суонзи“, предвождан от Роджърс, на „Анфийлд“ и останах впечатлен от подредбата им на терена и от начина, по който комбинираха помежду ги. Те се опитваха да имат числено превъзходство близо до нашите централни полузащитници и признавам си, този ход направи следобеда ми труден. Още тогава си мислех колко рядко се случва отбор от долната половина на таблицата във Висшата инга да покаже такава тактическа гъвкавост и въображение на „Анфийлд“. На всичкото отгоре тогава те ни надиграха.

    Така се стигна до посещението ми при Брендън през ноември 2013. Казах му: „Усещам, че нещата не се получават по най-добрия начин в ролята ми на атакуващ халф. Сякаш не съм на подходящото място.“ Навярно представянето ми можеше да бъде оценено с „шестица“ или „седмица“ по десетобалната система, но аз се нуждаех от поне „осмица“.

    В началото той бе шокиран. Брендън смяташе, че се представях доста добре. В същото време ме слушаше внимателно и го запитах: „ще анализираш ли статистическата информация от мачовете ми, за да видиш как се представям във физически план? Би ли обърнал внимание на формата ми и на поведението на тялото ми? Освен това ще коментираш ли тези неща с твоите анализатори и кондиционните треньори? Имам нужда да чуя гледните ви точки, тъй като в момента не се чувствам комфортно в мачовете.“

    Това беше един дълъг списък с въпроси, една прочувствена пледоария, но Брендън отговори така, както очаквах. Увери ме, че ще отдели специално внимание на въпросите и заедно ще обсъдим всичко това. Стори го още на следващия ден, след тренировка ме извика в офиса си. Имаше пред себе си подробна разпечатка с данните за представянето ми в последните мачове. Всичко беше там, както плюсовете, така и минусите и първото нещо, което ми каза, бе, че съм имал право. Той беше изненадан, но детайлните анализи сочеха, че инстинктът ми не ме е подвел. Най-важното в случая бе, че Брендън беше разкрил какво точно се случва с мен.

    Той се насочи към видеодоказателствата, а тогава нещата станаха съвсем ясни. Вглеждайки се в негативната страна на моите отигравания, установихме, че не заемах достатъчно бързо подходяща позиция и не покривах празните пространства. Липсваше така важното движение на главата ми. Показателите за интезивността ми също бяха влошени. Изглеждаше обаче, че това е по-скоро технически, а не физически проблем, тъй като данните за линейната скорост и издържливостта ми бяха напълно приемливи.

    Никога не съм бил обсебен от статистическите показатели. Винаги ги следя и вземам под внимание и съм наясно, че си важни, но те не могат да ти покажат цялата картина. Моят случай бе още един пример за това. Статистически погледнато, моето представяне беше солидно, но не така стояха нещата с движението на главата ми и реакциите. Те са изключително важни, особено за един халф във Висшата лига. Това е движението, с което сякаш имаш очи и на тила си. Всички халфове от световна класа го притежават. Те винаги следят играта както директно, така и с периферното си зрение. Виждат какво става отвъд раменете им, наясно са кога топката ще се насочи към тях, а и знаят какво ще последва след това. Те умеят да четат играта. Ако забележите, че някой халф твърде често губи топката при нейното овладяване или не успява бързо да пласира пас, трябва да знаете, че има проблеми с движението на главата си.

    Брендън постави начало на дискусията. Когато бе назначен за мениджър на „Ливърпул“, той спомена, че в даден момент ме вижда изтеглен по-назад. Почти като опорен халф, но с Тази разлика, че аз все още щях да мога да давам насока на играта е разнообразието на пасовете и погледа ми върху случка щото се на терена.

    Роджърс веднага успя да грабне вниманието ми. Очевидно беше, че ако продължа да играя традиционната си роля в по-предни позиции, отборът щеше да страда. Брендън е привърженик на високото темпо и аз наистина понякога имах усещането, че ако съм поставен прекалено напред, офанзивно- то ни звено действа бавно. Нуждаехме се от някого, който да поема топката и да я насочва към отворилите се пространства Доста по-бързо, отколкото го правех в последните мачове. В същото време имах чувството, че не играя достатъчно често е топката. Имайки Суарес и Стъридж на върха на атаката, in мен оставаше само да се облизвам и да чакам евентуално никоя топка да се върне при мен. Много по-голям щеше да е ефектът, ако ги захранвам с пасове от по-задна позиция. Така ТО щяха да са още по-полезни.

    Брендън се заговорихме за Андреа Пирло - великия италиански халф, срещу когото се бях изправял нерядко. За нетната способност да променя хода на събитията. Никога не Пич се сравнявал с Пирло, тъй като бях един от големите му феноне. Бях гледал и играл в редица мачове, в които Андреа доминираше. Той беше олицетворение на най-доброто движение на главата, на тялото. Научил съм толкова много от Пирло, че чак се чувствам поласкан, че мога да бъда споменат в едно и също изречение с него.

    Той играе на този пост петнайсет години. Аз също съм заемни този пост в някои мачове, но това само обогати моя опит. Никога не съм играл продължително на позицията на Пирло. В едно бях сигурен - тя беше нещо съвсем различно от онова, което вършеше типичният опорен халф.

    Трябваше да се впусна в още доста единоборства, здрави сблъсъци, както и битки на втория етаж, преди да започна да се опитвам да играя поне малко като Пирло. С неговия проницателен поглед върху играта и финеса на пасовете му. Можеше да се получи в нашия отбор, който винаги преследва определени цели, а сега в нападение имахме дуета SAS. Когато играех като номер 10, бях свързващото ниво между халфовата линия и атаката, а пред мен се подвизаваше само Фернандо Торес. Тогава непрекъснато изпитвах нужда да пласирам голово подаване или самият аз да реализирам.

    Смятахме, че трябва да се трансформирам в ролята на Пирло стъпка по стъпка. Като начало трябваше да съм първото препятствие за съперниковите атаки, нужно бе да попреча на опонентите ни да реализират. Това беше обратното на онова, което правеше номер 10. Но когато получех топката, Луис, Даниел и Рахийм вече трябваше да спринтират пред мен, а аз щях да имам пространство и време да комбинирам с някого от тях. Едновременно трябваше да съм съзидателен халф и опорен полузащитник.

    Идеята ме развълнува. С Брендън се разбрахме да избистрим нещата в следващите седмици, да дискутираме още по-задълбочено. За да усетим подходящия момент, в който да заема новата си позиция. Почувствах облекчение, когато напуснах кабинета, но не само защото разбрах какво куцаше в играта ми. Пред мен се изправяше ново вълнуващо предизвикателство, скоро трябваше да започна да играя по съвсем различен начин.

    На първи декември гостувахме в Хъл. Не можехме да разчитаме на Стъридж, беше контузен, и аз играх на обичайната си позиция - офанзивен халф. Изостанахме в резултата след шут, при който имаше рикошет, но след това изравних от пряк свободен удар. Беше хубав гол, при който използвах пролука в изградената стена и изразих радостта си подобаващо. После Виктор Моузес пропусна от удобна позиция, а в това време бяхме пълни господари в защита. Коло Type обаче се оплакваше от контузия в гърба и „Хъл“ отново излезе напред. Дръпнаха напред в резултата след лесен гол, при който Коло падна на земята, притискайки гърба си.

    Последва поредното недоразумение в отбрана, след което Шкъртел си вкара автогол. „Хъл“ поведе с 3:1 - това щеше да е първата им победа изобщо над „Ливърпул“.

    По време на разбора Брендън заговори директно. Той съобщи на отбора как съм отишъл при него, за да поискам помощ. Каза, че това трябвало да бъде пример за останалите: „Той е спечелил Шампионската лига, изиграл е над 600 мача за този клуб и повече от 100 за Англия. Стивън Джерард е на 33, но въпреки това дойде при мен и попита как да му помогна да подобри играта си.“

    Брендън направи пауза, за да позволи на момчетата да осмислят думите му. Аз се почувствах малко неловко, но знаех, че това бе само прелюдия към същината на онова, което искаше да каже. „От друга страна, виждам, че много от вас се чувстват прекалено комфортно. Някои от младите играчи дори закъсняват за тренировки, а това е неприемливо.“

    Мениджърът отново даде време за необходимия самоанализ, който бе в унисон с настроението отвъд съблекалнята. Основете ни се чувстваха обезсърчени. Пресата също наливаше масло в огъня и привържениците ни сякаш приемаха, че това Ще бъде поредният сезон, в който няма да постигнем нищо.

    Луис Суарес, разбира се, не мислеше така. След трагедията в Хъл във вторник играхме с „Норич“. След петнайсет минути игра успях да пресека с глава изчистената от вратаря им Джон Руди топка. Кълбото се насочи към Луис малко след централната линия. Той позволи на топката да отскочи, а след това да тупне още веднъж на земята, преди да замахне изящно с десния си крак и да прехвърли Руди със зашеметяващ удар от 40 метра. Стражът на „Норич“ се срина на тревата, сякаш бе поразен от снайпер. Шутът на Суарес беше смъртоносен!

    11е след дълго Луис порази целта след центриране на Коутиньо от ъглов удар, а в 35-ата минута оформи и своя хеттрик. Суарес направо взриви „Анфийлд“ след хубав пробив, елегантно освобождаване от съперник и последвалия пронизващ удар. Пуис не можеше да повярва. Закри сияещото си лице, сякаш в този момент бе заслепен от собствения си блясък. Виждайки в какво настроение е, какво можеше да направя, когато спечелихме пряк свободен удар близо до наказателното поле на „Норич“? Отстъпих му правото да изпълни, а той не ни разочарова и прехвърли стената от пет играчи е ювелирен фалцов шут - 4:0! Суарес, Суарес, Суарес... и пак Суарес. Това беше Невероятно представяне, заслужаваше единствено „десетка“!

    Трибуната „Коп“ пееше с пълно гърло, феновете възхваляваха Луис, използвайки мелодията от парчето на „Депеш Мод“ „Just Can’t Get Enough“ („Не мога да получа достатъчно“). Четирите гола им бяха предостатъчни, за да запеят: „Да-да- да-да-да-да/Не мога да получа достатъчно/Не мога да получа достатъчно/Неговото име е Луис Суарес/Той носи фамозната червена фланелка/Не мога да получа достатъчно/Не мога да получа достатъчно/Когато той вкара от воле/И когато вкара с глава/Не мога да се наситя/Не ми е достатъчно/Той вкарва нов гол и „Коп“полудява/Но и това не ми стига/Суарес/Да-да-да-да- да-да“.

    „Норич“ успя да върне един гол, а след това Коутиньо сла- ломира в половината на гостите, преди да ми подаде. Бях с гръб към вратата, завъртях се и нанесох ножичен удар с левия крак, без да падна на земята. Уцелих страничния стълб. След това Суарес асистира на Стъридж за последния ни гол - 5:1!

    Завършващите удари на Луис тази вечер бяха феноменални. На мен лично третият му гол ми хареса повече от прехвърлящия му удар, с който открихме резултата. Техниката, прецизността и намирането на точния момент за нанасяне на шута при онова попадение илюстрираха най-добре неговото грандиозно представяне.

    Три дни по-късно изтеглиха жребия за световното първенство. Англия попадна в Група Д заедно с Италия, Коста Рика и, разбира се, с Уругвай на Суарес. А сякаш, за да ни напомни каква опасност грози националния ни тим, изправяйки се срещу Луис, той реализира още две попадения на следващия ден, а ние победихме „Уест Хям“ с 4:1. Следобедът обаче не беше толкова радостен за мен, тъй като получих разтежение на бедреното сухожилие и трябваше да напусна накуцвайки. Щях да остана извън строя няколко седмици.

    На 15 декември бях на „Уайт Харт Лейн“, но работейки като анализатор на „Скай Спортс“ заедно с Джейми Карагър. А можеше именно това да е първият мач, още повече, че гостувахме, в който да се впусна в новата роля, изтегляйки се по-назад.

    Лукас зае поста, а капитанската ми лента отиде на ръката на Суарес. Той беше напълно реабилитиран след санкцията заради ухапването.

    Станах свидетел на прекрасен спектакъл, изнесен от „Ливърпул“ в онзи зимен следобед. „Спърс“ бяха тотално надиграни! Техният мениджър Андре Вияш-Боаш беше уволнен след унизителното поражение е 5:0 - това бе най-слабият мач на „Тотнъм“, за който можех да се сетя. „Ливърпул“ пък беше страховит и действаше безмилостно! Суарес се разписа два пъти, а Хендерсън, фланагън (първият гол в кариерата му беше фантастичен) и Стърлинг също бяха точни за убедителната победа. „Ливърпул“ демонстрира скорост, мощ и смайваща прецизност на завършващия удар, срещу които нямаше как да се противопоставиш.

    Това беше първият мач на отбора, който гледах отстрани и си помислих: „Господи, наистина ли сме толкова добри?“

    Брендън нарече момента „повратен“. Той смяташе, че можехме да вкараме и още голове, тъй като три пъти уцелихме гредите. Според него „Ливърпул“ притежава увереност, която Пи му позволила да се бори за титлата.

    На връщане след мача пътувахме заедно е Кара. Беше като н парите времена - двамата е него седяхме един до друг след мач на чужд терен. Разликата беше, че пътувахме в неговата кола, а не в клубния автобус. През цялото време, както винаги Говорехме само за футбол и за „Ливърпул“. И двамата усещахме, че това е моментът, в който отборът започваше своя подем. Кара се пошегува, че може и да загубя мястото си в отбора. Стъридж също беше контузен. Осъзнавахме, че никой нямаше да е в състояние да ни спре, ако успеехме да го възстановим и да го включим в игра редом със Суарес. Лесно беше да се долови вълнението в гласовете и най-после си позволихме да кажем, че „Ливърпул“ има шансове за титлата.

    „Може би този път...“ каза Кара. Препускайки в тъмнината, зa първи път замълчахме, потопени в отколешната ливърпулска мечта... Втренчих се през прозореца в студената зимна вечер. „Да! - казах тихичко, най-после позволявайки си да изрека новата си надежда. - Може би ще успеем да я спечелим...

5. Неоспорими факти

    „Ливърпул“ оглавяваше класирането на Коледа, така беше и на 25 декември 2008. Брендън Роджърс, начело на отбора през 2013, и Рафа Бенитес, който ни беше мениджър пет години по-рано, бяха удивително различни както в методите и стила си на работа, така и като характер и манталитет.

    Често ме питаха за предишните ни мениджъри. В такива случаи се усмихвах, защото таях добри чувства към почти всеки един от тях. Пазех толкова много щастливи спомени. Имаше, разбира се, и някои не съвсем приятни, но това е неизбежно за една седемнайсетгодишна кариера на професионалист. Усещането беше уникално. Можех да вдигна телефонната слушалка и да звънна на всеки един от бившите ми мениджъри с изключение на един...

    Изключението беше Рафа Бенитес. Всички други мои наставници бяха насреща, когато и да имах нужда от тях. Можех да им доверя каквото и да е както от личния си, така и от професионалния си живот, да дискутирам различни теми.

    Рафа е пълна противоположност на отзивчивия и приветлив Брендън. Но би било грешно да ги разглеждам така едностранчиво - Рафа като хладнокръвен и недостъпен тактик, а Брендън като човечен и разбиращ мениджър. За всеки успешен наставник, както и за всеки играч е характерно нещо, което невинаги успяваш да доловиш веднага.

    Брендън се показа като добър и открит човек от самото начало. Освен това от първия момент демонстрира голямото си уважение си към традициите в клуба и към всеки, свързан по някакъв начин с него. Без значение дали става въпрос за бивши футболисти или за хората, работещи в академията в Къркби. Разбира се, няма как да станеш мениджър на величествен клуб като „Ливърпул“, ако не си достатъчно твърд и на моменти дори безмилостен. Трябва да си готов да вземаш трудни решения, които неминуемо биха наранили някого.

    Още в първия си ден в клуба - 1 юни 2012, Брендън даде да се разбере, че няма да задържи Стив Кларк, който беше асистент на Кени Далглиш. По принцип се очаква, че новият мениджър ще предпочете сам да избере своята дясна ръка, но и този случай ситуацията беше малко по-деликатна. Стив беше помогнал на Брендън в миналото, когато и двамата работеха в „Челси“. Всъщност именно Кларк, по онова време асистент на Жозе Моуриньо, беше човекът, отворил вратите на академията ма „Челси“, а по-късно и на втория отбор за Роджърс. Точно по това време Брендън бе забелязан като способен млад треньор.

    Честно казано, очаквах Роджърс да задържи Стив като свой асистент, но в същото време не бях наясно какви са отношенията помежду им. Това беше един от примерите, показващи с какви странности се сблъсква един футболист. На сутринта работиш със Стив Кларк - свестен човек, който тренираше отбора с отдаденост и страст, а следобед получаваш текстово съобщение, в което той те уведомява, че пътят му продължава далеч от клуба.

    Работих няколко сезона със Стив, с него стигнахме и до финали в някои турнири. Познавах го добре, а сега изведнъж той беше напуснал. Неизбежно е да се натъжиш, когато подобни връзки се прекъсват толкова внезапно.

    Играчите трябва да се адаптират към промените бързо, но понякога това става трудно. Спомням си, че когато Жерар Улие напусна през май 2004, в продължение на дни си мислех Вкъщи: „Не искам да си тръгва. Дали ще е същото с някой друг?“ Жерар беше този, който ми даде шанс да започна своя път, а през 2003 ме помоли да заместя Сами Хюпия като капитан. Връзката помежду ни беше изключително силна и когато той напусна, сякаш нещо в мен се скъса.

    Трябваше да си припомня, че никога не излизах на терена с мисълта: „Днес го правя заради мениджъра“. Винаги играех за моя клуб или за моята страна. Така че в крайна сметка нямани1 толкова голямо значение кой е начело на тима. Просто се нидянах да изградим силна връзка и да се уважаваме взаимно. Това бяха приоритетите.

    Толкова неща се промениха оттогава. Жерар като първи мой мениджър се грижеше за мен като баща. А ето, че толкова години след това аз съм почти на същата възраст, на която е и настоящият ни бос Брендън.

    Мениджърът на „Ливърпул“ е по-натоварен от повечето заети с някаква дейност във футбола. Това произтича от успехите, чиито основи бяха поставени от Бил Шенкли и надградени от Боб Пейзли, превърнал клуба в колосална институция, радваща се на подкрепа по цял свят. Твоя отговорност, без значение дали си нает като мениджър или играч, е да се опиташ да добавиш нещо към тази толкова богата история.

    Винаги усещах себе си като брънка от тази верига. В академията на „Ливърпул“ мой треньор беше Стив Хайуей, който беше част от онзи неповторим тим на Бил Шенкли. Стив беше обладан от начина на работа на Шанкс. Той до такава степен беше свързан е „Ливърпул“, че феновете го възпяваха в онази популярна песен „Fields of Anfield Road („Полетата на „Анфийлд Роуд“). Добре разбирах как се променя историята на клуба чрез различните треньори и мениджъри. От Шенкли до Хайуей, от Бенитес до Роджърс.

    Именно затова се ползвах с такова уважение сред привържениците ни. От първия ден осъзнавах добре колко трудно е да пробиеш в отбора, а след това да се задържиш там и непрекъснато да се опитваш да се усъвършенстваш. Дори в дните, в които не играех добре, феновете виждаха, че се старая да дам всичко най-добро от себе си. Същото се отнасяше и за мениджърите. Всеки един от тях трябваше да изстиска всичко от себе си, тъй като беше ясно, че ние сме тук за съвсем кратко време в сравнение е цялото съществуване на клуба. Без значение дали играеш за „Ливърпул“ или си негов мениджър - това е само временна привилегия! Клубът ще продължи да съществува! Той винаги ще притежава топиграчи и топмениджъри. Възходите и паденията ще продължават да са част от историята, а ти си само брънка от цялата верига. Ето защо е нужно да хвърлиш всичките си сили, докато си тук. Някои играчи обаче не го правеха...

    Мениджърите ми през годините бяха разнолики личности, имащи собствен стил на работа, но всички те отправяха едно и също простичко послание. Те изискваха от нас да бъдем професионалисти, да се трудим усърдно и да работим за благото на отбора. Тези три ценности се споделяха от всички тях.

    От чисто човешка гледна точка предпочитах симпатични мениджъри като Жерар и Брендън, но професионално погледнато, не бих имал нищо против да работя и е някой по-студен тип. При връзки, в които се запазва дистанция и липсват емоции - каквито бяха отношенията ми е Рафа Бенитес и Фабио Капело, понякога могат да се постигнат по-значими успехи. Това няма да е моят стил, ако някога стана мениджър. По-ско- ро бих се опитал да слея най-доброто от тактическата проницателност на Рафа и умението на Брендън да бъде разбиращ ръководител. От Бенитес научих също, че не е задължително Да си особено близък с играчите си. Дистанцията понякога може да е полезна.

    Не мисля, че Рафа ме харесваше като човек. Не мога да съм сигурен защо, но това беше моето усещане. Може би всичко започна още преди да ме срещне, тъй като той първо говори е майка ми. Рафа беше назначен за мениджър на „Ливърпул“ през юни 2004, а по това време аз играех с Англия на европейското първенство в Португалия. Макар че беше заменен от Рафа, Жерар продължаваше да обича клуба и да бъде близо до мен. Той и майка ми летяха до Португалия, за да ме гледат в мача с Хърватия и така се сблъскаха с Бенитес.

    Жерар представил Рафа на майка ми. Последвало ръкостискане, поздравления, а след това той изведнъж я попитал: „Стиви харесва ли парите?“

    Оставяйки настрана обичайната размяна на любезности при запознанства, това били първите думи на Рафа към майка ми. Връзката ми е мама беше толкова силна, че тя ми предаде целия разговор още преди новият ми мениджър в „Ливърпул“ да се качи на такси, за да дойде и да се срещне с мен. Чудех се Що за въпрос, но при все това бях толкова впечатлен от работата на Рафа във „Валенсия“, че нямах търпение да се срещна с него. Тогава разбрах, че той най-вероятно е искал да разбере кое е онова, което може да ме мотивира най-добре.

    Отношенията ни бяха изключително професионални, като нетната сдържаност ме зареждаше с енергия да стана още по-добър играч. Отчаяно се нуждаех да чуя някой комплимент, но освен това бях готов на всичко да му покажа, че той има нужда от играч като мен. Бях в разцвета на силите си, играех наистина добре и му отдадох най-добрите години от кариерата си. Може би пък именно благодарение на хладното си отношение към мен, той успя да извади наяве най-силните ми години. Навярно ако се отнасяше по-топло и беше по-щедър към мен, нямаше да бъда толкова мотивиран да му покажа, че греши, или да изкопча малко повече уважение от негова страна.

    Двамата бяхме като огън и лед. Страстта ми ме изгаряше отвътре, докато той си оставаше един недостъпен стратег. Резултатът от тази дистанция помежду ни бе, че нито аз загубих от енергията и ентусиазма си, нито пък Рафа изневери на своя традиционен сдържан подход.

    Според мен испаноговорящите играчи бяха привилегировани при него. Рафа определено беше голям привърженик на южноамериканците, но това е нормално. Това не създаде никакви проблеми в отбора. На пресконференциите се случваше да нарече някои играчи с първите им имена, но аз си останах Джерард. Същото се случваше и в съблекалнята. Той изпиташе състава и понякога използваше прякори, ала аз винаги бях просто Джерард - Не ме интересуваше обаче как ме нарича. Нямаше да заиграя по-добре, ако изведнъж станехме приятели и той започнеше да ме нарича Стиви. Просто исках да спечеля следващия мач, а знаех, че Бенитес е способен да ни помогне да постигнем победа.

    В тактически план Рафа беше най-добрият наставник, с когото съм работил в „Ливърпул“ и Англия. Откроява се над останалите, когато става въпрос за изграждане на стратегия и подредба на отбора, така че той да се чувства възможно най-сигурен. Трудно е да го сравнявам с Жозе Моуриньо, но е факт, че Рафа е в състояние да намери път към победата дори с отбор, който е смятан за аутсайдер. Особено ако става въпрос за дуел в Европа, състоящ се от два мача.

    Единственото ми разочарование, свързано с Рафа, е, че повече не мога да разчитам на него. Вече не поддържаме никакви контакти. Жалко е, че връзката между нас е прекъсната, защото заедно изживяхме може би най-запомнящата се вечер в кариерите си. Но мога да говоря само със суперлативи по отношение на онова, което той върши на тренировъчното игрище и колко голям професионалист е. Със сигурност няма да има конфузни моменти, ако утре се изправим един срещу друг в някой мач или просто се срещнем на летището. Може би някой ден ще имаме възможност да проведем по-задълбочен и приятелски разговор и да разсъждаваме върху всичко, което преживяхме в „Ливърпул“. Свързват ни някои незабравими изживявания и разтърсващи спомени.

    Славата от триумфа в Шампионската лига в Истанбул безспорно е нашият връх. Но споменът за сезон 2008/09, когато бяхме водачи в класирането на Коледа, е също толкова жив. Кампанията беше изпълнена със забележителни обрати, незабравими победи, озадачаващи инциденти и притеснения. Пет години след това, когато бяхме замесени в битката на вечно изплъзващата ни се титла, споменът за онзи сезон отекваше ясно в съзнанието ми.

    Щях да отсъствам няколко седмици заради травмата в бедрото. Направихме впечатляващ рейд през декември 2013 и Ос хубаво да си спомним колко добре се представяхме и пет години по-рано. Преди да започнат сплетните и проблемите, разбира се. Именно трудностите, които започнаха в края на декември 2008 и началото на януари следващата година, трябваше да ни напомнят да бъдем нащрек и да не си позволяваме никакво отпускане. Твърде редки са моментите в живота и футбола, в които проблемите липсват. В онзи период получих няколко горчиви урока. Струва ми се, че това важеше и за Рафа Бенитес.

    И неделя, 28 декември, гостувахме на „Нюкасъл“. На Боксинг Дей (денят след Коледа) „Ливърпул“ беше победил „Болтън“ с 3:0 след два гола на Роби Кийн и попадение на Алберт Риера. Но „Челси“ също се бе поздравил с успех, за да остане само Точка зад нас, и бе от особено значение да продължим многообещаващата си серия.

    Бяхме изпълнени с увереност, че може да спечелим шампионската титла, тъй като разполагахме с чудесен отбор. А и под ръководството на Рафа изглеждахме доста гъвкави в тактическо отношение. Аз се намирах в топформа и изпитвах наслада дн играя с футболисти като Торес, Каут, Алонсо, Масчерано, Хюпия, Кара и Рейна.

    Освен това бяхме станали майстори на късните голове. Всичко започна още в първия кръг, когато Торес се разписа в 83-ата минута, за да наруши нулевото равенство със „Съндърланд“ и ни осигури трите точки. Притежавахме толкова силен дух, че дори да изоставахме с гол или два в резултата, нещо, което не беше рядкост, не губехме надежда. Седмица след мача със „Съндърланд“ имахме нужда от гола на Кара четири минути преди края, за да изравним в домакинството на „Мидълзбро“. Рикоширалият му удар не остави никакви шансове на вратари. Стигна се и до 90-ата минута, когато забих победния гол с кинжален изстрел, след който топката така разклати мрежата, чг мина известно време преди тя да застане отново в покой.

    Извърнах се и хукнах, разперил триумфиращо ръце, сякаш всеки момент щях да полетя. Трябваше да се подложа на операции в слабините преди началото на кампанията и подготовката ми не премина гладко. Да реализирам победен гол толкова рано през сезона беше точно онова, от което се нуждаех, за да напомпам самочувствието си.

    Тепърва щяхме да сътворим и серия от забележителни обрати. Изоставахме срещу „Манчестър Юнайтед“ след ранен гол на Карлос Тевес, но в крайна сметка ги победихме е 2:1 в двубоя ни на „Анфийлд“. На 5 октомври пък, само пет седмици, след като „Ман Сити“ бяха купени от паралиите от Абу Даби, успяхме да обърнем и тях. Губехме с 0:2, но Торес вкара два пъти, а Каут се разписа в последната минута за така важната победа над новата сила във Висшата лига. Седмица след това изоставахме и срещу „Уигън“, преди да надделеем със същия резултат - 3:2, а решаващият гол на Каут стана факт в осемдесет и петата минута.

    В домакинския ни мач е „Хъл“ на 13 декември допуснахме два гола след двайсет и две минути игра. Десет минути по-късно резултатът бе 2:2, като аз вкарах и двете попадения. Тогава обаче изпуснахме две точки, при това на собствен терен, а аз знаех, че тези резултати струват скъпо. В този месец „Манчестър Юнайтед“ участваха в световното клубно първенство. На Коледа те изоставаха със седем точки от нас, но това беше подвеждащо, тъй като бяха изиграли два мача по-малко. Нямахме право да изпускаме каквото и да е при визитата на „Нюкасъл“.

    В предходния сезон Торес не можеше да спре да вкарва и завърши с 33 гола. Освен това той реализира и победното попадение във финала на Евро 2008, с което Испания победи Германия с 1:0, за да спечели първия си голям турнир. Фернандо ми беше споделил как този гол, сложил край на дългата суша за испанците, го е вдъхновил и заредил с желание да направи същото и в „Ливърпул“. Да даде своя принос за спечелването на титлата след 19-годишна пауза. Няколко седмици преди мача с „Нюкасъл“ той зае трета позиция във вота на ФИФА за най-добър играч в света, оставайки само зад Роналдо и Меси.

    Вторият му сезон в „Ливърпул“ обаче бе сериозно повлиян от контузията, която получи. Той разтегна бедредно сухожилие още по време на третия ни мач в лигата - срещу „Астьн Вила“, а след това на два пъти последваха усложнения, тъкмо когато се опитваше да се върне на терена. Преди Коледа Торес игра твърде рядко и успя да реализира едва пет гола. До този момент аз бях вкарал шест. Нямах съмнения, че ако успеем да го възстановим напълно, ще имаме всички шансове да спечелим първенството. Торес остана извън строя за поредна седмица, а преди мача с „Нюкасъл“ Бенитес изненада всички, изваждайки за пореден път Роби Кийн от състава. А Роби беше вкарал три гола в последните ни две срещи.

    В началото бях много доволен, че подписахме е него, тъй като се беше справил изключително добре в „Тотнъм“ редом до Димитър Бербатов. Той обаче искаше да играе като номер 10 в „Ливърпул“. По онова време играех доста добре на тази позиция и смятах, че нямаше нужда Роби да влиза в тази роля. Той беше добро допълнение за състава ни, но се притеснявах, че в един момент конкуренцията помежду ни за един и същи пост ще роди проблем, било за него или за мен. Рафа предпочиташе мен за номер 10, в неговия тим нямаше място за двама ни.

    Можех да разбера и защо Рафа имаше своите колебания относно поставянето на Роби в предни позиции пред мен. Кийн не притежаваше скоростта на Торес. Роби се справяше доста но-добре, когато беше оставян по-назад. Тогава той съумяваше Интелигентно да открива пространства, след което създаваше голови положения или сам реализираше. Беше очевидно обаче, че нещата между него и Рафа няма да се получат. Вместо дп се възползва от качествата на играча, когото беше привлякъл, Бенитес искаше да го промени. Рафа изискваше от Роби Неща, които очевидно го караха да се чувства некомфортно. Кийн щеше да пожъне успех при повечето от мениджърите, при които играх в „Ливърпул“. Рафа обаче го прие твърде лично. Не можех да разбера защо иска да промени играта на мече доказан футболист. Остави го да действа както той умее най-добре, нали затова го бяхме привлекли...

    Друга война беше избухнала десет седмици преди това и „Нюкасъл“, след като Кевин Кийгън бе заменен от Джо Киниър. Това бе нещо като гражданска война между страстните привърженици на отбора и собственика на клуба Майк Ашли. Собственикът беше обявил „Нюкасъл“ за продажба, но сутринта преди мача с нас изведнъж промени плановете си. Клубът нямаше да бъде продаден, а Ашли обеща нова успешна епоха.

    Този следобед бях настроен единствено за нещо голямо за „ Ливърпул“. Бяхме пълни господари в първите трийсет минути Кара, Масчерано и Бенаюн комбинираха по десния фланг, преди да изпратят топката към наказателното поле, където бях . Имах достатъчно пространство, за да нанеса остър удар, с който преодолях Шей Гивън. Топката срещна вътрешната страни на страничния стълб и влетя в мрежата. Сами Хюпия удвои преднината ни с глава, засичайки центриране от корнер, който изпълних. Резултатът вече бе 3:1 в наша полза, когато направихме двойно подаване с Лукас, който след това ме изведе в коридор с ювелиран пас. Продължителният ми пробег завърши с деликтано копване на топката покрай Гивън - четвърти гол за „Ливърпул“ и мой втори в мача. Направих с ръцете си ножични движения, с които исках да покажа, че сме ги довършили. Никой не се съмняваше как ще завърши двубоят. Всъщност не всичко бе свършило. Рафа ме смени, а вестниците написаха, че е направил това, за да мога да обера мощните овации от целия стадион. Оцених жеста на феновете на „Нюкасъл“, но в същото време се замислих дали пък мениджърът не искаше да ми покаже, че не бива да смятам нещата за приключени, когато мачът все още не е завършил. След това Райън Бабел спечели дузпа. Това можеше да бъде първият ми хеттрик за „Ливърпул“, но точен бе Алонсо, а на мен ми оставаше само да се усмихвам от резервната скамейка.

    Мнозина се нахвърлиха с жлъчни подигравки срещу Джо Киниър, но той прие нещата философски. „Ливърпул“ демонстрира съвсем различна класа - каза той след мача. - Ние се представихме доста неубедително, докато те показаха много атрактивен футбол. А Джерард беше великолепен. Това бе най-добрата индивидуална продукция, която съм виждал от доста време.“

    Нямаше обаче нужда да се взираме особено в моето представяне. По-важно беше, че „Ливърпул“ победи с 5:1 и запази аванса си от четири точки на върха на класирането. Освен това го направихме в изящен стил и показахме ентусиазъм - направо прегазихме „Нюкасъл“. В интервюто си след мача не отдадох особено значение на приноса си към победата, а поставих акцента върху това, че играех в може би най-силния състав на „Ливърпул“ в моята кариера.

    Но за да не излязат нещата от контрол, завърших с характерните футболни клишета. Уверих, че тази победа няма да ни повлияе, ще останем здраво стъпили на земята и ще продължим да работим усърдно.

    След толкова изразителен успех и лишена от пиршества Коледа Рафа реши да ни даде два дни почивка. Бях готов за едни вечер навън - ако не в града, то поне в Саутпорт.

    На сутринта се озовах в полицейския участък. Щях да остана под стража в следващите двайсет и три часа. Спомням си че се чудех как съм попаднал там, когато един от полицаите ми донесе сутрешните вестници. Снимките и името ми бяха както на челните, така и на последните страници. Сияех в спортния раздел след двата гола и солидното ми представяне срещу „Нюкасъл“ предишния следобед. Първите страници обаче не ставаха много за гледане. Бях заклеймен като хулиган, участвал в сбиване в един бар.

    Почувствах се неловко, засрамих се, усещах също и болка. Бях се замесил в един от онези инциденти, които се случват всяка вечер в заведенията в по-големите градове по цял свят. Знам, че в никакъв случай нямаше да остана задържан в продължение на двайсет и три часа, ако се казвах Джо Блогс например. Бях разочарован от начина, по който полицията се отнесе с мен при ареста. В случая обаче трябваше да виня единствено себе си.

    В началото всичко вървеше гладко. В автобуса след разгромната победа в „Нюкасъл“ бяхме превъзбудени и аз изпратих съобщения на най-добрите ми приятели. Твърде рядко имам възможност да излизам вечер и това беше един от малкото Шансове да се позабавляваме. Всички от групата бяха навити да изпуснем парата. Бяхме общо осем и оставаше само да се разберем къде ще купонясваме.

    Знаехме, че центърът на Ливърпул вече не е за предпочитаме, Времето на заведенията в сърцето на града беше отминало. Макар че беше малко тъпо, че не можех да се забавлявам в централната част на родното ми място. Все пак все още бях млнд, на 28 години... Разбира се, приемах, че начинът ти на живот се променя в момента, в който станеш популярен и разпознаваем в Ливърпул. Дори през деня е трудно да свършиш никаква работа в центъра - да отидеш до магазина или просто да изпиеш едно кафе. Никога не оставаш сам и неслучайно не Пич правил това от години.

    Фоновете на „Ливърпул“ са навсякъде и беше нормално Просто да ме поздравят или да ме засипят с похвали след някоя победа. По-голямата част от хората се отнасяха много сърдечно с мен. Не се радвах обаче на особена почит в синята Половина на града (сред привържениците на градския съперник „Евертън“, който играе със сини екипи). Случваше се привърженици на „Евертън“ да изразяват неприязънта си доста директно. Повечето от тях, разбира се, са почтени и демонстирират уважение, но има и такива, заради които не е съвсем приятно да се разхождаш из града. Все пак го правя понякога, но винаги съм нащрек, шмугвам се бързо някъде или просто да прекарвам повечето от времето в колата си. Преди години, когато все още не бях пробил в първия тим, нямаше никакъв , проблем да отида до центъра в девет сутринта и да се шляя там до пет следобед. В онези дни можех да отида където и да било в моя град. Животът на един професионален футболист е различен, необходимо е внимателно да подбираш местата, на които се появяваш. Най-тежко е вечер, през деня поне повечето все още са трезви. Алкохолът е в състояние да помрачи и най-хубавата забава, а някои хора стават доста агресивни. Винаги е малко странно, когато някой, когото изобщо не познаваш, започне да крещи в лицето ти. Но реалността беше такава и добре разбирах защо е препоръчително да избягваш , да излизаш вечер в Ливърпул. Освен това би било нелепо да се оплакваш, имайки предвид получаваните крупни възнаграждения. Плащаха ни много пари, безумно много, а и получавахме хвалебствия и се къпехме в слава. Обиди и жлъчни критики също не липсват, но това, както и липсата на социален живот е едно от нещата, които са неизбежна част от битието на всеки изявен професионален спортист. Теглейки чертата, привилегиите не бяха никак малко и нямаше как да не си доволен.

    Понякога обаче, особено когато все още си млад, просто ти се приисква да излезеш някъде с приятели и да се позабавляваш. Всеки има нужда от релаксация. Именно по този начин се чувствах онази вечер на 28 декември 2008. Така се стигна и до класическия гаф - озовах се на неподходящо място в не-подходящ момент. Седейки в ареста на следващата сутрин, си мислех: „Защо не си останах вкъщи?“

    Случва се да излезеш и цялата вечер да премине без каквито и да е произшествия. Понякога е особено полезно за един футболист, а и от чисто човешка гледна точка, просто да се отпуснеш и да забравиш за проблемите за няколко часа. За съжаление всеки инцидент, бил той и нищожен, те кара ди съжаляваш горчиво.

    Както всяко човешко същество, и аз не съм светец. Не съм допускал кой знае колко големи грешки, а и винаги съм се е опитвал да извличам поука от тях. Когато бях на единайсет, заедно с един от приятелите ми опитахме нещо идиотско - да задигнем канцеларски материали от Woolies (жаргонно наименование на веригата супермаркети Woolworths). Искаха ни ги в училище и мама и татко ми бяха дали пари, но ние имахме други планове. Със спестените пари щяхме да отидем в „Макдоналдс“ и да си купим бургер и кока-кола. Оказа се, че сме безнадеждни обирджии и охранителят ни разкри още докато притисках няколко химикалки в джоба и една-две тетрадки под палтото си. Накара ни да си кажем имената, училището, което посещаваме, а освен това ни взе и адресите. Бях ужасен от мисълта, че татко може да научи, и в уплахата си излъгах и дадох адреса на леля ми.

    От супермаркета се втурнах направо към дома на леля Лин и ѝ разказах какво се е случило. Помолих я да отиде и да разкаже станалото на татко. Искаше ми се той да разбере колко ужасно се чувствах.

    Бях закъснял. От Woolies вече се бяха свързали с училището ми, а оттам пък уведомили татко. Той беше побеснял. Не мисля, че някога го бях виждал толкова разгневен. Какво си позволявах - да обирам магазини? Мама също беше там, тъй като искаше да укроти гнева на баща ми, ако се наложи. Но и тя знаеше добре какво бях извършил и държеше и аз да осъзная грешката си. Татко беше прав, като ми каза, че сега мога да загубя мястото си в академията на „Ливърпул“. Добави, че Стив Хайуей може да ме изгони, ако научи за издънката. В този момент се притесних още повече.

    Бих приел на драго сърце наказанието, което получи приятелят ми. Напляскването нямаше да продължи кой знае колко дълго. Но ако се стигнеше до изгонването ми от „Ливърпул“, това щеше да е краят. Щях да се почувствам сякаш животът ми е приключил.

    Не се възпротивих срещу моето наказание - здраво издърпване на ушите и никакво излизане от къщи в следващите три дни. Отне ми време, преди да успея да преглътна вината си, Но пък това ми помогна никога повече да не се изкуша от подобни глупости.

    Издъних се също и малко след като станах професионалист. Жерар Улие вече бе мениджър на „Ливърпул“, а аз бях съвсем млад. Взеха ми шофьорската книжка заради употреба на алкохол. Не бях пил много, но въпреки това Жерар, също както и Пнща ми, изригна яростно. След като се успокои, той ми каза: „Ако приятелите ти искат да ходят в нощен клуб, остави ги. След време, когато кариерата ти приключи, ти ще можеш да ги позволиш да купиш цялото заведение...“

    Чувствах се неудобно и искрено съжалявах, а с времето такива неща ме изкушаваха все по-малко и по-малко. Всъщност не ми беше трудно да съм дисциплиниран, тъй като футболът означаваше страшно много за мен. Добре осъзнавах, че имах много по-големи шансове да стана класен играч, ако оставах вкъщи и си лягах рано, вместо да осъмвам по заведенията с приятели.

    Също така разбрах, че ми беше напълно достатъчно да изляза само няколко пъти в годината. Нямаше нужда да пия много, а просто да прекарам добре с най-близките си хора. Възприех тази промяна доста добре.

    Бях в приповдигнато настроение след мача в Нюкасъл. Прекарвахме си чудесно в Launge Inn - шикозен бар в Саутпорт, докато в един момент не се стигна до покачване на напрежението. Възникна спор, който прерасна в сбиване. С годините хората украсиха доста този инцидент, твърдейки че съм халосал с юмрук диджея, тъй като не искал да изпълни желанието ми да пусне Фил Колинс. Това, разбира се, са глупости. Спорът не започна заради фил Колинс, а този човек дори не беше диджей. Но тази версия - че съм се сбил, защото не искал да пусне моята песен, се харесваше на хората и мнозина я приемаха. Ставаше въпрос за нормален посетител на заведението, а препирнята започна от нищото, просто ей така...

    След престой от двайсет и три часа в ареста бях обвинен в нападение и нарушаване на обществения ред. Всъщност обвинения бяха повдигнати срещу повечето от групата ни. Ситуацията беше напечена, още повече, след като вестниците започнаха обичайните си спекулации, граничещи с истерия. Те допускаха, че мога да получа присъда до пет години, в случай че ме признаят за виновен. И това, разбира се, бяха нелепи твърдения. Бях напълно убеден, че името ми ще бъде изчистено в съда. С готовност щях да застана пред заседателите и да обясня какво се бе случило. Не се съмнявах, че дванайсет безпристрастни човека ще разберат как се е стигнало до ескалацията на напрежението, ако съм откровен.

    формата ми не се повлия от инцидента и това беше особено важно. Дори се оказа, че след случилото се започнах до играя по-добре и така продължих през целия сезон. Съумях да приема проблемите, но в същото време успявах да освободя съзнанието си когато тренирах или играех. Клубът ме подкрепяше през цялото време на тази сага. Рафа беше прагматичен и прояви разбиране. Той отказа да ми чете морал и това също повлия положително на ситуацията. Рафа дори ми назначи личен асистент, казваше се Оуен Браун, който ме съпровождаше До съда и ме изпращаше след това. Защитата ми пък бе поета от доста уважаван адвокат в лицето на Джон Келси-Фрай. Имайки зад мен експерти на толкова високо ниво, ставах все по-уверен, че ще успеем да се аргументираме добре пред съда. Не се тревожех особено за изхода на делото, бях сигурен, че ще бъда оправдан. В трудни дни като тези футболът отново беше моят отдушник. Усещах се толкова освободен на терена, независимо че процесът се проточи доста.

    Следващото лято - през юли 2009, най-после се явихме в съда, а аз бях оправдан по всички обвинения. При това решението беше взето единодушно! Както аз, така и другият замесен в инцидента, представихме своите версии. Обясних, че съжалявам за случилото се и че съм нанесъл удара при самоотбрана. Добавих, че винаги се опитвам да потушавам напрежението и да избягвам скандалите, дори чакайки на светофара.

    Запитаха ме: „Какво имате предвид?“  – „Вижте, аз съм футболист и често се случва да се сблъсквам с фенове както на „Ливърпул“, така и на „Евертън“ или „Манчестър Юнайтед“ - отговорих аз. - Понякога те се нахвърлят върху мен с ругатни и обиди, но винаги се опитвам да овладея ситуацията по най-безболезнен начин. Дори разговаряйки със запалянковците, като целта ми е да не се стига до ексцесии.“

    Казах, че по време на инцидента съм започнал спора с другия човек просто защото съм искал да си изясня защо той е държи така, сякаш има някакъв проблем с мен. След като Пих оправдан, съдията Хенри Глоуб ми каза в съда: „Присъда- 13 е достатъчно правдива, тъй като бяха взети под внимание някои факти по случая. Така че напускате този съд, без да е накърнена репутацията ви. Не сте инициатор на насилието... през цялото време твърдяхте, че сте действали, съвсем обяснимо според вас, при самоотбрана. Въпреки това осъзнавате, че сте допуснали грешка. Беше доказано чрез обстоен анализ н свидетелски показания, че няма нищо вярно в това, което в началото е изглеждало очевидно за обикновения наблюдател – че неправомерно сте проявили насилие.“

    Дори и сега обаче смятам, че този инцидент лепна петно срещу репутацията ми. Все още ми е неприятно да говоря за този случай. Макар че бях оправдан, не започнах да скачам от радост, когато напуснах съда. Нито пък се чувствах горд или нещо такова. Напротив, продължавах да съм леко объркан и да не можех да си обясня как се замесих във всичко това. И до ден-днешен съжалявам за случилото си. Съжалявах дори за другия участник в инцидента. Хубаво е, че всичко приключи. Остана зад гърба ми. Бях доволен, че никой не пострада особено и всички можехме да продължим напред.

    В следващата година вечер не посмях да отида никъде, където има повече хора. Казах си, че е по-добре да прекарвам времето си у дома, след всичко, което причиних на Алекс и родителите ми. Искаше ми се да можех да държа Алекс настрана от този инцидент, но нямаше как, трябваше да ѝ разкажа всичко. Почувствах се страшно неловко, когато ѝ звъннах от ареста и започнах да ѝ обяснявам защо съм там. Тя разбра какво се е случило и през цялото време ме подкрепяше. Алекс също трябваше да е нащрек. Тя харесваше да излиза вечер, но трябваше да приеме, че живеем във време, в което все ще се намери някой, който да създаде неприятности или да вдигне скандал.

    Инцидентът още веднъж ми напомни колко внимателни трябва да бъдем. Налагаше се да избягвам репортерите и камерите всеки път, когато бях навън, от момента, в който пробих в първия тим на „Ливърпул“. Още тогава имаше една или две хиени с камери, скрити някъде в храстите или край колите, чакайки да те хванат в неловка ситуация. В наши дни обаче всеки, който притежава смартфон, може изведнъж да се превърне в папарак и да те щракне в деликатен момент. Вече го няма удоволствието от излизането навън. Още преди да си се прибрал у вас, всички знаят къде си бил и какво си правил - или ще си в Туитър, или в Инстаграм, а на сутринта ще присъстваш и във вестниците.

    Доста от младите играчи продължават да се сблъскват С проблемите, през които преминах. Аз обаче вече се отърсих от грешките си. Макар че все така си продължавах да си задавам някои въпроси. Ние просто бяхме хора, които умеят да играят добре футбол. Защо да не можем да си позволим да се позабавляваме, още повече че някой и друг купон би ни помогнал да се отърсим от напрежението, съпътстващо ни неизменно? Да не пуша, не употребявам наркотици. Въобще съм противник на всичко вредно. Но въпреки това се озовах в съда след една от редките вечери навън. Сбивания се случват често в нощните клубове из цялата страна. Всеки уикенд. Но на следващата сутрин почти никой не се сеща за тях, докато на мен ми се наложи да изчиствам името си в съда. Убеден бях, че това се случи само защото бях популярен футболист.

    Нощта ми в ареста се превърна в хит в Интернет, а и бе подобаващо отразена във вестниците на 30 декември 2008. Сега мм изглежда направо невероятно, но само десет дни по-късно - на 9 януари, Рафа също сътвори гаф, който привлече огромно внимание. В последния си мач в Лигата бяхме разгромили „Нюкасъл“ с 5:1, а след това изиграхме само още една среща - победа с 2:0 над „Престън“ в третия кръг от турнира за фА Къп. фернандо Торес се завърна в игра именно в този двубой и не пропусна да се разпише. Мачът, който ни предстоеше през уикенда, не се отличаваше с нещо особено - гостувахме и първенството на „Сток Сити“.

    Големият сблъсък в този кръг на Висшата лига щеше да се състои на „Олд Трафорд“ - „Манчестър Юнайтед“ приемаше Челси . Поне един от двата ни основни конкурента за титлата щеше да загуби точки. И досега не знам какво накара Рафа ди използва пресконференцията преди мача със „Сток“, за да насочи стрелите си към Алекс фъргюсън с онази скандална тирада, добила популярност като „факти“.

    В петък по обяд се прибрах вкъщи след тренировката на „Мелууд“ и включих телевизора. Обикновено правех това в Дйите, в които имаше изявления за медиите. Така разбирах какво е казал мениджърът. Рафа зае мястото си, усмихвайки се деликатно, както правеше обикновено. Очакваше се това да даде поредната рутинна пресконференция, но в този момент бръкна в джоба си и извади няколко листа. Постави ги на масата пред себе си и започна да изрежда „фактите“. Рафа ги нччиташе, като непрекъснато натъртваше: „факт...факт...факт“, направо не можех да повярвам на това, което чувах. Бях го вкопчил в канапето, а недоумението от това, което Рафа пипне, не преставаше да нараства.

    Той започна с това, че „може би в „Манчестър Юнайтед“ са МйМсрнени, тъй като ние сме на върха на класирането“. Още в този момент си казах: „Ъ-ъ-ъ, чакай малко, какво става тук“? Беше толкова необичайно, че Рафа започва така емоционално. Но беше трудно да усетиш гнева, който изпитваше.

    „Искам да говорим с факти - каза той. - Искам да съм Hivii. Не желая да участвам в психологически игрички на такъв ранен етап, макар да е ясно, че те искат точно това. Някои факти обаче са неопровержими.“

    Рафа продължи с шокираща атака срещу „Манчестър Юнайтед“ и „мистър фъргюсън“, твърдейки, че те не получават наказанията, които заслужават за свои провинения. Той изброи инциденти и датите, в които се бяха случили, и заключи, че „мистър фъргюсън“ е единственият мениджър в Лигата, който не е санкциониран след подобни неща.

    След това продължи е ироничен тон, обявявайки, че програмата и началните часове на мачовете се изготвят така, че да са най-удобни за „Юнайтед“. В този момент Рафа звучеше объркано и параноично. Какви, по дяволите, ги вършеше, искаше ми се да скоча зад дивана и да запуша ушите си. Та той се поставяше в унизително положение. Направо не проумявах : какво се опитваше да постигне, а тирадата му далеч не беше приключила:

    „Що се отнася до програмата, съществува и друг вариант. Мистър фъргюсън я определя в своя кабинет и след това ни я изпраща. Така всеки ще е наясно и няма да се оплаква, толкова е просто. Знаем какво се случва всеки път, когато гостуваме на „Олд Трафорд“. Хората от щаба на „Юнайтед“ си позволяват да притискат съдиите, особено след края на първото полувреме. Те вървят непосредствено до тях и говорят ли, говорят... Всички мениджъри трябва да са наясно с това. Единствено мистър фъргюсън има право да коментира програмата и да говори за съдиите и, разбира се, нищо не се случва след това. Трябва да е ясно, че аз говоря с факти.“

    Рафа повиши тона, когато започна да задава въпроси:

    „Да не би нещо да се притесняват? Може би не са си мислели, че ние ще сме водачи в класирането през януари. Но ето, че сме, а те нещо са изнервени. Не искам да казвам ни властите как да си вършат работата. Но след като вече пет години съм тук, много добре знам за какво става въпрос. Сега ще следя мача на „Юнайтед“ е „Челси“.“

    Рафа нямаше спирка и продължи с безумните си заключения: „Мениджърите и хора от футболната асоциация участвах в събиране в Манчестър, свързано с кампанията „Респект“. И аз бях достатъчно красноречив - забравете за тази кампания, Не виждате ли, че мистър фъргюсън се саморазправя с реферите? Той погуби мистър Аткинсън, след това и мистър Хакет, но не получи никакво наказание за това. Как е възможно да говориш за кампанията „Респект“, а след това да се нахвърляш върху съдиите. Всяка седмица! Можете да анализирате изложените факти и да предложите своите идеи.“

    Това беше истинска катастрофа! „фактите“ на Рафа бяха сравнени с гневния изблик на Кевин Кийгън през 1996, когато той очевидно изпусна нервите си пред телевизионните камери. Говорейки по адрес на „Юнайтед“ и фъргюсън, бившият играч на „Ливърпул“ изригна: „Ще бъда честен с вас, направо ще полудея от щастие, ако ги бием. Толкова много го искам!“ Емоциите му бяха взели връх в онзи момент, а в края на сезона „Нюкасъл“ сдадоха титлата на „Юнайтед“, след като по едно време имаха аванс от дванайсет точки.

    Не разбирах защо му трябваше на Рафа да подхваща тези словесни битки с фъргюсън — доказан майстор в подобни психологически дуели, при това точно когато уверено оглавявахме класирането. Беше подбрал толкова неподходящ момент, а и го стори с неуместен тон. Когато след това се срещнах с играчите на „Ман Юнайтед“ на лагера на английския национален отбор, те ми казаха, че фърги се изсмял на напъните на Рафа, Казвайки доволно: „Хвана се! Сега ще си го получи.“

    По принцип беше много трудно да изкопчиш нещо от Рафа па пресконференции. Той умееше умело да отклонява въпросите, особено когато ни предстоеше тежък мач. За него беше важно да предпази отбора от допълнително напрежение.

    Сeгa обаче се остави да попадне в ръцете на фърги. А той обичаше такива игри! Защо му трябваше на Рафа да се бърка в това? Оглавяваш класирането, защо просто не се концентрираш върху предстоящия тежък мач със Сток, вместо ли говориш за „Юнайтед“ и Фъргюсън? Остави ги да се оправят с техните си проблеми...

    Според мен Рафа взе доста решения, поставяйки себе си на преден план. Той искаше да има власт и контрол върху нещата - това не ми харесваше, защото както конфликтите с борда, така и противопоставянето на другите мениджъри и пресата следваха клубните принципи, нямаха нищо общо с Liverpool Way, Рафа се скара със собствениците Том Хикс и Джордж Цжилет, а впоследствие те загубиха доверието и на всички нас. Но онова, което не можех да приема, бе, че мениджърът ни анкринаше пред медиите някои проблеми в клуба, включително и спънките при подписването на новия му контракт.

    Но този начин Рафа разконцентрираше отбора. Въпросите на репортерите за случващото се в клуба станаха безкрайни. „За какво беше всичко това? Защо му трябваше да го прави?,“ казвах си аз. Така и не разбрахме мотивите на Рафа, тъй като той не сподели нищо пред нас. Мисля си все пак, че се почувства неловко, защото осъзна, че действията му имаха обратен ефект. През уикенда „Манчестър Юнайтед“ разби „Челси“ с 3:0, а ние завършихме 0:0 при гостуването на „Сток“. Уцелих гредата малко преди края на мача, а Рафа по-късно сподели, че именно в този момент сме загубили инерцията си.

    Не беше прав. Проблемът не бе в този пропуск, причините бяха заровени доста по-дълбоко. През януари и февруари изиграхме седем мача във Висшата лига и успяхме да спечелим едва десет точки. В този период „Юнайтед“ имаше осем срещи, като от тях съумя да вземе максимума - осем победи и 24 точки. В това време осезаемо се усещаше липсата на бившия асистент на Рафа Пако Айестаран. Неговото присъствие беше ключов фактор, той внасяше спокойствие и стабилност в отбора.

    Загубихме много след разрива между Рафа и Пако през 2007. Всички в отбора харесвахме Пако и неговите тренировъчни методи. Винаги се чувствах свеж и напълно готов, излизайки на терена след добрата му работа през седмицата. Пако беше и мечтаният посредник за връзка е мениджъра. Рафа беше толкова недостъпен и Айестаран бе човекът, с помощта на когото можеше да се доближиш до него. Пако беше доста забавен, а и умееше да намери подходящите думи, за да обясни на даден играч защо ще остане на резервната скамейка или защо понякога е по-разумно да пропусне една тренировка, но да избегне претоварване. Комуникацията в отбора бе почти перфектна във времето, в което Пако беше при нас. Всичко се промени, след като той напусна. Дори Рафа се промени, а аз нямах особено доверие на новия му щаб.

    Раздялата стана факт, след като Рафа обвини Пако, че действа зад гърба му. Аз обаче и досега поддържам връзка е Айестаран. Той е свестен човек, а в момента е мениджър на „Макаби“ - Тел Авив (Айестаран подаде оставка през август 2015). Под негово ръководство клубът спечели първия в историята на израелския футбол требъл. Това несъмнено доказваше колко добра работа беше свършил, но за мен той си остава перфектният асистент.

    Рафа доведе Сами Лий, но на практика той натовари с но вече отговорности един друг испанец - Пако де Мигел. Един дребничък човек, който до този момент се съгласяваше с всичко, казано от Бенитес. Беше неговият довереник. Той обаче не се ползваше с уважение сред играчите, а тренировъчните му методи бяха ужасни. Опитвахме се да правим повечето от нещата на Пако, но не се получаваше. Новият Пако нямаше нищо общо с предшественика си. След напускането на Айестаран при нас дойдоха още испански играчи. Те бяха добри момчета, но нещата щяха да са съвсем различни, ако Пако беше останал. Но Рафа беше голям инат.

    В същото време той свърши и много добри неща. Рафа успяваше да изстиска максимума от Торес, умееше да го мотивира да се раздава докрай. С мен ситуацията беше сходна. Рафа не преставаше да изисква повече и повече от Фернандо. А фактът, че никога не можеш да си сигурен как точно те котира Бенитес, те нахъсва винаги да се опитваш да го впечатлиш, дори да играеш за него. Поне с мен бе така. Имаше, разбира се, и играчи, които не можеха да го понасят.

    Моментите, в които изглеждахме като реални претенденти за титлата, не бяха свършили. В седмицата, в която направо смазахме „Реал“ - Мадрид с 4:0 на „Анфийлд“, за да спечелим осминафинала в Шампионската лига с общ резултат 5:0, гостувахме на „Олд Трафорд“. В двайсет и третата минута Кристиано Роналдо откри резултата, превръщайки в гол отсъдения 11 метров наказателен удар.

    „Юнайтед“ имаха в състава си футболисти от световна класа като Едвин ван дер Cap, фърдинанд, Неманя Видич, Роналдо, Рууни и Тевес. Проблемът им бе, че не играеха задружно, а и а леждаха като събрани накуп изявени индивидуалности. Пет ми пури след дузпата Торес изравни, възползвайки се от грешка на Видич. Неманя е много добър играч, но двамата с Фернандо направо го тероризирахме. Беше му страшно трудно да се справя с нас, а Торес превръщаше престоя му на терена в смципски кошмар. Малко преди края на първата част изведох ирбора напред с гол от дузпа, отсъдена, след като Евра ме фаулира.

    Веднага щом опънах мрежата зад Ван дер Cap, се втурнах м.м тъчлинията пред погледите на феновете на „Юнайтед“, Показвайки с пръст на съотборниците ми да изчакат. Не бях планирал подобен начин на празнуване, беше чиста проба импровизация. Първо целунах клубната емблема на фланелката ми заради съперничеството, което имахме с „Юнайтед“, а след това се отправих директно към телевизионната камера, разположена до ъгловия флаг. Целунах обектива и отправих поздрав към милионите зрители по света. Този мач и този гол имаха огромно значение за мен.

    „Ливърпул“ игра чудесно, а подходът на Рафа беше сякаш ни предстоеше мач в Европа. В този ден той надигра тотално фъргюсън, подбирайки безупречно стратегията си. Настрои Торес по най-добрия начин, а зад него аз, Масчерано, Лукас и Каут направо разбихме „Юнайтед“. Рафа беше изпипал и най-малките детайли, калкулираше всичко като невъзмутим гросмайстор пред шахматната дъска. Ние с Торес пък бяхме неудържими. В този ден нямаше кой да ни победи, особено след като и защитата ни бе изключително стабилна. Именно заради силната игра в отбрана успяхме да създадем толкова контраатаки.

    В началото съумяхме да удържим на натиска им, а след това направо ги размазахме с контра след контра. Видич нямаше отговор на скоростта и мощта на Торес, а в 76-ата минута получи червен картон за нарушение срещу мен. В края на мача вкарахме още два гола и ги довършихме - 4:1 на „Олд Трафорд“! Това бе една от най-сладките ми победи над „Юнайтед“.

    Усещахме, разбира се, и малко горчивина, тъй като заради неубедителния ни рейд през януари и февруари те оставаха с четири точки пред нас, при това бяха изиграли и мач по-малко. Седмица след това привържениците ни получиха нова порция надежда, след като реализирах първия си хеттрик за „Ливърпул“ във Висшата лига при победата над „Астъп Вила“ с 5:0. Мисълта за титлата не се бе изпарила напълно, но в крайна сметка платихме скъпо за многото равенства ни собствен терен. През целия сезон загубихме само два мача, но въпреки това „Юнайтед“ отново стана шампион, финиширайки с четири точки аванс.

    Разликата между двата тима беше Роналдо. Аз успях дн вкарам двайсет и четири гола - най-доброто ми постижение като халф, а Торес, който отсъства известно време заради контузия, се отчете със седемнайсет. Роналдо завърши с двайсет н шест попадения, но с тях „Юнайтед“ успя да надиграе всички слабаци в първенството, докато ние не съумяхме. У дома завършихме наравно със „Сток“, „Хъл“, „Уест Хям“ и „Фулъм", Изпуснатите осем точки в тях се оказаха фатални в надпреварата за титлата в един сезон, помрачен от съдебното дело и онази чудновата тирада е фактите.

    И до ден-днешен мисля, че трябваше да спечелим лигата с Рафа Бенитес. Това беше първата от двете чудесни възможности да сторим това в моята кариера и ние я пропиляхме.

    Периодът след Коледа през 2008 беше изпълнен със събития извън терена, докато през 2013 състезанието бе концентрирано изцяло върху игралното поле. Гостувахме последователно на „Манчестър Сити“ и „Челси“ - най-сериозните ни претенденти за титлата. Пропуснах и двата мача, тъй като се възстановявах от травма в бедрото, но на Боксинг Дей пътувах е отбора и станах свидетел как загубихме злощастно от „Ман Сити“ С 1:2. Попадение на Рахийм Стърлинг не бе зачетено заради несъществуваща засада, а от пейката изглеждаше, че играем наистина добре. Освен това при 1:1 Коутиньо пропусна златна възможност за гол, като именно бразилският ни магьосник беше открил резултата преди това. Така се стигна и до победното попадение на Алваро Негредо след удар, който можеше да спасен от Симон Миньоле. В края пък Стърлинг пропусна да изравни, след като беше изведен в добра позиция от Суарес. Трябваше да измъкнем поне точка от този мач.

    Двубоят с „Челси“ се разви по почти същия начин. Излязохме напред е гол на Шкъртел, но в крайна сметка загубихме е 1;2 след поредна грешка на Миньоле. И в тази среща имахме добра възможност в края, но ударът на Сако с глава срещна напречната греда. Играхме доста добре в двата мача, но не успяхме да вземем дори точка, а Миньоле беше започнал да разбира, че летвата в „Ливърпул“ е доста по-висока, отколкото а „Съндърланд“. Немалко играчи стигат до това прозрение и в един момент си казват: „По дяволите, това наистина е голям клуб. Огромен клуб!“ Но често правят по някоя и друга грешна, преди да стигнат до тази мисъл.

    Бях доволен, че се завръщам в игра за следващата ни среща  - гостуване на „Сток“. И Стъридж бе отново в състава, макар на резервната скамейка и това повдигна духа в съблекалнята. С Брендън решихме, че е време да пристъпим към нсПстние, и аз започнах на по-задна позиция. Бяха изминали почти шест седмици, откакто дискутирахме плана за първи път н по че най-после беше дошло време да се действа.

    Визитите в „Сток“ никога не са били безпроблемни за „Ливърпул“ Именно там гостувахме в първия си мач след фиаското на „фактите“ на Рафа. А още по-обезпокоително бе, че ние нямахме нито една победа на този стадион във Висшата лига. Нуждаехме се от нещо по-различно, за да сложим край на тази серия. Хората останаха учудени, когато видяха, че новата роля на Лукас - издърпан по-напред от мен. Моята позиция бе пред четиримата ни бранители. Постепенно навлизах в ритъм, но си спомням, че влязох и имаше много твърди сблъсъци. Това беше един луд мач, в който съдията рядко се намесваше. Обикновено „Сток“ са добре организирани и действат доста компактно, но в този мач бяха доста освободени и така се стигна до реализирането на цели осем гола.

    Имах много повече възможности да участвам в изграждането на атаките ни в тази конфигурация с трима халфове. Нямаше нужда да спринтирам напред, тъй като Лукас и Хендерсън винаги бяха пред мен, а в атака маневрираха Коутиньо, Стърлинг и Суарес. Поведохме с 2:0 след автогол и попадение на Суарес, но след това „Сток“ ни притисна и това позволи на двама бивши играчи на „Ливърпул“ - Крауч и Адам, да се разпишат. Направих 3:2 след точно изпълнена дузпа, а не след дълго появилият се в игра Стъридж асистира на Суарес. Двамата ликуваха така, сякаш никога не преди това не се бе случвало подобно нещо.

    Голеадата продължи с гол на Уолтърс, но към края на този луд мач ролите в тандема SAS се смениха, като този път Стъридж бе точен след подаване на Суарес. Нова вълни с надежди ме изпълни, докато гледах танца на Стъридж след гола - заради отсъствието му поради контузия не бяхме виждали характерното му изпълнение седем седмици. Спечелихме с 5:3 в първия мач, в който заех новата си позиция, а тони нямаше как да не развълнува. Представянето на защитата ни беше забележително, но беше очевидно, че атакувахме много по-често и с много повече въображение. Нямаше как да не сме претенденти за титлата, след като успяхме да вкараме пет гола на „Сток Сити“. При това на техен терен. Бях решен да не повторим грешките, които допуснахме пет години по-рано.

6. Бушуващи емоции

    Магията на ФА Къп беше окървавена при гостуването ни и Борнемут в онзи далеч не толкова романтичен ден, в който пенисът ми беше разкъсан, а след това зашит. Имахме едно наум, че в четвъртия кръг на надпреварата са възможни всякакви изненади. Точно година преди това бяхме отстранени от „Олдъм Атлетик“ на същия етап в турнира. Оказа се обаче, че единствената изненада дойде от болезненото разкъсване на деликатния орган, което ме доведе до сълзи. Заедно с медицинския щаб и съотборниците ми, които между другото доста се позабавляваха на мой гръб, решихме да запазим инцидента и тайна. Дори отразяващите какво ли не неделни таблоиди, за които това би била една истински шокираща и кървава новини, не разбраха.

    По това време „Борнемут“ беше във втората половина на Чемпиъншип, но подемът в редиците на водения от впечатляващия млад английски мениджър Еди Хау тим беше очевиден и само осемнайсет месеца по-късно те спечелиха промоция за Нисшата лига. Играеха изчистен и атрактивен футбол и ние се отправихме към „Дийн Корт“ в пълен състав. Макар че само четири дни след това предстоеше мърсисайдското дерби, Брендън точи в състава Суарес, Стъридж, Хендерсън, Коутиньо, мен, както и опитни защитници. Всички искахме да играем.

    Излязохме напред след гол на Виктор Моузес, но „Борнемут" демонстрираше високо ниво и трябваше да работим здрави, за да ги удържаме. В началото на втората част затворих едно от техните крила, понечих да блокирам центрирането му, конно усетих остра пареща болка в слабините. Помислих си: „По дяволите, нещо не е в ред.“ Плъзнах се на шпагат и така н не разбрах дали сам се натъкнах на бутонките си, или той мс уцели с обувката си след центрирането. Тогава усещах само непоносимата пареща болка в пениса.

    След мача изгледах видео с инцидента и тогава установих, 4# след центрирането именно неговите бутони се стовариха върху топките ми. Не погледнах надолу и продължих да играя, но болката не отминаваше. Тогава опипах мястото, а когато по гледнах ръката си, тя беше в кръв. Опитвах се да следвам хода на играта, но в същото време си казах: „Мамка му!“ След като се убедих, че телевизионните камери са фокусирани върху събития на терена, далеч от мен, хвърлих бегъл поглед надолу. Свлякох шортите си, за да проверя, и видях, че бандажът ми е в кръв.

    Махнах ръката си от шортите максимално бързо, а в главата ми запрепускаха мрачни мисли. Не само защото можех да си представя изобретателните заглавия във вестнците, а и от притеснението, че проблемът може да се окаже твърде сериозен. Хвърлих нов поглед под шортите и бандажа. Раната в средата на пениса ми не изглеждаше никак приятно, вече имаше доста кръв.

    Затичах се към тъчлинията, право срещу Брендън. Извиках Крис Морган и Анди Мейси, които тъкмо бяха приключили с превързването на главата на Мартин Шкъртел. Анди, който сега е главният лекар на „Ливърпул“, по онова време беше М медицинския екип на академията и това бе дебютния му мач с първия отбор. Наложи се да го извикат, след като едно oт децата на доктор Заф Икбал се разболя и той си остана вкъщи.

    В този момент играта беше спряна, а един от играчите на „Борнемут“ също получаваше медицинска помощ. Следобедът беше доста натоварен за лекарските екипи. Шкъртел получи нараняване на бръснатата си глава след неволен сблъсък и медиците трябваше да се постараят доста, преди да го върнат на терена.

    Казах на Брендън: „Виж, имам проблем тук, свеждайки глава към слабините си. Той ме погледна озадачено... „Иии голяма рана... кърви,“ добавих. Крие реагира мигновено. Привика веднага няколко наши служители, които ме обградиха така, че никой не можеше да види какво се случва. Свали* шортите си, Брендън надникна и направи характерна гримаса, придружена с поклащане на глава. В този момент всеки, то се опитваше да разбере какво точно се случва, навярно си е мислел, че проблемът на Роджърс в момента е свързан със схемата „диамант“.

    Погледнах Крис. В кариерата си на физиотерапевт гои беше виждал куп ужасяващи рани и тежки контузии. „Какво е положението, Крие? Ще мога ли да продължа?“ - попитах го аз. Лицето му не издаваше никаква емоция, но каза: „Да, ще можеш. Възприех думите му като диагноза, която показваше, че нещата не са толкова зле, така че останах на терена. Болката не беше изчезнала, но не беше непоносима. Просто онова усещане, което всеки изпитва при порезна рана. Повече се тревожех да не се стигне до инфекция. Вече имах горчив опит с инфекции в глезена и слабините от сезон 2010/2011 и се притеснявах от допира с тревата и калта. В същото време си помислих, че оставането ми на терена не крие рискове, след като Крис ми разреши. Той знаеше колко лесно ставам жертва на инфекции. Издържах до края на мача, който спечелихме с 2:0, след като Суарес изведе Стъридж за второто попадение.

    Брендън беше видимо доволен след края на срещата и очевидно нямаше предвид мен и контузията ми, когато заяви: „Нещата при нас се получаваха по-гладко през второто полувреме. „Борнемут е много качествен тим и те също заслужават похвала. Моят отбор обаче показа характер. Само преди Година се случваше да загубим мачове като днешния. Демонстрирахме манталитет на победители и беше хубаво да видя как увеличихме темпото след почивката.“

    Искаше ми се да вярвам, че говорейки за характер и манталитет. Брендън имаше предвид и проблема с окървавените ми Шорти. В този момент се бях оставил в ръцете на Анди Мейси. Останалите момчета падаха от смях, правейки го по начин, който само футболистите умеят. Особено когато става въпрос за никои специфични части на тялото или просто за конфузни ситуации. Бяхме победили, атмосферата в съблекалнята беше добра и те приемаха случилото се по възможно най-забавния начин. Никой от тях не проявяваше съчувствие, докато аз имах безмълвен и пребледнял, чудейки се какво ще се случи оттук нататък. Анди беше категоричен, че раната трябва да се промие. „С колко шева, докторе“, попитах аз. „Може би четири. отвърна той.

    Този отговор тотално довърши момчетата, които отново избухваха в бурен смях. Може да си представите също и всички шеги по мой адрес, свързани с намаления пениса, шевовете, както и описанието на бъдещите ми представяния с Алекс у дома. Тогава се усмихвах плахо, но в действителност ми се искаше да удуша някои от тях. Група футболисти бяха най - малко подходящите хора за дискусия относно състоянието на разрязания пенис.

    Двамата с лекаря се огледахме за някое по-тихо местенце, в което той да свърши работата си с иглата, докато аз стискам зъби, затворил очите си с мисъл за „Ливърпул“, Англия и всички жертви, които съм принуден да направя по време на кариерата си на професионален футболист. Съблекалнята ни в Борнемут обаче не предлагаше условията, каквито имаме на „Анфийлд“. Трябваше да се преместим в техния салон за физиотерапия. Там обаче в този момент непрекъснато влизаха и излизаха разни , хора. Седнах на един стол, гледайки глуповато, а някои от децата на Борнемут дойдоха да се ръкуват с мен. Навярно си помислиха, че съм доста скромен и срамежлив, тъй като в този . момент успях само да промърморя: „Как си, приятел?

    „Мисля, че трябва да се заемем с това, Стиви, каза докторът, но просто нямаше начин да извадя пакета си пред цялата тази аудитория. Тогава доктор Мейси помоли намиращите се в стаята хора да напуснат. Можехме да започнем.

    Събух шортите и бандажа си и отново погледнах надолу. О, не! Надявах се, че това няма да е сбогуването със стария ми приятел.

    Най-напред лекарят ми сложи инжекция и без да гледам към мястото, го заговорих. Трябва да кажа, че в онзи момент той не изглеждаше особено уверен. Вече му се беше наложило да закърпи главата на Шкъртел, а сега поправяше моя пенис. На доктор Мейси навярно му се искаше да си беше останал в академията и да се справя с одраскванията и нараняванията на децата. Не говорех непрекъснато, разбира се. Не исках да го разконцентрирам.

    Лекарят се справи добре. Не усетих болка по време на манипулацията, а той се оказа прав, че ще са нужни четири шева. Изправих се на крака и се върнах в нашата съблекалнщта а там ме очакваше нова порция с остроумици. Дали съм се надървил, какво съм усещал, когато лекарят ми го е пипал и всякакви подобни щуротии. Този път се усмихвах доста по-спокойно. Най-лошото беше минало, а и лекарят ме бе уверил, че няма да има никакви последици - както за изявите ми на терена, така и извън него.

    След като получих добрите новини, а той ме превърза, за да ме предпази от възможна инфекция, зададох и най-логичния въпрос: „Докторе, ще мога ли да играя срещу „Евертън“ пън вторник?“ Той ми каза: „Нека да видим как ще се развият нещата през следващите дни.“

    Помислих си, че съм готов да играя и с шевове на пениса, ако ставаше въпрос да бием „Евертън“. „Не се притеснявай, докторе. Сигурен съм, че всичко ще е наред.“

    Изгарях от желание да играя срещу „Евертън“. Това не беше обикновен мач. Преди всяко мърсисайдско дерби ме завладяваше притеснение. Не става въпрос за обичайната напрегнатост или за характерните „пеперуди“ в стомаха. Просто изпадах в паника от мисълта, че може да паднем от „Евертън“, особено у дома. Щеше да е непоносимо да загубим още едно дерби на „Лнфийлд“. Вече бях изпитал вкуса на поражението през 1999 година и тази загуба направо ме опустоши. Физическата болка беше нетърпима, чувствах се, сякаш някой ме беше изкормил. за капак в тази среща получих и червен картон... Бях твърде наивен, за да запазя маса за вечерта след мача - нямах съмнение, че ще победим и това беше част от подготовката за празненствата. След това пък нямаше как да проваля плановете на останалите и се замъкнах до Албърт Док, където останах намръщен цялата вечер. Бях просто едно мрачно деветнайсетгодишно хлапе. В тоалетната се сблъсках с Кевин Кембъл, нападателят на Енертън , който вкара победния гол. Той си смъкна панталоните и ми показа белезите от бутоните ми върху бедрото си. Беше здрав като боксьор тежка категория и всичко, което можех да направя, бе да поклатя глава и да кажа, че съжалявам.

    Това беше последната ни загуба в градското дерби на наш терен и аз отлично осъзнавах, че не можем да си позволим нов провал точно когато се опитвахме да циментираме позицията ни в Топ 4. „Евертън“ обаче играеха доста добре и също както ние, „Арсенал“, „Спърс“ и дори страдащият „Манчестър Юнайтед таеше надежди да спечели място в Шампионската лига. В това време „Ман Сити“ и „Челси“ вече бяха дръпнали напред.

    Наближаваше двайсет и петата годишнина от трагедията на „Хинзбъроу“, а и оставаше само месец до подновяването на депото, което водеха близките на загиналите. Беше очевидно, че ннй сетне нещата се преобръщат. Въпреки това неистово исках им стимулирам допълнително хората от „Хилзбъроу фемили съпорт груп“ в толкова важен момент от тяхната изтощителна но болезнена борба за истината.

    Реших да даря 96 хиляди на групата преди дербито. Редно е също да отдадем заслуженото и на „Евертън“, тъй като това беше клубът, който ни подкрепяше повече от всеки друг през тези години. Говорих пред пресата и когато стана дума за дарението, заявих: „От дълго време исках да направя нещо подобно, още повече, че и моето семейство е сред потърпевшите. Мисля, че това е един подходящ момент да напомним още веднъж колко силно желаем справедливост. Оставяйки настрана моя жест, както аз, така и всички фенове на „Ливърпул“ искаме да благодарим на „Евертън“ за силната подкрепа. Не казах това, разбира се, за да се подмажа на привържениците на градския ни опонент. Нашето съперничество си оставаше все така ожесточено. Но всеки можеше да го потвърди - тяхната подкрепа в онези дни бе повече от трогателна.

    Беше лесно да говоря за благодарността ми към „Евертън“, що се отнася до „Хилзбъроу“, тъй като те ни съчувстваха искрено, нямаше никакъв фалш. Двата клуба бяха обединени В своята скръб и копнеж за справедливост. Трагедията на „Хилзбъроу“, както и семействата на всеки един от загиналите фенове винаги ще имат много по-голямо значение от което и ди е градско дерби. Привърженците на „Евертън“ наистина бяха невероятни в подкрепата си, а и самият клуб винаги правеше нужното, за да демонстрира съпричастността си и да ни помогне. Когато и да се случеше някаква трагедия в нашия град, футболът оставаше на заден план. Това наистина е удивително, имайки предвид колко страстни са привържениците и на двата отбора. На практика те живеят за своя клуб - бил той червен или син. За голяма част от феновете футболът е най-важното нещо в земния им път. Но когато толкова зловещо събитие разкъса сърцето на града ни, всички се сплотяват и се подкрепят взаимно!

    Неразривната връзка между двата клуба можеше да се усети и когато беше убит Рис Джоунс. Единайсетгодишното лудо влюбено в „Евертън“ момче, което заедно с баща си и брат си притежаваше сезонен билет. Рис беше застрелян в гръб малко след като си тръгва от тренировка на футболен клуб „Фар Трий“, провела се на „Крокстет Парк Истейт“ през август 2007 в един безумен акт на улично насилие. Веднага след инциденти той беше откаран в детската болница „Олдър Хей“, но скоро след това почина. Неговите родители подеха кампания „В име* то на Рис да прочистим нашите улици от оръжията!“ Идеята им бе подкрепена и от „Евертън“, и от „Ливърпул“, както и от всички трезво мислещи хора в града. Именно в такива ужасни моменти усещаш най-добре единството между двата клуба. Така че аз едновременно исках да даря сумата и да отдам заслуженото на „Евертън“ в името на моето семейството, както и на всички семейства, които бяха загубили роднина или близък на „Хилзбъроу“.

    Бях убеден, че една порезна рана на пениса ми не е в състояние да ми попречи да играя. Освен това държах особено да опазя инцидента в тайна. Можех да си представя какви щяха да са песните на феновете на „Евертън“, ако те научеха какво се е случило само няколко дни преди дербито.

    Появиха се спекулации, че Рос Баркли — двайсетгодишният халф на „Евертън“ и мой съотборник в английския национален тим, който се бе превърнал в местна звезда, може да пропусне мача заради контузия. Аз обаче имах друга информация, финансовият ми съветник беше научил, че Баркли е готов за игра и ще се изправи срещу мен в новата ми роля на терена.

    В навечерието на дуела Брендън ме окуражи, заявявайки пред пресата, че съм способен да достигна нивото на Андреа Пирло и Хавиер Санети на новата си позиция и да променям развоя на мачовете по същия начин, както го правеха и те. Имах чувството, че Пирло играе цяла вечност, но всъщност той беше само на 34 и все още ключова фигура на „Ювентус“. Пирло пък вече бе на 40 и продължаваше да облича екипа на Интер . Повечето хора в града обаче бяха по-заинтригувани пт сравненията между мен и Баркли. Вече бях ветеран, докато ми него му предричаха, че скоро ще се превърне в краля на „Мърсисайд“. Това допълнително ме мотивира.

    Трябваше да се подготвя достатъчно добре, тъй като вече бях наясно с качествата на Баркли от мачовете, които изиграхме заедно в националния отбор. Той наистина притежаваше маса и мощ. Истинско бижу!

    Беше удоволствие да поговоря е него, когато се обърна към мен за съвет. Навярно феновете на яростните съперници и града биха приели за странно това, че капитанът на „Ливърпул“ съветва най-изявеното младо дарование на „Евертън“ ми остана лоялен към клуба си, но именно това казах на Рос.

    Според мен за него щеше да е по-добре да се концентрира въpxy усъвършенстването си в „Евертън“ - родният му тим, в който толкова много хора се грижеха за него. Те водеха битка за европейска квота и ми се струваше нелогично Баркли да отиде някъде другаде. Смятам, че щеше да е грешка да му дам грешен съвет, въпреки че винаги държах „Ливърпул“ да е над Евертън в класирането.

    Оставяйки настрана сблъсъка ми с Баркли, предусещах как Суарес и Стъридж могат да вгорчат живота на централните бранители на „Евертън“ фил Джагиелка и Антолин Алкарас. Смятах, че този защитен тандем беше едно от най-големите недоразумения във Висшата лига. фил е изключително честен човек, притежава огромен опит, а и играехме заедно за Англия. Не е и лош футболист, но не бива да се забравя, че преди да отиде в „Евертън“, той се подвизаваше в Чемпиъншип. Фил полагаше големи усилия да е на ниво и му се доверяваха в мачовете на Англия, когато го поставяха редом до някой като Гари Кейхил. Но според мен Алкарас не беше играч за Висшата лига, той просто не притежаваше достатъчно класа. Всъщност не бях впечатлен от него още когато бе в „Уигън“ и направо не проумявах какво бе накарало Роберто Мартинес да го привлече в „Евертън“. Той нямаше никакви шансове срещу Суарес и Стъридж.

    Започнах мача по възможно най-добрия начин. Справях се чудесно и усещах прилив на енергия. Чувството беше невероятно! В двайсет и първата минута спечелихме ъглов удар. По принцип аз изпълнявах корнерите, но този път опитахме нещо различно, тъй като бяхме разучили поведението на „Евертън“ при статични положения. Лукаку обикновено заставаше в средата на наказателното поле, но както повечето нападатели и той често не действаше особено адекватно. Винаги съм вярвал, че не бива да се доверяваш на нападател, когато става думи за статични положения. Най-важните места трябваше да бъдат охранявани от бранителите. Така че преди мача си казахме, чо аз бих могъл да се възползвам и да изпреваря Лукаку.

    Суарес центрира, а Лукаку наистина беше неориентирани. Алкарас се опита да ме последва, но не ми беше особено трудно да го оставя зад гърба си и да насоча топката в мрежата остър удар с глава. Втурнах се към Луис, разперил ръцете си и крещейки от радост. В този момент обаче можеше да се чуе само грохотът от трибуните на „Анфийлд“. Прегърнахме се, и след миг и останалите бяха сред нас. Когато се измъкнах ОТ навалицата, триумфирах с мощен юмручен удар във въздуха 1:0 в дербито с гол на Джерард!

    Хубавото тепърва предстоеше. Дванайсет минути след топи Хендерсън комбинира с Коутиньо, който от своя страна на предна и с гениален пас изведе Стъридж на стрелкова позиция. Последва хладнокръвен удар, с който бе преодолян Тим Хауърд - 2:0. Стъридж само поклати глава, сякаш искаше да ми покаже, че за него това просто е било рутинно задължение. Той вкара нов гол преди почивката, когато след дълго подаване на Type преодоля излезлия Хауърд с изящен прехвърлящ удар. Даниъл отново не показа емоции, а остави останалите да се струпат отгоре му. Най-висок беше отскокът на Шкъртел, който изглеждаше като същински воин е превързаната си в черно глава. Никой освен съотборниците ми, треньорите и медицинския екип пък не знаеше, че аз също съм превързан, но на едно по-деликатно място.

    Нямаше начин и Луис да не попадне сред голмайсторите. В началото на второто полувреме той пресече пас на съперниците около централната линия, след което се понесе напред. Продължи да дриблира на скорост чак до наказателното поле, а след това направи мъката на „Евертън“ още по-голяма с поредния си хладнокръвен завършек. Трибуната „Коп“ избухна и запя: „Да-да- да-да-да-да/ Не мога да получа достатъчно/Не мога да получа достатъчно/Неговото име е Луис Суарес/Той носи фамозната червена фланелка/Не мога да получа достатъчно...“

    Под изсипващия се дъжд Стърлинг беше повален от Хауърд в наказателното поле, а аз позволих на Даниъл да изпълни отсъдената дузпа, за да може да оформи своя хеттрик в мача. Той ми благодари, но малко след това прати топката над гредата. Копът, който копнееше за пети гол, изстена... Победа с 4:0 беше достатъчно сладка, но въпреки това по пътя към съблекалните размених няколко думи със Стъридж. „Не е толкова лесно, колкото изглежда, а?“ - подхвърлих му с иронична усмивка. Можех да го кажа, тъй като през годините бях пропуснал само няколко дузпи.

    Събота, 8 февруари 2014 - Анфийлд “

    Това бе денят на едно ново начало. Денят, в който осъзнах че колко добре можем да играем. Денят, в който увереността ни достигна неподозирани висоти.

    В този момент „Арсенал“ играеше изключително и оглави класирането с две точки аванс пред „Челси“ и „Ман Сити“. Ние заемахме четвърта позиция, изоставайки с осем точки. Мястото ни в таблицата можеше да е по-различно, ако не бяха онези последователни загуби между Коледа и Нова година. Освен това загубихме още точки, завършвайки 2:2, с „Вила“ у дома, и 1:1 при гостуването на „Уест Бромич“. На „Ливърпул“ все още му липсваше шампионско постоянство.

    Десет дни преди да разгромим „Евертън“, ние губехме с 0:2 на собствен терен срещу „Вила“. Стъридж съкрати изоставането с гол в добавеното време на първата част, преди в 53-ата минута да пласирам един от моите специалитети - дълъг извеждащ пас. Топката попадна в краката на Суарес, който се вряза към наказателното поле, където бе фаулиран. Бях точен при изпълнението на дузпата, а с това донесох и точка за отбора.

    След градското дерби играхме на „Дъ Хоуторнс“, където Стъридж се разписа, за да ни даде аванс в резултата. „Уест Бромич“ изравни в средата на втората част след кошмарен подарък на Type, който изведе техния играч фронтално срещу вратата ни след грешен пас по ширината на терена. Коло се хвана за главата след фрапантната грешка и имаше защо. До този момент изцяло владеехме инициативата и трябваше да спечелим безпроблемно. Равенството пък дойде в период, в който бяхме започнали да показваме превъзходството си на терена и записахме няколко поредни победи. Гостуването на „Уест Бром“ се оказа повратен момент.

    По време на почивката Брендън ме дръпна настрана. Искаше да ми каже само една дума: „Перфектно!“ сякаш да потвърди онова, което ми подсказваше инстинктът. Имах усещането, че бях безупречен през първите четирийсет и пет минути.

    Няколко дни след мача Брендън ме повика в офиса си, за да ми покаже запис с представянето ми в новата роля. Беше видимо доволен и каза: „Виж разликата, Стиви. Това е точно онова, което искаме.“ Анализът, който направихме през есента, опитвайки се да открием причините за влошеното ми представяне се оказа съвсем прецизен. Бях възвърнал движението на главата си, корекции имаше и в позицията на тялото ми, ко- гато получавах топката. Темпото на играта ми се бе засилило, бях достатъчно агресивен и активно участващ в пресата точно когато беше необходимо - асистирах за голове и вкарвах.

    Все още бяха пресни спомените от мача с „Арсенал“ отпреди два месеца, когато бяхме надиграни. Възхищавах се на Арсен Венгер и неговото виждане за играта, както и на убеждението му да развива един клуб като цяло, а не само да разчита на привличането на мегазвезди срещу стотици милиони. Той е привърженик на идеята, че може да помогне за усъвършенстването на играчите и също като Пеп Гуардиола е верен на своите възгледи. Венгер ще напусне „Арсенал“ в момента, и който бъде принуден да се откаже от принципите си. Също така много добре разбирах какво имаше предвид, когато каза, че „финансовият допинг“ е нарушил баланса във Висшата лига.

    „Ливърпул“ срещаше трудности в опитите си да се противопостави на „Арсенал“, качеството на техните подавания и способността им да владеят топката в дълги периоди. Направо е невъзможно да вземеш превес над тях в чисто футболен план. Както повечето от останалите тимове във Висшата лига, ние също бяхме стигнали до убеждението, че ще имаме някакъв успех срещу тях само ако дадем максимума от себе си. На- времето нямахме шанс срещу Непобедимите (тимът на „Арсенал“, който спечели шампионската титла през 2004, без да загуби мач). Тогава в редиците им играеха огромни здравеняци като Сол Кемпбъл, Мартин Клон и Жилберто Силва. Патрик Биейра също беше изключителна фигура. Да не говорим за техните най-изкусни футболисти - Денис Бергкамп и Тиери Анри, които ревниво пазеха звездния си имидж и ставаха особено раздразнителни, ако някои се опита да ги засенчи.

    Но когато се подредихме в тунела преди онзи мач на „Анфийлд“, който започваше в 12.45 заради телевизионното излъчване, почувствах прилив на увереност. Бяхме готови да изтормозим „Арсенал“. Но това не бе всичко. Бяхме решени да започнем с цялата агресия, която притежаваме. Брендън беше подчертал колко важно е да вдигнем темпото още в самото начало. Готвехме се да бъдем безмилостни, защото знаехме колко качествен отбор бяхме в онзи момент.

    „Арсенал“ беше на прага на доста труден период през сезона. След мача срещу нас им предстоеше кошмарна серия и следващите осем срещи - изправяха се срещу „Манчестър Юнайтед“, гостуваха на „Сток“, „Спърс“ и „Челси“, после идваше ред на „Манчестър Сити“, както и визита на „Евертън“. Отгоре на всичко трябваше да ни срещнат и в турнира за ФА Къп, а само седмица по-късно щяха да кръстосат шпаги с „Байерн“ в осминафинален сблъсък от Шампионската лига. При такава кошмарна програма има две опции - или откриваш някакво магическо решение, или просто не издържаш и пропадаш. „Арсенал“ щяха да се сринат...

    Пер Мертезакер щеше да спечели световната титла с Германия след края на клубния сезон. Изпитвах респект към него, по можех да предположа, че той ще срещне големи трудности срещу Суарес и Стъридж. Няма централен бранител, който да харесва срещу него да настъпват с подобно бясно темпо, както правеха нашите нападатели. А имайки предвид колко добре комбинираха помежду си, нещата започваха да изглеждат застрашително. Даниъл и Луис бяха в отлична форма, а връзката между двамата се скрепи още по-силно, след като си асистираха взаимно в мача със „Сток“. Когато Стъридж реализира срещу „Уест Бромич“ след пас на Суарес, по лицето на Даниъл грейна огромна усмивка и първото, което направи бе да хукне към Луис, за да му благодари. Отборът ни, в който, разбира се, блестеше тандемът SAS, беше потготвен да превърне живота на Венгер и неговия Арсенал в кошмар.

    Впуснахме се в спиращи дъха атаки още след началния съдийски сигнал, а офанзивата започна след само 53 секунди. Спечелихме свободен удар в лявата зона на половината на „Арсенал“ и аз застанах зад топката. Шкъртел се бе вклинил в играчите в червено и жълто и изчаках да започне неговото движение. Той беше точно в центъра на наказателното поле, а при последвалото изключително прецизно центриране топката летеше с висока скорост, а и беше много фалцирана. Оливие Жиру не успя да играе с нея, Микел Артета също безуспешно протегна крак, но Шкъртел бе на точното място и я прати в мрежата с коляно.

    Мартин вдигна победоносно ръката си, като в същото време инстинктивно хвърляше поглед към страничния съдия. Неговият флаг обаче не помръдна, засада не бе отсъдена и Шкъртел спринтира към феновете, заели места на отсрещната трибуна. Направо беше полудял от радост и се плъзна на колене към привържениците ни, които също бяха на седмото небе. феновете го потъркаха по голата глава, а всички наоколо скачаха и крещяха като обезумели. Не беше изминала и една минута...

    Девет минути по-късно получихме право да изпълним корнер от същата страна, от която центрирах за първия гол. Целта ми отново беше плешивият купол на Шкъртел, който изпревари Лоран Кошчелни и мощно заби топката във вратата. С този удивително точен изстрел резултатът нарасна на 2:0. След само десет минути игра. Шкъртел отново избухна в дива радост и покри глава с фланелката си.

    Не след дълго пресякох подаване на Йозил, който трудно повярва на очите си, и плъзнах топката към Коутиньо. Последва пас по широчината на терена към Суарес, а той от своя страна това те загубиха на „Стамфорд Бридж“ с 0:6. Така и не бяха успели да заличат смъртоносните рани, които им нанесохме в онези начални двайсет и една минути.

    Това беше най-тежката загуба на „Арсенал“ на „Анфийлд“ през последните 50 години. През април 1964 тимът на Бил Шенкли също бе победил с 5:0. Месец по-късно пък „Ливърпул“ спечели една от трите си шампионски титли под ръководството на великия ни мениджър, феновете видяха в този факт добра поличба...

    Имахме в състава си двамата най-силни нападатели във Висшата лига. Освен това разполагахме и със Стърлинг, който се превръщаше в чудовищно опасен играч. Беше малък на ръст, но в същото време изключително мощен и експлозивен. Хендерсън също израстваше и вече бе по-зрял, а Коутиньо разпръскваше магията си навсякъде по терена. Защитата ни все още бе колеблива, но Шкъртел беше истински лидер, а и умееше да създава неприятности за съперника при статични положения. Аз бях капитанът, който се чувстваше на седмото небе в новата си роля на игралното поле. Бяхме се понесли по една огромна вълна, между която Стъридж със сигурност би искал да сърфира. Намирахме се в убийствена форма и вярвах, че ще успеем да я запазим.

    Имаше и спадове, както и моменти, в които бяхме подложени на изпитание. Следващата сряда гостувахме на „фулъм“ в Лондон и започнахме катастрофално. Още в осмата минута Type си вкара автогол, след като падна на тревата и прати топката в мрежата по доста комичен начин. На него, а и на всички нас не ни беше до смях. Малко след това Коло неволно се сблъска с рефера фил Дауд и за малко да го прегази. Не мисля, че можехме да очакваме дузпи след този инцидент...

    Възраждането ни започна с мое участие малко преди почивката. Али Сисоко успя да пресече атака на „фулъм“ и топката се озова у мен в близост до централната линия. Играех изтеглен по-назад и имах достатъчно пространство и време, за да открия пролука в съперниковата отбрана. Използвах външен фалц и изведох Стъридж в коридор между четирима защитници. Подаването беше наистина чудесно и Даниъл реализира по превъзходен начин, за да яхне отново дъската за сърф. Завършващият му удар беше от световна класа!

    Трябваше отново да наваксваме в резултата и осемнайсет минути преди края Коутиньо направи 2:2. Равенството обаче не ни удовлеворяваше и се понесохме стремително напред. Щастието кацна на рамото ни. Стъридж бе фаулиран в наказ- телното поле - дузпа! Фил Дауд очевидно беше простил на Коло Type.

    Нервите ми се изопнаха, вървейки към бялата точка. Сякаш някой ми казваше: „Не се издънвай!“ Успях все пак да игнорирам гласовете в главата си. Поставих топката внимателно и се дръпнах назад. Осъзнавах, че ако пропусна, ще пратя по дяволите всичко онова, което бяхме постигнали срещу „Арсенал“. Не се проваляй!

    Изчаквах съдийския сигнал с ръце на кръста и по едно време хвърлих подканящ поглед към Дауд. Сякаш исках да му кажа: „Хайде, друже, какво чакаш?“

    Той наду свирката, а аз направих стъпка, преди да ускоря движението си. Една стъпка, после още една, бум. Изпълнението беше чисто. Стрелях вдясно от резервния им вратар Дейвид Стокдейл. Той предугади посоката, но нямаше шанс... Гол. 3:2. Осигурих победата!

    Понесох се към ъгловия флаг, изпаднал в онзи добре познат на футболистите делириум след вкаран гол в последната минута. Не зная как точно бих могъл да опиша въодушевлението и облекчението, което изпитахме тогава. Ние просто тичахме и крещяхме. Бяхме като малки момчета, потопили се в радостната глъч.

    В изблик на опиянение след гола направих нещо по-различно. Съблякох фланелката си и само по червен потник започнах да я развявам над главата си. В онази мразовита вечер в Лондон изглеждах като каубой, подготвящ се да метне ласото си. Обзелото ме щастие бе неизмеримо!

    Феновете на „Ливърпул“ бяха разположени точно в този ъгъл на претъпкания „Крейвън Котидж“, който не е сред големите стадиони. Те танцуваха и крещяха от радост. Когато ги наближих, скочих триумфално във въздуха все още размахвайки фланелката си, а след миг вече бях затиснат от ликуващите ми съотборници. Всички те крещяха в лицето ми, но не можех да чуя и дума от това, което се опитваха да ми кажат. Не беше обаче трудно да предположа за какво ставаше въпрос. Бяхме се справили. Спечелихме! Вече бяхме на точка зад „Ман Сити“, изоставахме с три от „Арсенал“ и само с четири от „Челси“. Имахме на разположение дванайсет мача, за да ги задминем.

    В интервюто си след двубоя Брендън Роджърс ме нарече „несравним“. Мисля си, че можеше да използва и „психически устойчив“. Това беше мач е множество обрати, в който показахме нервност срещу тим, водещ битка за оцеляване. Допуснахме грешки, след които дори можеше да загубим. Не се задоволихме с ремито, борихме се докрай и постигнахме целта си. Цялата ми страст и стаени емоции се отприщиха в края на двубоя. Направихме още една стъпка към голямата си мечта!

    На връщане в автобуса гърмеше хитът на „Чейс енд Стейтъс“ „Жив“. С Крис Морган се споглеждахме и наистина се чувствахме „толкова живи“, летейки по магистралата обратно на север. Той беше изживял всяко отиграване от скамейката и се чувстваше изтощен. Но въпреки това наистина бяхме по-живи отвсякога. Чак след полунощ му казах: „Аз също съм изморен, Крие.“ „Каква изненада!“ - отвърна той е усмивка на лице.

    „Искам да е така всеки сезон, ще е велико да сме в играта всяка година“ - продължих с откровенията си. Такива мисли те спохождат, когато играеш за отбор, който непрекъснато се бори за място в Топ 4. Усетих нотка на съжаление. Не от решението ми да посветя цялата си кариера на „Ливърпул“, а просто ми се искаше да бъдем реални претенденти за титлата и да можех да изпитвам тази неповторима емоция по-често.

    В последвалата неделя отново бях точен след дузпа в Лондон, но този път не ликувах. Изоставахме с 0:2 срещу „Арсенал“, които се опитваха да закърпят разкъсания си сезон, в който съвсем наскоро загубиха тежко от нас, а след това и от „Байерн“ в Шампионската лига. Голът ми бе след час игра, но за съжаление се оказа последният в мача. Отпаднахме от турнира. Останах разочарован, но както показаха и следващите седмици, ползите не бяха малко, имайки предвид, че се бяхме фокусирали изцяло върху представянето си в първенството.

    Програмата беше доста натоварена и след поредна победа се задаваше ново предизвикателство. Имаше, разбира се, и моменти, в които бяхме на ръба. След дуелите с „фулъм“ и „Арсенал“ дойде ред на домакинството на „Суонзи“. Набързо поведохме с 2:0 след хубави голове на Стъридж и Хендерсън. Играта ни спореше и след двайсет минути изглеждаше, че cмe на път да повторим зрелището от триумфа над „Арсенал“.

    Тогава обаче Шелви върна един гол за „Суонзи“, а след автогол на Шкъртел резултатът стана равен. Онова разяждащо усещане отново нахлу във вените ми, но продължих да играя въодушевено и не спирах да вярвам. Това беше валидно и за целия ни отбор.

    След многоходова комбинация, преминала през Джонсън, фланагън, Хендерсън и Коутиньо, последва пас към Суарес, който пък сложи топката на главата на Стъридж - 3:2. Но това не бе краят. Уилфред Бони отново изравни, вкарвайки от дузпа, отсъдена за нарушение на Шкъртел. По дяволите, защо не можеше всяка седмица да е като онова 5:1 срещу „Арсенал“!

    С Фланагън си разменихме подавания в нашата половина. Имах достатъчно пространство пред себе си, за да намеря Суарес, който беше с гръб към вратата. Луис овладя на гърди, тръгна към наказателното поле и нанесе остър шут, който беше блокиран. Топката се върна при Хендерсън и последва нов удар, като този път на пътя на кълбото застана вратарят Ворм. Той обаче само отби и Джордан беше безпогрешен при добавката отблизо. Бум! Спечелихме с 4:3.

    Имахме по-малки неприятности при визитата на „Саутхямптън“ - 3:0. Суарес, Стърлинг и дузпа, вкарана от мен. Четвъртата ни поредна победа в първенството означаваше, че вече сме втори, само на точка зад „Челси“, които бяха играли мач по-малко. С „Арсенал“ имахме равен брой точки, но те останаха зад нас заради по-лошата си голова разлика. „Манчестър Сити“ бяха с два пункта зад нас, ала бяха играли и два мача по-малко. На върха ставаше все по-горещо.

    Феновете ни бяха готови да дадат своята мощна подкрепа. Когато отидохме на „Олд Трафорд“, те разпънаха огромен транспарант, на който пишеше „Накарайте ни да мечтаем!“ Брендън също имаше свой начин и знаеше как да ни нахъса. Победният ни рейд бе в разгара си, а преди всеки мач той започна да ни чете по едно писмо, написано от семейството на някой от играчите. Това беше простичък и интимен, но в същото време жест с огромен заряд. Нямаше по-подходящ момент от гостуването на стария ни съперник „Ман Юнайтед“ за прочитането на писмото, написано до мен от мама. Емоциите връхлетяха всяка част от тялото ми, а след това се почувствах по-силен и зареден с решимост, както никога досега.

    Привържениците ни също знаеха какво означава за мен една победа над „Юнайтед“. Ето защо те не преставаха да огласят „Олд Трафорд“ с моята песен: „Стив Джерард, Джерард/ Той подава топката на четирийсет ярда/Той е огромен и дяволски корав/Стив Джерард, Джерард...“

    В 34-ата минута, точно докато пееха химна, посветен на мен, Стъридж центрира топката към Суарес и Рафаел игра с ръка в наказателното поле. Дузпа за „Ливърпул“.

    Давид де Хея стоеше неподвижен в рамките на вратата на „Юнайтед“, когато застанах срещу него. Той е невероятен вратар и не правеше никакви маймунджилъци. Не скачаше наля- во-надясно, нито пък махаше е ръце в опит да ме извади от равновесие. Беше наясно, че в момента, в който аз се изправя срещу „Стретфорд Енд“ (една от трибуните на „Олд Трафорд“), хиляди фенове на „Юнайтед“ ще се опитат да проникнат в мислите ми. Те обаче нямаха шанс да ми въздействат. Запазих ледено спокойствие. Просто нямаше начин да пропусна. Де Хея се хвърли надясно, докато аз насочих удара си вляво. 1:0. Предпочетох да не се отдавам на обичайното празнуване след гол. По този начин исках да покажа на всички тези „червени дяволи“, че това е само началото...

    Малко след почивката получих нов шанс, реферът Марк Клатънбърг отсъди втора дузпа. Решението му беше правилно, тъй като действията на фил Джоунс срещу Джо Алън бяха брутални. Този път Де Хея предугади посоката на моя шут, но отново нямаше шанс. Топката влеятя в долния ъгъл — 2:0.

    Сега вече дадох израз на чувствата си, като добавих и плъзгане по колене. Освен това направих нещо като римейк на онази целувка на камерата при победата ни над „Юнайтед“ с 4:1 през 2009.

    феновете, също като мен верни до гроб на клуба, направо полудяха и отново подеха моята песен. Споменът от онзи изразителен успех се възвърна с още по-голяма сила, когато Видич беше изгонен - той получи червен картон и през 2009, когато Торес не престана да го тормози. Този път сърбинът се провали срещу Стъридж, който се вряза в пеналтерията и можеше да бъде спрян само е нарушение. Трета дузпа и златна възможност да оформя хеттрик на „Олд Трафорд“.

    Де Хея сякаш бе сигурен, че отново ще стрелям вдясно, и плонжира именно натам. Аз обаче избрах да бия вляво, но... уцелих гредата. Почувствах се ужасно! Де Хея изкрещя, гледайки към мен, но аз извърнах глава. По дяволите!

    След това вратарят на „Юнайтед“ попречи на Суарес да вкара, но все пак се поздравихме е убедителна победа с 3:0 след негово попадение, като съавтор на гола бе Стъридж. Луис изпадна в еуфория и изглежда нямаше нищо против, че главата му попадна между краката на Шкъртел при празнуването до ъгловия флаг.

    Този път не се включих в изразяването на бурната радост. Просто се наслаждавах на победата и не се впечатлих от изказването на Уейн Рууни след края на срещата. Той обяви, че това е бил най-лошият му ден с екипа на „Юнайтед“. Имах своя принос за това, но знаех, че Уейн ще го превъзмогне. В същото време съчувствах на Мойс - той беше свестен човек, а и бях убеден, че е добър мениджър. Всъщност в случая нямаше значение дали начело на тима бе Дейвид Мойс, Пеп Гуардиола или Луис ван Гал. Който и да беше наследил Алекс фъргюсън, щеше да се изправи пред грандиозни трудности.

    Мойс трябваше да срещне един тим на „Ливърпул“, който преливаше от самоувереност. Не бях единственият местен в отбора. Джон фланагън е чистокръвен скаузър и досущ като мен бе тотално отдаден на преследването на бленуваната титла. Не бяха изминали и десет минути от мача с „Юнайтед“, а той вече бе влязъл в безкомпромисни сблъсъци с Рууни, Ван Перси и Мата. флано си е такъв, винаги се раздава докрай, а и е изключително храбър и със здрава психика. Бях потресен, когато година по-късно той трябваше да пропусне почти целия сезон заради контузия. Но през март 2014 флано се намираше във формата на живота си. Той беше един от най-сигурните титуляри, тъй като Брендън страшно го харесваше. Вършеше прекрасна работа, а и беше хубаво да видиш, че го прави с удоволствие. Знаех какво означаваше за него и семейството му да бъде част от „Ливърпул“. Той е невероятен младок и точно такъв тип играч, от който всеки амбициозен отбор има нужда, флано не е сред ювелирните техници, но пък винаги е готов да даде всичко от себе си. Неслучайно феновете го наричаха Червения Кафу. В съблекалнята си го знаем и като Малкия Кара, тъй като наистина имаше доста сходни неща с именития си предшественик.

    Мачовете и головете идваха един след друг. В Кардиф бяхме все така пропускливи в отбрана, но неудържими в атака и се стигна до победа с тенис резултат - 6:3. На два пъти изоставахме и имахме нужда от хеттрика на Суарес, дубъла на Шкъртел и попадение на Стъридж, за да можем в крайна сметка да се поздравим с изразителния успех.

    Четири дни след това се насладих на прекрасния си гол срещу „Съндърланд“ - пратих топката в горния ляв ъгъл след пряк свободен удар, прехвърляйки стената с фалцово изпъление. През второто полувреме Стъридж покачи на 2:0 със забележително попадение. Късен гол на „Съндърланд“ пък превърна последния четвърт час игра в поредния тест на психическата ни издържливост. „В такива моменти е нужно да покажеш характер - каза Брендън след края на мача. - Доминирахме на терена, но когато стана 2:1, знаехме, че ще бъде напрегнато. Важно е именно в такива моменти да запазиш хладнокръвие. Напрежението вече е в лагера на „Сити“ след всичките похарчени пари и състава, с който разполагат, както и в „Челси“. Стресът при нас идва от това, че ние сме „Ливърпул“ и винаги искаме да сме победители. Това е нашият път.“

    „Челси“ беше на върха с 69 точки след 31 мача. Ние бяхме точка зад тях при същия брой срещи. На трето място беше „Манчестър Сити“ с 66, като те все още имаха два мачп по-малко. Букмейкърите фаворизираха „Сити“, но в следващия си двубой те гостуваха на „Арсенал“, а също както и „Челси“, трябваше да акостират на „Анфийлд“.

    На 29 март 2014, събота, нещата изведнъж се обърнаха н наша полза. На следващия ден в 4 следобед трябваше да играем със „Спърс“ на „Анфийлд“ в мач, който щеше да се излъчва по „Скай“ и аз станах свидетел на шокиращите новини по телевизията. В обичайния начален час „Челси“ срещаше „Кристъл Палас“, който под ръководството на Тони Пюлис се радваше на знаменит рейд в борбата за оцеляване. Получихме изключителен бонус - „Челси“ загуби с 0:1 след автогол на Джон Тери. „Манчестър Сити“ пък пропиля ранен аванс и завърши 1:1 с „Арсенал“ на „Емиратс“ във вечерния мач, който гледахме в хотел „Хоуп Стрийт“ - там бяхме отседнали преди двубоя с „Тотнъм“.

    Вторачих се в таблицата с временното класиране, исках да бъда сигурен, че не греша. „Челси“ с 69 точки от 32 мача. „Ливърпул“ - 6$ точки от 31 срещи. „Манчестър Сити“ - 67 пункта от 30 мача.

    Всичко беше ясно. Ако спечелехме оставащите ни седем мача, никой не можеше да ни спре по пътя към титлата. Бяхме победили в предишните си седем срещи и ако успеехме да повторим тази серия, трофеят щеше да е наш.

    На следващия ден привърженците на „Ливърпул“, отличаващи се с нищо несравнима страст, успяха да ни покажат как са се почувствали след съботните мачове. В ранния неделен следобед автобусът ни потегли от „Хоуп Стрийт“ към „Анфийлд“ и по пътя си бе принуден да се забави. Поглеждайки през прозореца, се натъкнах на невероятната гледка, на която вече бяхме станали свидетели във вечерта на мача ни със „Съндърланд“. На цялата улица пред автобуса, а и навсякъде около нас се ширеше един огромен червен океан. Не можех да видя „Анфийлд Роуд“. Погледът ми срещаше само хора с шалове и транспаранти, имаше и пиротехнически ефекти. Червени облаци дим се носеха във въздуха. Разбира се, вече познатото послание, изпълнено с толкова надежда, също можеше да се миди на огромния транспарант: „Накарайте ни да мечтаем!“

    Изправих се, за да мога да огледам по-добре случващото се отвън. Повечето от играчите сториха същото. Когато феновете съзряха пристигащия автобус, шумът стана оглушителен. Разтърсващите песни бяха съпроводени от ритмични и окуражителни удари с ръце по возилото. Ние вътре бяхме здраво раздрусани, но това беше зареждане с надежда, нямаше уплаха. Бумкането по автобуса и песните за мен и Луис продължиха да отекват и в последните ни 500 метра до стадиона.

    Обърнах се към съотборниците и просто им казах: „Нали виждате какво означава за тях всичко това...“ Нямаше нужда от дебати. Не можехме да си позволим да предадем хората!

    В съблекалнята звучеше обичайната за този сезон песен - „Толкова си добра с мен“ на Крие Малинчак. Едно от децата усили звука. Оставаха само пет минути преди последните думи на Брендън. Огледах се наоколо, момчетата бяха готови да се потопят в глъчката и багрите на „Анфийлд“. Изглеждаха спокойни, дори в известна степен щастливи. Бяхме победили „Спърс“ на техен терен с 5:0 в една мразовита декемврийска вечер, но това сякаш бе преди цяла вечност. Бях сигурен, че можем да спечелим отново. Няколко пъти поех дълбоко въздух, докато песента привършваше. Кимнах на Брендън. Нямаше нужда от много думи в този момент, бяхме готови...

    Мачът започна. Коутиньо прати хубав пас към Стърлинг на десния фланг, който продължи към нахлуващия Джонсън. Последва ниско и остро центриране за Стъридж, обаче Юнес Кабул оплете топката в краката си и с пета си вкара автогол. 1:0, а бяха изтекли едва две минути.

    След това, в двайсет и петата минута, пресякох атака на „Спърс“ с дълго изчистване, след което Майкъл Доусън трябваше да се намеси доста по-добре. Суарес обаче беше безмилостен. Пое топката, нахлу на скорост, оставяйки зад себе си Кабул, п след това преодоля и Уго Лорис, макар че ударът му бе насочен от малък ъгъл. Втори гол. След това Фланагън и Коутиньо комбинираха и бразилецът вкара трето попадение след хубав рейд и шут извън наказателното поле. Хендерсън пък фиксира крайния резултат 4:0 след свободен удар от далечна дистанция.

    Бяхме начело на класирането с четири точки аванс пред „Манчестър Сити“, а ни оставаха още шест мача. „Сити“ бяха играли две срещи по-малко, а след точно четиринайсет дни идваха на „Анфийлд“

    Следващото ни препятствие беше гостуване на „Уест Хям“. На всичкото отгоре по пътя към „Ъптън Парк“ заседнахме в натоварен трафик. Шофьорът беше принуден да спре, а ние трябваше да продължим пеш. Разстоянието не бе малко, а когато пристигнахме, съблекалнята беше като сауна. След мача си позволих да бъда ироничен по адрес на Сам Алардайс - мениджъра на „Уест Хям“. „Все пак Големия Сам опита всичко.“ Тези ми думи не му харесаха и той съответно се нахвърли върху мен с характерния си словесен стил. Това обаче нямаше значение. Бяхме разчистили сметките си на игрището.

    В началото Суарес бе близо до откриване на резултата от пряк свободен удар. След двайсет минути пък неговият прехвърлящ удар преодоля вратаря Адриан, но топката срещна напречната греда. Даниъл Стъридж също пропусна добра възможност и напрежението започна да се покачва. Съвсем малко преди почивката, в 44-ата минута, Сако ми подаде в нашата половина. Успях да забележа дебнещия добра възможност Суарес и осъществих диагонален пас. Луис овладя топката, а в момента, н който се опитваше да финтира Джеймс Томкинс в наказателното поле, тя срещна ръката на бранителя на „Уест Хям“. Суарес реагира мигновено, апелирайки за дузпа, а съдията Антъни Тейлър беше на същото мнение. Посочи бялата точка.

    Това бе една от най-важните ми дузпи. Бях пропускал и вкарвал 11-метрови удари както на европейски, така и на световни първенства, но този беше изключително важен, а напрежението - огромно. Все пак съумях да запазя хладнокръвие и действах смело.

    Адриан скачаше по голлинията, размахвайки ръце, но аз се правех, че не го забелязвам. След сигнала той се хвърли надясно, докато моят шут излетя наляво. Усмивката ми беше пълна с облекчение. Бяхме попарени обаче само минута след това, след като „Уест Хям“ спечели корнер. Симон Миньоле излезе, за да улови центрираната топка, но бившият ни съотборник Анди Каръл го удари по главата. Нарушението беше очевидно, вратарят ни изпусна кълбото, след което то тупна на земята, преди Домел да го прати в мрежата. Протестирахме бурно и продължително, особено Симон. Главният съдия дори отиде да се консултира с един от помощниците си, но така или иначе голът беше зачетен.

    В съблекалнята изгледахме няколко повторения на инцидента на айпада на един от персонала ни. Съдията беше допуснал груба грешка. Това беше един от онези моменти, в които си казваш, че късметът не е с теб в този ден.

    Брендън запази хладнокръвие. Изпрати ни отново на терена, уверен, че ще успеем да превъзмогнем тази неправда. Лукас изведе с проницателен пас Фланагън, който се вряза в наказателното поле на „Уест Хям“. Адриан излезе да го пресрещне, но го фаулира. Този път домакините протестираха, но решението на рефера бе правилно. Това беше дузпа.

    Адриан се опита да ме подведе, посочвайки своето ляво. Аз обаче бих в десния ъгъл и макар че той също се хвърли в тази посока, ударът ми имаше достатъчно скорост, сила и височина, за да може топката да влети в мрежата. По-късно разбрах, че с този гол бях задминал Кени Далглиш - идолът на татко, във вечната голмайсторска ранглиста на „Ливърпул“. Това бе 173-ото ми попадение, както и десета поред реализирана дузпа През този сезон. Откакто пък промених позицията си на терени в мача със „Сток“ през януари, бях вкарал девет гола в 13 срещи. Напрежението беше огромно, но играех добре.

    Статистиката на отбора изглеждаше особено впечатляваща ми 6 април 2014. Не бяхме загубили нито един от 14-те си мача във Висшата лига след Нова година. Нещо повече, това Ос деветият ни пореден пълен успех. Справихме се девет пъти, оставаха още пет. Носехме се на вълните на вдъхновението.

    Бях опитен играч след шестнайсет сезона като професионалист, но все още се чувствах като новобранец, що се отнасяше до битка за шампионската титла. Чувствах се много развълнуван и всяка сутрин отивах на тренировка в чудесно настроение. Карах автомобила си и усещах как се доближавам все повече до онази мечта, която ме вдъхновяваше толкова дълго време. Не можех да се отърва от тази мисъл дори и вечер. Бях напълно обсебен. Не бях в състояние да говоря за друго освен титлата. Същото беше и на „Мелууд“. Там се нахъсвахме взаимно и не преставахме да си напомняме колко сме близо до футболния рай. феновете ни се катереха по стените около терена, само и само да ни окуражат с някой и друг вик. Улицата до „Мелууд“ пък се изпълваше с хора, които изчакваха да свърши заниманието, за да могат да ни насърчат и да ни пожелаят успех, преди да се запътим към домовете си.

    Обикновено се спирах, за да дам автографи на децата и да стисна ръце с някои от феновете. Окуражителните думи просто не свършваха: „Хайде, Стиви, можете да го направите... Спечелете я заради нас!“

    През целия път за вкъщи, на всеки светофар, на който се налагаше да спирам, хората ми махаха и чувах окуражителни възгласи. Една дума присъстваше във всеки апел - титла! Тази мисъл ме поглъщаше изцяло. Бях решен на всичко да спечелим трофея. Дишах и живеех за този клуб! Всичките ми приятели бяха като мен, луди по „Ливърпул“. Когато се срещах с тях, имаше една-единствена тема за разговор - борбата за титлата...

    Връщайки се назад, си мисля, че може би щеше да е по-разумно, ако се бях опитал да се изключвам от цялата еуфория от време на време. Било чрез гледане на някой филм или просто играейки с дъщерите ми в градината. Алекс и момичетата не бяха обсебени от футбола, като просто им се искаше аз да се чувствам добре и да съм щастлив: В онзи момент те сякаш бяха единствените, които не разучаваха непрекъснато програмата на „Ливърпул“, „Манчестър Сити“ и „Челси“ и не агонизираха с мисълта за задаващите се големи мачове на „Анфийлд“, Може би наистина трябваше да се опитам да се откъсна и да се потопя в домашния ритъм и заниманията на момичетата с гимнастика и танци в училище. Но не можех да спра да мисля за футбол. Емоциите бушуваха в мен като във врящо гърне.

    Дори когато сядах пред телевизора в опит да релаксирам, попадах на някоя новина за „Ливърпул“ и преследването на титлата или пък просто чувах сигнала на телефона ми, известяващ за поредното съобщение. Посланията с пожелания за успех нямаха край. Дори по тъмно, дори през нощта. Трудно ми беше заспя. В главата ми се изреждаха ключови мачове и битки за шампионския трофей преди най-накрая да успея да се унеса...

    Дори по време на мачовете не можехме да се откъснем от тези мисли. Толкова близо, само на една ръка разстояние от титлата, бяхме все така напрегнати на терена. Колкото и странно да беше обаче, продължавах да бъда в завидна форма. Представях се на ниво във всеки мач от двубоя със „Сток" през януари - това беше най-успешната ми серия, откакто Брендън застана начело на клуба. Понякога в хода на дадена среща се случваше да усещам, че нещата не се развиват добре за отбора, но въпреки това не позволявах това чувство да повлия на играта ми. Успявах да се справя с напрежението и да остана достатъчно силен и смел.

7. На крачка от целта

    Поехме по обичайния си път от Хоуп Стрийт за „Анфийлд“ преди поредния мач, който щеше да се предава по „Скай“ в ранен неделен следобед. Това обаче съвсем не беше обикновен двубой. Улиците около стадиона вече бяха претъпкани е хиляди фенове. Знамената и флаговете им изглеждаха по-го- леми от всякога, а ударите по автобуса - още по-мощни от обичайните. Виждаха се характерните червени димки, които оцветяваха въздуха, а възгласите и песните ни заглушаваха, докато пъплехме към стадиона. Огромното Червено море се разделяше за кратко пред нас, за да позволи на автобуса да продължи бавния си път по гъмжащия „Анфийлд Роуд“.

    Вече бях ставал свидетел на трудно описуеми гледки като парада след спечелената ФА Къп и особено след завръщането и и от Истанбул, когато дефилирахме е трофея от Шампионската лига пред около 750 хиляди души в центъра на града. Но тези незабравими моменти бяха вдъхновени от отделни събития. Празненства, които станаха факт, след като драматизмът И цялото напрежение бяха отстъпили място на облекчението и щастието. Това, което се случваше през 2014 г., беше нещо различно. Сред феновете ни властваха надеждата и големите очаквания, а ние им се възхищавахме, виждайки ги с колко много енергия бяха заредени.

    Гледката беше толкова приятна, тъй като бяхме успели да се търсим след пропадането ни в дълбока дупка. Преди четири, пет или шест години същите тези улици пак бяха препълнени е хора. През 2008 г. беше поставено началото на продължителното въстание срещу тогавашните собственици Том Хикс и Джордж Джилет. Тогава обаче привържениците бяха обединени от насъбралия се гняв, а не от надежда. Онзи период бележеше началото на най-трудните години в кариерата ми в „Ливърпул“ - време, в което футболът оставаше на заден план заради съмнителните сделки на босовете. Привърженците на клуба се чувстваха толкова омерзени от действията на Хикс и Джилет, че за тях победата над собствениците в съда през 2010 г. имаше по-голямо значение дори от шампионската титла, която тогава изглеждаше по-далеч от когато и да е.

    За разлика от оптимизма, разпрострял се на „Анфийлд“ през пролетта на 2014-та, поведението на Хикс и Джилет отправяше цинизъм и ярост в онази зима, изобилствана от конфликти, чийто край не се виждаше. Ясно си спомням как през 2008-а и 2009-а феновете ни дефилираха, носейки огромни транспаранти, на които се четеше: „Том и Джордж, не сте желани тук!“ Посланията станаха още по-остри година по-късно, когато кризата се задълбочи: „Том и Джордж, не сте желани никъде!“

    Възраждането след онези мрачни дни, в които клубът бе заплашен дори от изпадане в администрация заради натрупаните от американците дългове, беше забележително. Всички вече говореха за шампионския трофей, а не за съдебни битки. Дебатите се въртяха около Суарес и Стъридж, а не покрай двамата бизнесмени. Точно това, което исках - страстта към футболния тим се беше завърнала. Никой вече не се сещаше за онези хора, облечени в костюми, които бяха окупирали заглавията в медиите за толкова дълго време.

    Никога не съм се вълнувал от търговската страна в модерния футбол! Собственост, корпоративно спонсорство, всички онези пари, които можеха да бъдат спечелени, пропилени или дори откраднати покрай играта, така и не успяха да ме заинтригуват. Досущ като повечето фенове винаги предпочитах да мисля и дискутирам някой драматичен мач или невероятен гол, на който съм станал свидетел, отколкото да водя разговори за акции, заеми или финансов ливъридж.

    Несъмнено парите промениха футбола. През годините трябваше да приема, че романтичната игра се е превърнала в поредната индустрия за правене на пари. „Челси“ и „Манчестър Сити“ претърпяха сериозна трансформация и след години на посредственост вече бяха силните на деня. В резултат на тези промени шансовете ми да спечеля шампионската титла сериозно намаляха. Освен това бях принуден да започна да се интересувам кой контролира даден отбор - това вече имаше голямо значение и засягаше пряко „Ливърпул“.

    Никога не съм крил респекта, който изпитвах към предишните собственици на клуба - фамилията Мурс, която беше от Мърсисайд. В последните години обаче се надявах „Ливърпул“ да намери инвеститори, които да съкратят изоставането във финансов план от „Челен“, „Сити“ и „Манчестър Юнайтед“.

    Парите бяха нужни за привличането на нови играчи, с които да поддържаме темпото, наложено от съперниците ни. В същото време се питах ще бъдат ли в състояние собствениците да ни помогнат да станем по-силни на терена, уважавайки клубните традиции.

    Като капитан на отбора за мен беше удоволствие да разговарям през февруари 2007-а с Хикс и Джилет, както и с тогавашния изпълнителен директор Рик Пари. Джейми Карагър, играчът с най-дълъг стаж в „Ливърпул“, също се присъедини към дискусията. Срещнахме се с американците в хотел „Лоури“ и Манчестър, няколко дни преди Англия да играе приятелска среща с Испания на „Олд Трафорд“. Хикс и Джилет бяха само па крачка от покупката на клуба за 435 милиона паунда. Тогава нямах представа, че се нуждаеха от заем на стойност 185 милиона от Роял Банк ъф Скотланд, за да финализират сделката.

    Бях много по-заинтересован да чуя какви са техните непосредствени планове за клуба, а те очевидно успяха да се представят в най-добра светлина пред мен и Джейми. Хикс и Джилет обявиха, че искат да видят „Ливърпул“ отново сред европейския елит, надграждайки над триумфа в Шампионската лига през 2005-а, и обещаха, че ще отпуснат средства за закупуване на нови играчи. Също така казаха, че имат намерение да построят новия стадион - нещо, което клубът дискутираше толкова дълго. Няколко дни по-късно Джилет обяви публично онова, което беше казал и на нас: „Първата копка трябва да бъде направена до шейсет дни.“

    Те говореха за плановете си с изключителна увереност и всичко изглеждаше толкова реалистично. С Джейми напуснахме срещата, заредени с оптимизъм, но както знаем, най-лесното нещо във всяко начинание са обещанията. Те обаче понякога се изпълняват трудно...

    Все пак опитаха. Най-напред инвестираха в отбора. На петия месец като собственици одобриха един от най-големите трансфери в онова лято - закупуването на фернандо Торес от „Атлетико“ - Мадрид за 26.5 милиона. Клубът освен това се подсили с Райън Бабел и Йоси Бенаюн, които също дойдоха като част от мултимилионни сделки.

    Торес беше брилянтен още в първия си сезон, но през ноември 2007-а Рафа Бенитес вече бе на нож със собствениците заради трансферните си цели. Меденият месец беше приключил и Рафа непрекъснато критикуваше Джилет и Хикс пред мен.

    Стана напечено. Хикс и Джилет изговориха куп неща, които обаче съвсем не ме впечатлиха. Хикс дори се срещна с Юрген Клинсман през януари 2008-а, за да обсъди дали е възможно да го ангажира като мениджър на „Ливърпул“.

    Но въпреки караниците Рафа остана, а ние продължихме да бъдем в играта за шампионската титла през сезон 2008/2009. Макар че всичко, което успявахме да постигнем на игрището, биваше помрачено от действителността в офисите. Нещата съвсем излязоха от контрол, след като самите Хикс и Джилет се изпокараха помежду си. Те получиха разрешително за строежа на новия стадион, но не разполагаха с онези 300 милиона, които бяха необходими за реализирането на проекта. Първата копка така и не се състоя. Впоследствие планът за стадиона беше изоставен, а през лятото на 2009-а Крисчън Пърслоу бе назначен за изпълнителен директор. Той беше нает със задачата да намери 100 милиона, тъй като с толкова беше задлъжнял клубът към кредитори заради заемите, които бяха теглили Хикс и Джилет.

    Знаех, че доста от феновете смятаха, че Джейми и аз трябва да говорим открито срещу собствениците. Те навярно си представяха, че от нас зависят много неща, но всъщност не беше така. Бяхме в доста деликатна ситуация. Те все пак бяха собственици на клуба, докато ние - просто играчи. Никой от нас не мислеше за редно да критикува своите работодатели. Беше разочароващ момент. Ние също искахме да говорим  открито, но всъщност осъзнавахме, че публичното изразяване на възгледите ни няма да подобри ситуацията.

    Не мислех, че като играч имам право да влизам в спор с някого, който е над мен в йерархията на „Ливърпул“. Единственият, с когото смятах за редно да комуникирам директно като капитан, беше мениджърът. Той ръководеше отбора, а и непрекъснато работехме заедно. Не беше моя работа да се занимавам с хората на по-високо ниво в клуба.

    Дали като привърженик на клуба или като играч, винаги исках собствениците да са отговорни и да изпълняват това, което са обещали. Но не поисках да се срещна с Хикс и Джилет. Те пожелаха и ми казаха: „Това са нашите цели и планираме топи и това.“ Приех техните думи и в онзи момент им повярвах. Но не беше моя работа да коментирам или да започна да говоря за Роял Банк ъф Скотланд, когато се оказа, че нещата не се случ ват. Имах си достатъчно проблеми, така че просто следях случващото се от дистанция. И като всеки фен се притеснявах, тъй като ситуацията беше започнала съвсем да излиза от контрол.

    Хикс и Джилет дойдоха в клуба като екип, но след като се скараха, се съмнявах, че изобщо някога могат да изгладят противоречията помежду си. Всъщност оказах се прав. Разбирах гнева на феновете, тъй като тези хора по цяла седмица са на работа и когато дойдат през уикенда да подкрепят отбора, искат да видят, че клубът е в правилните ръце. Имаха пълно право да протестират. Всички ние се чувствахме огорчени и предадени.

    В края на 2009-а недоволството срещу собствениците стигна връхната си точка, а ние не се представяхме добре на терена. Имаше доста неприятни, понякога дори плашещи моменти.  Джилет обяви, че семейството му е получило смъртни заплахи, и синът на Хикс - Том младши, който заемаше директорски пост в „Ливърпул“, влезе в разгорещен диалог в киберпространството с един фен, член на групата „Духът на Шенкли“, и това предизвика гневни протести. Том младши бе нарекъл привърженика „идиот“ в имейл, а през януари съвсем прекрачи границата, обръщайки се към него с „Да го духаш, скапаняко! Върви но дяволите, писна ми от теб!“ Ето такива бяха хората, които управляваха клуба. Бил Шенкли би се обърнал в гроба си...

    Сделката с Роял Банк ъф Скотланд за рефинансирането на дължимите заеми - 237 милиона, включваше допълнителна седмична такса от 2.5 милиона за компанията на Хикс и Джилет. Казаха ни също, че ще бъдат начислени нови 60 милиона, ако клубът не бъде продаден до 6 октомври 2010 г. Финансовите последици бяха жестоки. Съществуваше реална опасност клубът да влезе в администрация, а това пък щеше да доведе до автоматична загуба на девет точки във Висшата лига.

    През април 2010-а Хикс и Джилет, които все така не си говореха, потвърдиха, че „Ливърпул“ се продава. Престоят им като собственици беше катастрофален - те искаха да направят пари на гърба на клуба и бяха готови да чакат, докато някой се навие да плати исканата безумна цена. Хикс заяви, че очаква сума между 600 милиона и съвсем нереалния 1 милиард.

    Роял Банк ъф Скотланд взе нещата в свои ръце и назначи Мартин Броутън - председател на „Бритиш Еъруейз“, който грабваше да проправи пътя към една по-реалистична продажба. Проблемите нямаха край както на терена, така и извън него. В сезон 2009/2010 завършихме на седмо място, след което Рафа беше уволнен, а на негово място дойде Рой Ходжсън.

    Същинските битки се водеха в офисите на клуба, а не на терена, където нещата не се получаваха. Роял Банк ъф Скотланд постави заемите на „Ливърпул“ в своята секция с „токсични активи“ (несъбираеми кредити). Членовете на управителния борд, с изключение на Хикс и Джилет, пък представиха различни оферти за закупуване на клуба.

    На 6 октомври 2010 г. те обявиха, че е постигнато съгласие за продажбата на „Ливърпул“ на „Ню Ингланд Спортс Венчърс ъф Бостън“ - компания, принадлежаща на друг американец, Джон Хенри. Той бе собственик и на „Бостън Ред Сокс“ (един от най-известните бейзболни клубове в САЩ) и определено беше бизнесмен, ползващ се с добра репутация.

    Хикс и Джилет опитаха да блокират сделката, след като Върховният съд постанови, че клубът може да бъде продаден за 300 милиона. Те се обърнаха към съд в Далас с надежда да стопират процеса, който Хикс нарече „грандиозна измама“. В крайна сметка обаче двамата хвърлиха кърпата и продажбата стана факт. „фенуей Спортс Труп“ - това беше новото име на компанията на Хенри, стана новият собственик на „Ливърпул“.

    Спокойствието и единството се завърнаха в клуба. Чувствах се много по-сигурен, виждайки ефективния начин на работа на хората от „Фенуей“, техният бизнес подход. А и нямаше как да не е така след всички неразбории и хаоса, които трябваше да преживеем при Хикс и Джилет.

    Почувствах облекчение, когато най-сетне съумяхме да стигнем до „Анфийлд“ в онзи априлски следобед през 2014-а, заобиколени от многото транспаранти и знамена, с които фенове- те окуражаваха тима. „Накарайте ни да мечтаем!“ беше много по-вдъхновяващо от „Хикс и Джилет - вън!“. Четирийсет хиляди привърженици на „Ливърпул“ се придвижваха бавно към стадиона, обединени в своите надежди. Бяхме се измъкнали от един гнусен и гаден бизнес и за пореден път можехме да се потопим във вълнуващата игра.

    „Aнфийлд“ — неделя, 13 април 2014 г.

    Ехото от славното минало на клуба отекваше в ушите ни. Петдесет години по-рано, в края на сезон 1963/1964 отборът беше спечелил първата си титла с Бил Шенкли благодарение на Роджър Хънт и Иън Сейнт Джон, които бяха вкарали по над 20 гола по време на кампанията. Ние пък станахме първият тим, повторил това постижение, тъй като в онзи момент Луис Суарес имаше на сметката си 29 попадения, а Даниъл Стъридж - 20. .

    Всъщност това не бе единствената ни прилика с онзи състав на Шенкли, триумфирал с трофея преди половин век. И те като нас бяха победили „Манчестър Юнайтед“ с 1:0 у дома и 3:0 като гост. Освен това бяха стъпили на върха на 30 март 1964-а след победа над „Тотнъм Хотспър“. Ние сторихме същото, побеждавайки „Спърс“ на същата дата. Духът на Шенкли никога не бе напускал клуба ни...

    Изведох „Ливърпул“ сред шумотевицата в прекрасния слънчев ден на „Анфийлд“. Каменното лице на Шенкли гледаше към терена от огромното червено знаме, а „Вие никога няма да останете сами“ звучеше с добре познатия плам.

    Скоро обаче се възцари тишина. Два дни по-късно щяхме да отбележим 25-ата годишнина от трагедията в „Хилзбъроу“ и червено-жълта мозайка се разпростря из цялата трибуна „Коп“ в чест на онези, които загубиха живота си на 15 април 1989 г. Това беше простичък, но и толкова значим начин от страна на феновете да засвидетелстват своята почит към загиналите. „96 - 25 години“ беше краткото послание.

    Застанали с гръб към мозайката, играчите на „Манчестър Сити“ с обичайните си светлосини екипи, демонстрираха уважението си, свеждайки глави. Ние бяхме точно срещу „Коп“, а аз гледах посланието и си спомних за всичко онова, което бяхме извървели като клуб, както и за семейството ми и времето в Хюйтън. Бях застанал в средата, а по ирония на съдбата от едната ми страна бе Луис Суарес - най-великият футболист, с когото съм играл, а от другата - Джордан Хендерсън, който пък по-късно наследи от мен капитанската лента на „Ливърпул“. Луис ме беше прегърнал през кръста, а Джордан бе стиснал здраво рамото ми. Бях тъжен, но в същото време и голкова горд.

    След сигнала мощен рев заглуши „Анфийлд“. Червената линия, която бяхме изградили се разпръсна, за да се фокусираме към мача. Всички мои съотборници продължаваха да аплодират, а Джордан, който вече се превръщаше в лидер, нахъса допълнително момчетата с мощен призив.

    Брендън Роджърс заложи на същия състав, с който бяхме победили „Уест Хям“ преди седмица. Добра новина беше, че Серхио Агуеро, който донесе титлата на „Сити“ със своя гол, все още не беше напълно възстановен след контузия и бе оставен на пейката. Но въпреки това отборът им беше силен и включваше: Харт, Пабло Сабалета, Венсан Компани, Яя Type и Давид Силва. Братът на Яя - Коло, пък беше на резервната ни скамейка.

    Не можах да спя добре. Имах чувството, че ни предстои финал за купата. Преди всеки мач получавахме листчета с анализи, които ни помагаха да се подготвим по-добре за мача. Седях на леглото си в хотелската стая, разучавайки как трябва да действаме при статичните положения. В онази вечер анализирах всичко толкова детайлно и усетих истинско облекчение, когато най-после стъпих на терена.

    Познатият грохот от трибуните на „Анфийлд“ ме успокои още повече. Огледах се наоколо, бяхме готови. Шкъртел изчисти топката след удар от вратата, изпълнен от Джо Харт. Кълбото се насочи към Коутиньо, който пък отклони към Хендерсън. Хесус Навас опита да го догони, но неговата широка крачка само спомогна топката да се доближи до вратата на „Сити“, преди да бъде овладяна от Суарес. Луис беше притиснат в гърба от централния защитник с опашка Мартин Демикелис, но успя да се отскубне. Гаел Клиши също не съумя да го спре и в момент, в който други трима играчи на гостите се втурнаха към него, Суарес намери Стърлинг в останалото празно пространство. Рахийм пък демонстрира изключително самообладание и изящни умения. Той финтира Компани, а когато защитникът направи повторен опит да го блокира просто изтегли топката малко назад и я мушна покрай Харт. Това беше един прекрасен гол и Стърлинг хукна към Суарес. Рахийм беше толкова развълнуван, че дори не изрази обичайната си радост след попадение, покривайки лицето си с ръка. 1:0 след шест минути игра!

    Стърлинг играеше в средата, тъй като знаехме, че футболистите на Сити ще заложат на преса още в центъра на терена или дори в нашата половина. Яя Type е играч, който е много опасен, когато се впусне напред, но Брендън беше подчертал, че можем да се възползваме и да го хванем неподготвен при бърза контраатака. Според плана Рахийм трябваше да реагира именно при отворилото се пространство и на скорост да настъпи към сърцето на тяхната защита.

    Type получи контузия в слабините след 19 минути игра, когато опита далечен шут към вратата и накуцвайки напусна терена, за да бъде заменен от Хави Гарсия. Стърлинг беше неудържим и скоро след това изведе в удобна позициия Стъридж, чийто остър удар обаче профуча покрай гредата.

    В двайсет и петата минута спечелихме корнер и аз позволих на Коутиньо да го изпълни. Неговото центриране беше брилянтно, а Харт с мъка изби топката след мой мощен изстрел с глава. Този път аз се заех с изпълнението на последвалия ъглов удар, като потърсих Шкъртел на близката греда - нещо, което бяхме тренирали през седмицата. Успях за пореден път да пратя топката точно там, където Мартин желаеше. Компани не успя да го покрие, Шкъртел се извиси, а плешивата му глава се извъртя мигновено, за да нанесе кинжален удар, който направи Харт безпомощен. Изглеждаше просто, но всъщност изпълнението бе удивително.

    „Анфийлд“ избухна! С Шкъртел се засякохме до ъгловия флаг, където заедно с останалите от отбора наскачахме един върху друг. Бяхме като обезумели от радост деца, а по същия начин се чувстваха и 40 от 44-те хиляди по трибуните, феновете на „небесносините“ бяха замръзнали на местата си, но останалата част от стадиона бе на седмото небе от щастие. 2:0! Усещахме, че докосваме титлата. Чувствахме се като неудържима червена сила!

    В другия край на терена Миньоле улови топката след центриране от корнер. Не беше кой знае какво, но усетихме, че те постепенно започнаха да коригират играта си. Самир Насри изпълни нов ъглов удар, след който Компани стреля с глава, но и този път оцеляхме, след като малкият, но и толкова силен Стърлинг изчисти от голлинията. Топката отскочи към храбрия като лъв  Джонсън, който също успя да изчисти с глава, а в последвалото разбъркване Миньоле най-после съумя да парира опасността.

    В последната минута на първата част остана време и за още една атака на „Сити“. Навас центрира от десния фланг, а фсрнандиньо принуди Миньоле да се разтегне с целия си ръст, за да блокира волето му. Прегрупирахме се, като в същото време въздъхнахме облекчено. В продължение на половин час „Сити“ изглеждаха заслепени от темпото, налаганата преса и класата на завършващите удари на „Ливърпул“. Но в края на полувремето показаха какво могат. Знаех, че ни чака още много работа, преди да се поздравим с победа.

    След подновяването на играта „Сити“ натисна още по-силно, но ние отвръщахме на предизвикателството с достатъчно хладнокръвие. Тогава те направиха ключова промяна. С включването в игра на Джеймс Милнър в 50-ата минута техните атаки станаха много по-директни и целенасочени. Трябваше да се борим по-здраво от всякога, за да ги удържаме, а и успявахме да ги притесним чрез Суарес и особено чрез Стърлинг, който се представяше великолепно. Луис падна прекалено лесно в един момент и „Сити“ поискаха втори жълт картон за симулация. Реферът Марк Клатънбърг обаче пренебрегна претенциите им. Нова въздишка на облекчение. Малко преди това той размени няколко думи с мен, искаше да предупредя Луис за поведението му. Той смяташе, че Суарес играе на ръба и искаше да избегне прекрачването на позволеното.

    Проблемите ни се увеличаваха. Намиращият се на левия фланг Един Джеко намери фернандиньо в средата на игрището, след което топката бе пратена в дясната зона, където бе Милнър. Сити използваха цялата ширина на терена. Съотборникът ми в националния тим Милнър направи двойно подаване с фернандиньо, а след това, наближил аутлинията, комбинира със Силва, който с левия крак завъртя топката покрай Миньоле. След 52 минути успяха да върнат един гол.

    Силва беше истинска заплаха. Джеко пропусна чудесна възможност след хубаво извеждащо подаване на испанеца, преди което ние бяхме принудени да отстъпим. Този пропуск беше тревожен знак, а все още не бе изминал и час от срещата. В първите трийсет минути нещата се получаваха неочаквано лесно. След това обаче всичко се промени. Силва ни затрудняваше с умелия си дрибъл, а с появата на Милнър „Сити“ успяваха да действат по-добре и на фланга. Те доминираха, докато ние ставахме все по-колебливи.

    В 62-ата минута направиха многоходова комбинация. Клиши към Насри, отново към Клиши на левия фланг, после пас за Милнър, който пък подаде на магическия Силва. Той чукна с пета към Насри, след което последва връщане към испанеца. Центриране към чакащия пред вратата Джеко, но топката рикошира в Джонсън и... влетя в мрежата.

    Автогол - 2:2. Усетих как главата ми натежава. Миньоле беше седнал на тревата е ръце на коленете и поклащаше глава. Секторът с гостуващите привърженици беше като бушуващ кошер, Останалата част от стадиона замлъкна като на погребение.

    Направих опит да окуража отбора, но беше ясно, че сме ни ръба. Изглеждахме изтощени след дългата серия от победни мачове. Това ме притесняваше още повече в този момент. Бях наясно, че мачът е последният сериозен тест за „Сити“ през сезона. Следващите им срещи бяха по-лесни и те щяха да са доволни да задържат равенството. Ние обаче се нуждаехме от победа!

    Агуеро се появи, а с това се засилиха и притесненията ни. ГЬрсия намери аржентинеца вляво. Намирах се близо до централната линия и се втурнах със спринт назад. Опасността надвисваше и аз тичах с всички сили. Агуеро се освободи от Шкъртел и изведнъж в отбраната ни зейнаха пробойни. Заедно със Сако правехме всичко по силите си, за да се върнем навреме, но още преди да успеем да направим каквото и да е, топката се озова при непокрития в близост до вратата Силва. 11ропусна с милиметри... Някакси оцеляхме отново - не допуснахме нов гол. Силва се беше хванал за главата. Той знаеше, че можеше да ни сломи.

    Пак насърчих отбора на висок глас. Все още имахме шансове в мач, който в един момент вярвахме, че сме спечелили, а след това се отървахме на косъм от загубата. Но не всичко бе загубено за „Ливърпул“.

    Джонсън изпълни тъч близо до ъгловия флаг. Клиши отклони топката, след което Компани не успя да изчисти достатъчно добре. Капитанът на „Сити“ беше един от най-добрите защитници във Висшата лига и един от първите, които написах при сглобяването на моя идеален отбор за предишния сезон. Сега обаче Компани не успя да се справи добре, независимо че около него нямаше играч на „Ливърпул“. Топката се насочи към Коутиньо, който без забавяне нанесе шут към вратата. Бум! Кълбото се оплете в мрежата. Харт плонжира към левия ъгъл, по беше безпомощен след прекрасния удар.

    Гол! Коутиньо, Коутиньо, Коутиньо. Филипе, ти си малък магьосник!

    Докато се опитвахме да догоним ликуващия Коутиньо, Ирсндън Роджърс също нахлу на терена, нанасяйки мощен удар във въздуха, с който спокойно би могъл да нанесе нокаут и боксова битка в тежка категория. Вездесъщият „Сити“ беше на колене!

    „Ливърпул“ 3 „Манчестър Сити“ 2.

    Компани изглеждаше съсипан. Съдбата се бе намесила. Щастието бе кацнало на нашето рамо... Оставаха още 12 минути. Дванайсет минути на агония. Бяхме на дванайсет минути от най-важните три точки в кариерата ми.

    Виктор Моузес смени Коутиньо. Той направи мощен пробив в защитата на „Сити“, но този път Компани го спря със здраво влизане, след което топката се озова в празно пространство. Хендерсън и Насри се втурнаха към кълбото, но в този момент Джордан направи фаул.

    Клатънбърг бръкна в горния си джоб и показа картон. Беше с червен цвят. Хендерсън бе изгонен. Никой не оспори решението на арбитъра. В този момент никой не осъзнаваше каква тежест щеше да има този картон. Щяхме да разберем това впоследствие...

    Трябваше просто да издържим. „Сити“ натискаха за последно и Демикелис прати топката в нашата половина. Това обаче беше без значение, защото реферът даде последния сигнал. Всичко свърши! Спечелихме за десети пореден път. Повалихме и „Ман Сити“!

    Титлата вече беше толкова близо, че ми идваше да заплача, Миньоле, Сако и фланагън ме прегърнаха, а аз направо се разтреперих от обладалите ме емоции. Докато техните ръце i все още бяха около мен, погледнах към небето. Не можех да спра сълзите си. Облекчението, което изпитах, беше неописуемо.

    Избърсах сълзите с дясната си ръка, а Луис Суарес също се присъедини към прегръдките. „Анфийлд“ се взираше в нас. феновете ни дори нямаха сили да запеят. Те пляскаха с ръце, като все още не вярваха случващото се. Навярно и техните гърла бяха задавени и все още не бяха в състояние да запеят. Аплаузите не стихваха, М играчите на „Сити“ се запътиха към тунела.

    Най-после се отскубнах. Още веднъж изтрих с ръка лицето си, за да прикрия сълзите. Шкъртел и Джонсън бяха следващите, отново бях обграден от съотборници. Стърлинг се затича и се качи на гърба на флано, Джо Алън също се присъедини към навалицата. Сега вече се радвах истински на спящите момчета. Събрах ги в тесен кръг в центъра на терена, а междувременно нямах представа, че камера на „Скай“ следва действията ми. Не забелязвах никой друг, освен съотборниците си, които не спираха да бърборят въодушевено.

    Имах нужда да им кажа, че мисията не е изпълнена, независимо от проронените сълзи. Това беше най-добрата възможност да спечелим титлата. Най-добрата възможност пред „Ливърпул“ от цели 24 години. Играчите ликуваха, аз също. Не искаме да пропилеем този златен шанс. Речта ми не беше планирана. Посланието ми бе, че сме преодолели поредното препятствие. Спечелихме мач, който обаче можеше да завърши по друг начин. Казах на момчетата, че трябва да сме готови да се изправим и срещу следващата трудност. Осъзнах колко емоционално е било изказването ми доста по-късно. Изпитвах отчаяна нужда да накарам момчетата да разберат важността на момента и какво е нужно да правят в задаващата се седмица.

    Усещах ги съвсем близо около себе си. Те слушаха внимателно с наведени глави. Гласът ми звучеше дрезгаво, а скаутърският ми акцент звънтеше отчетливо: „Не може да си позволим да се издъним! Не можем да допуснем шибана издънка точно сега! Слушайте, слушайте. Днешният мач свърши, сега отиваме в „Норич“. Чака ни абсолютно същата задача. Съвсем същата. Отиваме и го правим. Хайде!“

    Играчите отговориха с невисок вик и кръгът се раздели. Аз пък се отправих към „Коп“. Вдигнах ръце в знак на благодарност, а феновете вече бяха подели песните си. Те вече звучаха с вяра и увереност.

    „Сега вече ще ни повярвате/Сега вече ще ни повярвате/ Пие ще спечелим лигата/Ние ще спечелим лигата...“ Старата песен отекваше на „Анфийлд“, когато се отправих към съблекалните. Чак сега усетих колко съм изтощен и изчерпан. Току-що бях изиграл най-дългия мач в кариерата си...

    Събрахме се отново след два дни. Денят беше дори още по-хубав - небето над Ливърпул бе ясно, а синевата толкова спкойна. Слънцето огряваше „Анфийлд“ по време на панихидата по случай 25-ата годишнина от трагедията на „Хилзбъроу“. Двайсет и четири хиляди се стекоха на стадиона, изпълвайки „Коп“, както и заемайки места в трибуните „Мейн Станд“, „Лоуър Анфийлд Роуд“ и „Лоуър Сентинъри“.

    И памет на загиналите деветдесет и шест седалки бяха останали празни, като на тях беше поставен единствено клубен жал. В този момент все още се усещаше напрежение, тъй като тъкмо беше започнало ново разследване. В продължение на вич г дни оцелели в ужаса в Шефийлд трябваше да дадат болезнени показания за случилото се, връщайки за пореден път дината към онзи кошмар.

    Тревата, погледната от „Коп“, изглеждаше толкова зелена, а Погледът ми се задържа в централния кръг. Там беше изобразена цифрата 96. Деветката и шестицата бяха оформени от стотици шалове на всеки клуб, за който можете да се сетите. Те бяха поставени на земята, но в никакъв случай не изглеждаха като захвърлени. Напротив, бяха подредени толкова прилежно, че цифрите се забелязваха отчетливо дори отдалеч.

    Малко встрани имаше и червен венец, на който също се виждаше цифрата 96, а още и още шалове бяха разпръснати с посланието „Никога няма да бъдете забравени/96/25 години“.

    Денят беше също толкова слънчев и на 15 април 1989. До- като не бяха започнали злокобните събития, довели след себе си до 25 години скръб и болка. В първите години всяка служба в памет на жертвите от „Хилзбъроу“ наподобяваше погребе* ние. Беше болезнено да гледаш как сякаш отново погребваме всеки един от онези деветдесет и шест човека, загубили живота си в „Шефийлд“. Но с годините атмосферата на службите се промени. Всъщност по време на 20-ата годишнина всичко изглеждаше различно. Гневът в онзи ден не можеше да бъде удържан. Тишината, позната от погребенията, беше заменени от ясно изразен апел за справедливост. Пет години след тона настроението отново беше различно. Редом до мъката стоях още по-голяма надежда и още по-голяма вяра!

    Футболът може да бъде алчен и гнусен бизнес. Безскрупулен и жесток! Но именно в дни като този вярата на такива като нас, обичащи чистата и неопетнена игра, се възвръща отново и отново, виждайки достойнството и страстта в очите на тези хора.

    Точно такъв бе този ден! Той беше толкова специален, ма* кар че на „Анфийлд“ не се играеше никакъв мач. Това беше ден, в който футболът беше толкова истински, толкова по* подправен. Беше символ на надежда сред всичката помия и измама от „Хилзбъроу“, която помрачи Ливърпул за толкова дълго време!

    В този ден всякакви дребни съперничества и лични амбиции даваха път на нещо много по-величествено. Нещо много по-могъщо!

    Атмосферата бе усетена и от мениджъра на „Евертън"  испанецът Роберто Мартинес, който изрази своята съпричастност и солидарност с „Ливърпул“: „През април 1989-а бях едно 15-годишно влюбено във футбола момче, идващо от влюбено във футбола семейство. Досущ като повечето от вас. И кога го чухме за случилото се на „Хилзбъроу“, останахме като попарени, осъзнавайки ужаса и болката на толкова много семейства,които нямаше да могат да посрещнат своите любими хора след един футболен мач. Как е възможно да загинеш, гледайки играта, която обичаш? Това не може да е справедливо! Случилото се в годините след това също не е нито правилно, нито честно. Ужасяващо е, че трябва да се борите толкова дълго, за да изчистите името на онези, които загубихте.“

    Мениджърът на „Евертън“ нарече делото на „Хилзбъроу фемили Съпорт Груп“ забележително. „През всички тези 25 години вие заслужихте още по-голямо уважение в града и извън неговите предели, дори от хора, които не са свързани с футбола. Не е нужно да ви казвам, че „Евертън“ е с вас. Вие знаете това! Днес ние сме с вас на „Гудисън Парк“, където феновете и бордът ни се събират, за да кажат своите молитви И да изпратят своите послания, прелитащи над „Стаили Парк“ към вас.“

    „Анфийлд“ избухна в бурни аплодисменти. Ръкопляскахме силно за „Евертън“, дължахме им тази благодарност. В този следобед бяхме забравили за яростното ни футболно съперничество.

    Роберто и Брендън бяха родени през 1973-а, само седем години по-големи от мен. Бях наясно, че съм много по-близо до тяхната възраст, отколкото до тази на някои от младите ми съотборници. Целият отбор беше седнал в „Коп“, облечен с клубни сака и вратовръзки. Аз бях точно зад Кени Далглиш - предшественикът на Брендън, който освен това бе мениджър ни „Ливърпул“ по време на трагедията в „Шефийлд“. Той беше понесъл болката на опечалените семейства повече от всеки друг в клуба.

    Роджърс беше следващият, който взе думата. Брендън отдаде дължимото на Мартинес, един от най-великите играчи в Историята на клуба, спомена също Шенкли и Далглиш.

    „Всеки ден минавам покрай статуята на Бил Шенкли, а ми тренировъчното игрище и покрай Купата на европейските шампиони. Така че ако си мениджър на „Ливърпул“, нямаш нужда от допълнително вдъхновение. Но без никакво съмнение онова, което ме зарежда най-силно преди всеки мач на Амфийлд“, е мемориалът, посветен на трагедията на „Хилзбъроу“ и гравираните 96 имена. Хората, които загубихме и всички вие, които неуморно се борите от тяхно име и от името ни Оцелелите, сте същинското ни вдъхновение!“

    Точно в три часа и шест минути бяха изчетени всички 96 имена. Из цял Мърсисайд пък точно по това време камбаните на всички църкви бяха ударени 96 пъти. Тишината на „Анфийлд“ биваше нарушавана само от ехото след произнасянето на всяко име. Тъжната поредица не приключи, докато не бе отдадена почит и на последния. Имената бяха прочетени по азбучен ред - от Джон Андерсън до Греъм Джон Райт.

    Бившият държавен секретар Анди Бърнам, който преди пет години беше освиркван, този път бе възнаграден е бурни аплаузи и ставане на крака за работата, която бе свършил по възбуждането на ново разследване. Той заяви, че проявеният гняв към него в онзи ден му е помогнал да намери политическо решение... „Преди пет години нещата се промениха, но не заради мен, а заради вас. Промениха се, защото не друг, а вие направихте така, че да се чуе вашият глас. И благодаря на Бог, че го направихте! Ентусиазмът ѝ силата на „Коп“ влязоха във всеки дом, във всяка стая и във всеки офис благодарение на вас. Бях сигурен, че правото е на ваша страна...“

    Бърнам също така каза, че е поискал съвет от майка си какво послание да ни предаде. Тя му отговорила кратичко. Гледайки право към мен и моите съотборници, той продължи неподправен патос: „Тя ми каза да ви пожелая успех в първенството и добави колко хубаво би било, ако спечелите Лигата. Заради всичко преживяно през тези години!“

    „Анфийлд“ изригна отново! Нямаше нужда от задаване ни тон, преди феновете да запеят: „Ние ще спечелим Лигата,,. Ние ще спечелим Лигата...“

    Бърнам си спомни как речта му през 2009-а е била прекъсната, чувайки една-единствена дума - „Справедливост!“ „Това бе моментът, в който всичко се преобърна. Вие просто питахте как се управляваше тази страна, след като един цял град страдаше от тази грандиозна неправда и никой не искаше и да чува за това. Пътят все още не е извървян, но сега знаете, че тази страна е с вас. Семействата на жертвите най-после могат да са по-спокойни и това е заради вашата подкрепа. Вие направихте този град още по-силен и сплотен и ще направите тази страня по-справедлива. Дадохте надежда на хората по цял свят! Това, което беше вашето послание преди пет години, сега е и мост® послание - Справедливост за загиналите!“

    Нямаше по-подходящ момент от този за запяваното на „Вие никога няма да останете сами!“ редом е Джери Марсдън, който в началото на шейсетте изстреля песента на Роджърс и Хямърстийн до номер 1 в класациите. „Твой ред е Джери,“ извика някой. „Е, как мислиш?“ - отвърна Марсдън, а „Анфийлд“ избухна в смях. „Когато си проправяш път през бурята, подеха Джери и феновете, - дръж главата си вдигната високо и не се страхувай от тъмнината.“

    Кулминацията настъпи малко след това, когато стигнахме до „Върви напред, върви напред с надежда в сърцето си и никога няма да останеш сам...“ Именно тогава в центъра на терена бяха пуснати 96 червени балона. Те се понесоха към синьото небе, а ние продължавахме да пеем.

    Докато следвах е поглед един от балоните, мислейки си за Джон-Пол, в мислите ми звучаха думите, изречени от Маргарет Аспинъл малко преди това. Всеотдайната предводителка на „Хилзбъроу фемили Съпорт Груп“, която бе загубила сина в „Шефийлд“, се обърна към Брендън, мен и останалите от отбора в момент, в който преследвахме шампионската титла, която всички жадуваха. Нейният апел Пе, че ние трябва да черпим вдъхновение от всички тези семейства. „Трудно е да се справиш със стреса, но от него може да извлечеш и полза,“ заяви Маргарет. „Именно той те кара да се бориш и аз знам, че вие ще направите точно това, за да спечелите първенството.“

    Ние бяхме, разбира се, единствените, които бяха поставени под напрежение. Целият град изживяваше битката за справедливост, потопен в насладата от футболните успехи в момента. „Вие никога няма да останете сами“ беше в края си, когато „Анфийлд“ изригна с мощни и продължителни възгласи: „Справедливост за загиналите... справедливост за загиналите...“

    Последваха оглушителни и също толкова дълги аплаузи, а след това и познатото: „Ние те обичаме, „Ливърпул“! Наистина! Ние те обичаме, „Ливърпул“...“

    Изведнъж, сякаш с помощта на някаква магия, страстните възгласи се трансформираха в онази разтърсваща песен- „В слънчевия вторник, Преминавайки покрай феновете, усещах надеждата и любовта им, а целият „Анфийлд“ пееше в един глас: „Сега вече ще ни Попарвате, ние ще спечелим лигата...“

    Класирането преди гостуването ни на „Норич“ беше особено приятна гледка. „Ливърпул“ беше начело със 77 точки от мача, следван от „Челен“ със 75 от 35 срещи, а трети бе Манчестър Сити“ със 71 от 33. Имахме късмет, че двата двубоя, които имаха значение за нас след успеха ни над „Сити“, бяха приключили в наша полза. На 16 април „небесносините“ загубиха две точки, завършвайки 2:2 у дома със „Съндърланд“, а на 19-ти - ден преди нашия мач с „Норич“, „Челси“ допусна шокираща домакинска загуба. 0:1 срещу „Съндърланд“!

    Получихме неоценима помощ от борещия се за оцеляване „Съндърланд“ и техния мениджър Густаво Пойет. В рамките на три дни те съумяха да откраднат пет точки от най-големите ни съперници. Всичко се развиваше в наша полза, но ние имахме своите проблеми. Джордан Хендерсън беше наказан за три мача след получения червен картон срещу „Сити“. Знаех, че това ще има последствия. Джордан беше много важна брънка в червената верига. Неговата енергия и отдаденост щяха да ни липсват. Той беше толкова важна фигура, че Брендън Роджърс го помоли да пътува с отбора до Източна Англия и да седне на резервната скамейка, макар да беше ясно, че няма да играе. Неговият дух и лидерски способности щяха да са от помощ както за Брендън, така и за целия тим.

    Даниъл Стъридж също пропускаше мача заради разтежение в бедрото, но все пак имахме Суарес. „Норич“ бяха любимците на Луис - в предишните си пет мача срещу тях той беше вкарал единайсет гола. Бях убеден, че нямаше да пропусне и този път. Но дори да грешах, знаех, че имаме достатъчно играчи, които могат да се разпишат и да ни доближат с още едни крачка до титлата.

    Неоспоримо бе, че Филипо Коутиньо и Рахийм Стърлиш, които вкараха толкова важни голове срещу „Ман Сити“, вече са ключови фигури в отбора. Всъщност Коутиньо се представяше великолепно още от първия си ден при нас. Той пристигна в „Ливърпул“ от „Интер“ на двайсетгодишна възраст и след това израстваше месец след месец. На тренировки Филипе правеше умопомрачителни неща с топка в краката. Той имаше най-бързите крака в отбора и бе един от играчите, до които се доближавах с особено внимание, знаейки какво може да ме сполети. Коутиньо наистина можеше да те направи смешен, Той е удивителен и вярвам, че един ден ще бъде основният играч на „Ливърпул“, както и сред топфутболистите в свети, Запомнете това!

    Коутиньо просто има природната дарба да играе „десетка", Наричаме играчите на тази позиция магьосници, но както всъщност Брендън първи отбеляза, подобно определение напълно приляга на Филипе. Нямаше по-подходяща дума, която да опише Коутиньо, когато е във форма. Освен това той беше и прекрасно момче и аз му се възхищавах. Доста скромен е и обича Мърсисайд. На терена е съотборник-мечта, а това всъщност бе най-важното. Никога не се криеше, винаги се откриваше и искаше топката. Разбира се, имаше и тежки мачове, в които трудно издържаше физически, но все пак става дума за съвсем млад играч. Нямах съмнение, че неговият забележителен талант щеше да блесне във важните двубои, които ни предстояха.

    Плюс бе и това, че като южноноамериканец Филипе изпитваше голямо уважение към Суарес. Той стана непосредствен свидетел как Луис се превърна в един от най-големите играчи в света благодарение на усърдната си работа и непрекъснатия стремеж ш усъвършенстване. Това несъмнено вдъхновяваше Коутиньо, който имаше късмета да попадне в една чудесна група от испанци и латиноамериканци, предвождана от Суарес и Лейва.

    Лукас бе един от футболистите, играли най-дълго в отбора. Той си оставаше бразилец, но сякаш във вените му вече течеше и ливърпулска кръв. Лукас беше чудесен другар, отличен играч и опора, на която винаги можеш да разчиташ. Той Никога не ни подвеждаше и също така изигра голяма роля за развитието и адаптацията на Коутиньо.

    Рахийм Стърлинг беше по-различен. Той дойде в „Ливърпул“ от Лондон още когато бе на петнайсет и в началото бе част от академията ни. От пръв поглед обаче беше видно, че има Потенциал да се превърне в класен футболист. Просто не очаквах, че ще експлодира на сцената толкова скоро както в „Ливърпул“, така и в националния тим на Англия. В първите дни Ричийм не проронваше и дума, но с всяка следваща тренировка нещата се променяха и той постепенно излезе от черупката си.

    Първата ти мисъл, поглеждайки Рахийм, навярно е, че е доста дребен. Твърде скоро обаче разбираш, че първоначално- ю ти впечатление е измамно. Да, той си изглежда досущ като момче на шестнайсет-седемнайсет години, но в действителност притежава силата и мощта на зрял мъж. Дори в повече.

    Стърлинг нямаше никакви проблеми да се сблъска с мъжага като Шкъртел например. Нещо повече, Рахийм можеше да носи Мартин на гърба си. Виждал съм го нееднократно как преправя с играчи като Мамаду Сако и Коло Type. С лекота и справяше с не един и двама гиганти, които се извисяваха доста над него. Но това беше природна даденост. Никога не видях Рахийм да вдига тежести или да работи във фитнеса. Той просто си имаше таланта и силата.

    Стърлинг беше и много по-устойчив в психологически план, отколкото си представяха хората. Той носеше тази си способност още когато дойде при нас, като успя дори да я доразвие в дните, прекарани в академията. Там беше заобиколен от корави млади скаузъри, бързо свикна с местния манталитет и разбра какво биха искали да видят феновете от него. Трябваше да се приспособи и към начина на игра редом до футболисти като Джейми Карагър и мен, да дава винаги максимума от себе си. Никога не критикувахме някого за допуснати грешки, но вземахме нещата в свои ръце, щом някой не влагаше достатъчно или не показваше уважение към клуба.

    Рахийм се справи чудесно. Със своя неподражаем стил ни игра той добави острота, а и наистина се раздаваше и на тренировки, и в мачовете. Никога не се скатаваше, независимо колко големи бяха натоварванията. Никога не ни подведе нещо не съвсем типично за крило. От опит знам, че играчи на този пост могат да бъдат брилянтни в един момент, но и разочароващи в друг. Могат да те накарат да си скубеш косата от яд. При Рахийм беше различно - случваше се да има и слаб мач, но никога причината за това не бе липса на желание или недостатъчно положени усилия.

    Така че имахме играчите, които ни трябват. Проблемът бе голямото напрежение и изопнатите нерви. Бях обсебен от мисълта за спечелването на титлата. Исках я прекалено много и смятах, че след победата над „Сити“ някои от момчета можеха да си кажат: „О, това е само „Норич“. Лесно ще ги бием.“ Това беше грешен подход преди криещ опасности ма като този, в който един срещу друг се изправят отбор, бора се за оцеляване, и такъв, гонещ титлата. Ето защо сравни двубоя с „Норич“ с финала за Шампионската лига в Истанбул. По този начин исках да отправя ясно послание. „Вижте, трябва да  се съсредоточим изцяло към „Норич“. Ако сега се издъним, и пропилеем всичко!“ Исках момчетата да започнат да миел! за мача с „Норич“ веднага след победата над „Сити“.

    Брендън вършеше чудесна работа, подготвяйки ни и най-добрия начин всяка седмица. Той успя да подтисне   напрежението преди обедния мач на „Кяроу Роуд“ н 20 април. Лукас и Джо Алън се върнаха в стартовия състав заменяйки Хендерсън и Стъридж, а съвсем скоро отново насладихме на летящ старт.

    Алън, Фланагън и Коутиньо размениха пасове, след което бразилецът намери Стърлинг. Намиращ се на около 25 метра от вратата, той напредна уверено и без да се колебае, простреля Джон Руди със страхотен шут. Рахийм пробяга цялото разстояние до тъчлинията, за да прегърне Брендън, а не след дълго около тях вече имаше не един и двама е червени фланелки, които  скачаха от радост. Точно от това имахме нужда, за да преборим п реса. Бяхме напред в резултата след само четири минути.

    Суарес покачи на 2:0 седем минути след това. фланагън изведе Стърлинг на левия фланг. Този път вместо да демонстрира завидната си мощ, Рахийм реши да заложи на чудесния си поглед върху играта. С изключително прецизен пас насочи топката към наказателното поле, откъдето за Суарес бе съвсем лесно да я прати в мрежата. А начинът, по който Луис се затича към Стърлинг, сочейки го с пръст, преди силно да го Прегърне, показа най-добре колко много дължахме на този млад играч. Това бе 30-ият гол на Суарес, но този път той бе Готов на момента да го подели с Рахийм.

    Скоро обаче усетихме, че не сме толкова свежи, нямахме достатъчно енергия. Липсваше Хендерсън, който да ни дърпа напред, а аз все така играех на по-задна позиция и до края на полувремето така и не успяхме да направим нещо съществено.

    Сякаш бяхме минали на по-ниска скорост и както Брендън, така и аз забелязахме тревожните сигнали. Почувствах се по-добре, косато на почивката той реши да направи тактическа промяна.

    През първата част бяхме конструирани в „диамант“, а след сова и „Норич“ избра тази постройка. Ние заложихме на ромб с петима и след получените голове в началото домакините рспшха да ни копират. Стратегията на Брендън е да имаме мислено превъзходство срещу съперника. Ако той излезеше с трима в средата, ние залагахме на четирима. Ако срещу нас има четири халфа, отвръщахме с пет. Сега Брендън реши да Постави Коутиньо в средата на диаманта.

    Това беше разумен ход и играта ни се стабилизира. Също както в мача със „Сити“ обаче ме побиха тръпки, когато „Норма" върна един гол, а до края оставаше повече от половин мач. Миньоле излезе за едно не особено трудно центриране, но мг успя да се справи. Изпусна топката и Хупър се възползва. Насочвайки отскочилата топка в мрежата. Не бях сигурен, че ще успеем да оцелеем още веднъж, ако „Норич“ успееше да вкара още един гол и направеше резултата 2:2.

    Добре беше, че в предни позиции имахме Суарес, който непрекъснато притесняваше опонентите ни. Той бе близо до ново попадение преди Стърлинг да измайстори гол от нищото. Разсеяно подаване на Брадли Джонсън беше пресечено от Рахийм;, в нашата половина. Стърлинг се понесе, а тримата бранители имаха трудната задача да преценят дали той или спринтиращият Суарес е по-голямата заплаха. Те имаха толкова лоши спомени от Луис. Не само заради невероятния хеттрик, който им вкара по-рано през сезона. Може би затова не атакуваха директно Стърлинг, а тичайки назад, очакваха подаване към Суарес. Такова обаче нямаше. Рахийм финтира първия бранител и шутира. Ударът му рикошира в отстъпващия назад Джонсън, но така не остави шансове за Руди.

    Робър Сноудграс превърна последните 13 минути в кошмар, след като отново стопи аванса ни до само един гол с прехвърлящ удар с глава. „Норич“ отчаяно се нуждаеше поне от точка и се бореха неуморно за нея. Имаха още един уникален шанс, когато резервата Рики ван Волфсвинкел беше непокрит и стреля с глава. Миньоле обаче плонжира в долния ъгъл и спаси. Спечелихме! Във втори пореден мач резултатът бе 3:2,, Гарантирахме си място в Шампионската лига, а аз се върнах назад във времето, когато предсезонната ни подготовка бе пред провал заради заточението на Суарес. Луис беше беше и да напусне „Ливърпул“, а пред мен оживяха спомените за онази вечер, в която се чувствах толкова зле, че не можех дори дц хапна приготвеното от Алекс. Тогава бях убеден, че без Суарес не бихме имали шансове да се класираме за Шампионската лига. Без него бяхме обречени и щяхме да се превърнем в отбор от средата на таблицата. Бях доволен, че се борихме толкова много, за да успеем да го задържим.

    Но в живота и футбола нещата понякога се променят неочаквано бързо. Мечтата ми, както и основната цел пред отбора, беше изпълнена. Завърнахме се сред най-добрите в Европа, Но девет месеца след старта на сезона дори това постижение не изглеждаше достатъчно. Трябваше да се завърнем на европейската сцена като шампиони на Англия. Предстояха ни три мача, в които трябваше да извървим целия път. Най-трудният от тях - срещу „Челси“, беше само след седем дни.

8. Подхлъзването

          Формби , Мърсисайд — петък, 25 април 2014 г.

    Наближаваше полунощ и у нас Алекс и момичетата бяха заспали. След 40 часа предстоеше най-големият мач в Лигата и кариерата ми и направо не бях на себе си - главата и гърбът не ми даваха покой. Опънат на дивана в мрака, в който се прокрадваше единствено светлината, идваща от телефона ми, взех поредното болкоуспокояващо. Проверих отново колко е часът - беше късно...

    Сред рисковете за един професионален футболист са честите травми. Усещаш болка в гърба или в коляното, друг път пък глезенът ти тупти след поредния удар. Чупим костите си, късаме мускули, получаваме разтежения на сухожилията и дори трябва да се справяме с изживяване като разкъсан пенис, както се случи с мен. След като прехвърлих трийсетте, мачовете, в които започвах загряването без притеснение, свързано с никаква болежка, се брояха на пръсти. Най-лошото обаче е, че привикваш да играеш с болката.

    Решението отдавна щеше да е взето, ако излизахме срещу Олдъм Атлетик“ в мач за ФА Къп, а не срещу „Челси“ в решаващ мач за титлата. Щях да пропусна двубоя. В последните три дни ме мъчеха ужасни болки в гърба. В един момент положението стана толкова сериозно, че дори не можех да се движа. Болките ставаха все по-остри и едва успявах да помръдна. Часове по-късно все още стоях неподвижен и дори не Можех да стана и да се замъкна до леглото.

    През последните години се налагаше да се грижа допълнително за гърба си и затова често отскачах до Милтън Кийнс. Там се консултирах със специалист, който ми поставяше терапевтични инжекции. Бях толкова вглъбен в преследването на титлата, а и играех добре, че в продължение на месеци почти изцяло пренебрегвах проблема е гърба ми. Тялото обаче си искаше своето - долната част на гърба ми пулсираше от болка.

    Тренировките в сряда и четвъртък бяха мъчителни, но дори не можеха да се сравняват с ужаса, който изпитах на заниманието по-рано през деня. А петъчното ни занятие беше последната ни интензивна тренировка преди сблъсъка с „Челси“, Медицинският екип се занимава с мен в продължение на часове, като доктор Заф Икбал ми инжектира максимално допустимото количество болкоуспокояващи и ми каза да почивам възможно най-дълго вкъщи.

    Нищо обаче не помагаше. Ибупрофенът беше напълно безполезен, волтаролът не бе достатъчно силен и дори употребата на диазепам, който се използва както за облекчаване на мускулни спазми, така и като успокоително, имаше незначителен ефект. Болката стана дори по-силна.

    Мисълта за „Челси“ също не ме напускаше. Беше жестоко да се изправим срещу тях, след като в предишния си мач на „Aнфийлд“ надделяхме над „Ман Сити“. Помня редица болезнени сблъсъци с „Челси“ през годините. Имаше период, в който една ли не всяка година водехме епични битки в Шампионската лига. А освен това се срещахме с тях и в други мачове в първенството и за купите. Печелехме някои от тях, други губехме.

    През 2005 пък бях съвсем близо до преминаване в „Челси" но в крайна сметка избрах да остана в „Ливърпул“, тъй като клубът и градът означаваха страшно много за мен. А с „Челси“ и Лондон не ме свързваше нищо. В нито един момент от онези мъчителни дни, в които се разкъсвах и размишлявах дали да остана или да замина, не си казах: „Искам да игра за „Челси“, а не за „Ливърпул“. Тогава си мислех, че би бил хубаво да играя за Жозе Моуриньо. Бях сигурен, че с него щя да спечеля трофеи, за които толкова жадувах.

    Като мениджър Моуриньо притежава всичко. Той е невероятен стратег и мотиватор. Добър треньор е, а и умее да прани успешни покупки. Бори се със зъби и нокти за отбора си И помага на играчите да се усъвършенстват. Освен това безумни богатият собственик на „Челси“ винаги го подкрепяше с пари за трансфери и му даваше пълна власт.

    Жозе Моуриньо, а не „Челси“, беше размътил главата ми Мисля, че той можеше да извлече още повече от мен като играч. Сигурен бях, че е него щях да постигна много успехи. Кой «нае как щеше да се развие кариерата ми ако бях избрал да премина на „Стамфорд Бридж“ през 2005. След това Моуриньо стана треньор на „Интер“ и „Реал“ - Мадрид, но всички знаехме, че един ден той отново ще се върне в Западен Лондон.

    В периода юли 2005 - май 2015 „Челси“ спечели Шампионската лига, две титли в Премиършип, четири трофея във ФА Къп, триумфира в Лига Европа, а също и два пъти в Купата на Лигата. Това са десет значими трофея. В същото време „Ливърпул“ спечели ФА Къп и Купата на Лигата. „Челси“ 10 а „Ливърпул“ 2. Ето защо надпреварата за титлата през 2014 означаваше толкова много за мен. Исках да спечеля трофея за „Ливърпул“, а, от друга страна, копнеех и за някакво потвърждение, че навремето съм взел правилното решение.

    В крайна сметка изборът ми се сведе до простичката дилеми - искам да печеля трофеи с „Челси“ или искам да остана Лоялен към „Ливърпул“? Щеше наистина да е идеално да спечеля толкова неща и да придобия целия този опит, особено играейки за Моуриньо, но в същото време щях да загубя любовта и уважението на привържениците на „Ливърпул“. Какво имаше по-голямо значение за мен? Медалите и титлите или обичта и респекта?

    Феновете на „Челси“ не бяха моите хора. Аз принадлежа на „Ливърпул“ и точно затова реших, че за мен е много по-важно да спечеля два-три, а ако може и четири трофея е моя клуб. Тези победи ще топлят сърцето до края на живота ми.

    Моуриньо разбираше моето мислене, но беше толкова убедителен всеки път, когато ми предлагаше да отида при него. Харесваше ми начинът, по който разговаряше е мен, и разбирах защо повечето от футболистите му са готови да умрат за него. Спомням си как играчите на „Интер“ - Милано Пиха опустошени, когато той напусна малко след като спечели Шампионската лига. Всичко се четеше по лицата им. Разбирах добре как се чувстват. Заедно е него бяха изживели толкова тежки моменти. Никога не успях да постигна с Рафа Бенитес това, което щях да имам с Жозе Моуриньо.

    Несъмнено той притежаваше тактическите умения да начертае победата във всеки един мач. Той можеше да разстрои играта , беше способен да се бори. Жозе е роден победител - умееше всичко, което бе необходимо. Нещо повече, той успяваше да изгради специална връзка с играчите във всеки отбор, който ръководеше. Това можеше да се усети, слушайки как футболистите говорят за него. Или просто виждайки как играят за Жозе.

    За мен идеалният вариант ще е, ако Моуриньо може да стане мениджър на „Ливърпул“. Всъщност той бе на крачка от „Анфийлд“ няколко пъти, но така и не се получи. Знам, че съм пристрастен, но според мен това щеше да е перфектното напасване, феновете на „Ливърпул“ щяха да го обичат, а той знаеше отлично как да трансформира тази любов в обожание. Жозе също искаше да е мениджър на „Анфийлд“. Той не пропускаше да ми сподели за огромното уважение, което има към нашите привърженици. Моуриньо щеше да бъде изключително успешен начело на „Ливърпул“.

    Но вместо това той заставаше срещу „Ливърпул“ по пътя ни към все така изплъзващата се титла. Най-трудният за побеждаване мениджър във Висшата лига, а може би и в Европа щеше да застане в другия ъгъл. Познавах Моуриньо твърде добре и очаквах най-тежкия ни тест за сезона. Вниманието на „Челси" може би щеше да е раздвоено заради участието им в Шампионската лига — играеха полуфинал с „Атлетико — Мадрид, но те все още имаха шансове да спечелят първенството и бях абсолютно сигурен, че Жозе вече кроеше планове как да уязви и задмине. Беше прекалено горд човек, за да се откаже от възможността да ни повали на „Анфийлд“.

    Той може и да харесваше Брендън Роджърс - едно от неговите протежета, с когото бяха работили заедно в „Челси , но нима учителят щеше наистина да е щастлив, ако ученикът измъкнеше титлата под носа му? Мисълта за Моуриньо и всичко онова, което ни гласеше, ме влудяваше.

    Единственото, което отклоняваше мислите ми за Жозе и Челси, беше болката в гърба ми. В късните часове на петъчни та вечер се чувствах ужасно. Беше след полунощ, когато вземе телефона си. Знаех, че Крис Морган щеше да ме разбере, ако получеше съобщение по това време.

    „Здравей, друже! Извинявай, знам, че е късно. Буден ли си?'

    Крис отговори мигновено: „Да, как се чувстваш? Как е гърбът ти?“

    Винаги бях откровен с него. „Болката е ужасна. Тъкмо взех поредните ибупрофен и волтарол.“ Крис пазеше съобщенията ми, така че можех да видя, че всеки път добавях в края но едно тъжно личице. Бях прибегнал до употребата на емотикони в това късно време.

    Крис бързо осъзна какво е положението и се опита да ми вдъхне увереност със следното съобщение: „Както може да усетиш подобрение след болката, така се случва и обратното. Не се тревожи, утре ще оправим всичко. Заеми удобна поза и се отпусни. Не проверявай колко може да се накланяш. Просто опитай да поспиш.“

    Но аз не се чувствах добре и му написах: „Минах през тричасова терапия, бях и в басейна. Почивах и взех както ибупрофен, така и диазепам, но болката е все така нетърпима. Не съм оптимист като цяло. Дека, друже.“

    „Не звучи добре.“

    Беше 12 и 15, а аз се чувствах досущ като онези лица в съобщенията. Тъжен.

    Седем часа по-късно, точно в 7.15 в деня преди мача, Крие ми прати съобщение. „Как си?“

    Разбрахме се да се видим в 9 часа на „Мелууд“. Крие дойде петнайсет минути преди това. Довършвах закуската си. Беше очевидно, че състоянието ми не е никак добро. Налагаше се да приплъзвам цялото си тяло си по дължината на седалката, да мога някакси да стана. Тогава той не ми каза нищо, но По-късно ми сподели, че си е помислил: „О, не. Сега вече загазихме.“

    В басейна се почувствах малко по-добре. След това медицинският екип се зае с мен, а доктор Заф Икбал ми инжектира Основната доза волтарол. Правеха всичко, за да оправят гърба ми. Заф беше наясно, че държа да играя срещу „Челси“ и ми позволи да направя съвсем лека тренировка.

    Доктор Икбал вече бе уведомил Брендън за неблагоприятното развитие. Беше му казал, че проблемът е наистина Сериозен. Все пак изчаквахме да видим как ще съм след раздвижването. Не се чувствах добре на игрището на „Мелууд“. ,,Гьрбът ми е по-добре, отколкото си мислех, но не смятам, че ще мога да играя,“ казах на Крис.

    Върнахме се в басейна. Докато бях във водата, Заф и Крие дискутираха ситуацията. Доближих се до тях и застанах на ръба на басейна.

    „Заф, Крис, ще ме оправите ли за мача?“

    „Да,“ отвърна Крие. Заф също звучеше оптимистично: „Ще н щислим нещо.“

    Докторът и Крие се оттеглиха за нов разговор. Докато чаках тяхното решение, се протегнах във водата, но болката не си отиваше. Беше агонизиращо. Двамата се върнаха до басейна. „ОК, Стиви,“ каза Заф. „Ще боднем болното място.“ Кимнах. Бях готов за поредната инжекция, която да прогони болката, за да мога да играя.

    Заф коленичи до басейна и ми обясни, че ще ми инжектират кортизон. Това щеше да обезболи ставите и да намали възпалението. Кортизонът щеше да е моето спасение. Благодарение на него щях да играя.

    Крис настояваше за това, тъй като знаеше отлично, че бих понесъл всичко, допустимо от медицинска гледна точка, само и само да мога да изляза на терена. Вече бяха правили нещо! такова с Дани Агер и тогава се бе получило. Не беше лесно решение, но 30 часа преди мача с „Челси“ това беше единствената възможност. „Давай!“ казах. Бях готов за интервенцияти и дори не се замислях за евентуалните последици. Трябваше да играя срещу „Челси“!

    Заф ми назначи час при специалист в „Сейнт Хелънс“, къде- то трябваше да ми поставят инжекцията. Влязохме в кабинета малко преди един часа, а аз бях нетърпелив.

    Както очакваха медиците ни, след инжекцията почувствах моментално облекчение. Извървях целия път обратно до колата без проблеми. Изведнъж бях завладян от увереност, всичко ще бъде наред.

    В събота вечерта отседнахме както обикновено в хотел „Хоуп Стрий“. Гърбът ми беше добре, главата също не ми създаваше проблеми както предишните дни. Мисълта за „Челен“ не ми даваше покой, още повече че направихме някои упражнения, за да проверим състоянието ми и вече бе сигурно че ще играя. Все по-ясно в съзнанието ми изплуваха някакви сюреалистични подробности. Не беше ли странно, че съдбата ни в лигата можеше да се преобърне в мач срещу мениджър и клуба, които оказаха такова влияние върху предишните девет години от живота ми? Съзирах толкова много шокиращи съвпадения между мен и „Челси“, между „Ливърпул“ и „Челси Този мач щеше да бъде като финал за купата. А последни път, когато играх срещу „Челси“ във финал, беше истинся катастрофа. През февруари 2005 в заключителния мач зя Kупата на Лигата, игран на „Милениъм Стейдиъм“ в Кардиф, С насладихме на летящ старт, след като Йон-Арне Рийзе вкара удар от въздуха след само 45 секунди. Беше удивително!  Това е първият ми финал, в който извеждах „Ливърпул“ с капитанската лента и дълго време изглеждаше, че ще вдигнем трофея.

    Спечелването на купата щеше да е облекчение за нас, тъй като преди това сезонът не се развиваше добре. „Ливърпул“ вървеше колебливо в първенството, а аз отказвах да подпиша нов контракт преди края на кампанията, когато щях да съм наясно дали отново ще финишираме в Топ 4. Имаше и спекулации, че „Челси“ подготвят изумителна оферта, за да ме привлекат.

    Всичко вървеше добре, докато не дойде онази злокобна 79-а минута. Скочих и опитах да изчистя е глава в корнер центрирането от свободен удар на Паоло Ферейра, но за мой ужас Топката се озова в мрежата ни. След мача Ай Ти Ви отрази надълго и нашироко случилото се, включвайки и редица мнения на фенове на „Ливърпул“ и „Челси“. Едно от тях направо ме срази: „Мнозина смятат, че Стиви Джерард вкара първия or многото си голове за „Челси“. При това той го направи е екипа на „Ливърпул“ във финал за купата.“

    Този автогол ме срина напълно. След това мачът отиде в продължения, а „Челси“ спечели е 3:2.

    С лед края на срещата Моуриньо, който бе изгонен, след като ги позволи да сложи пръст върху устните си, показвайки на фенонете на „Ливърпул“ да замълчат, докато минаваше наперено но тьчлинията, се впусна да утешава играчите ни. Ние се бяхме i влекли върху тревата и той показа класа, засвидетелствайки унижението си към нас. Разбира се, фотографите се фокусираха върху момента, в който той се опитваше да ме успокои. Всички ю изтълкуваха като поредното ухажване от страна на „Челси“...

    Но единственото, за което мислех в онзи момент, бе загубеното. Още по-лошо беше, че смятах, че се провалихме заради мен. Чувствах, че съм предал отбора.

    Това не бе всичко. Татко ми се обади и както винаги се опита да ме окуражи. „Горе главата! Просто забрави за този Момент,“ каза той. Докато пътувахме обратно към Ливърпул , получих тревожно обаждане от моя приятел Баво. Той шъпна, за да ми каже, че майка ми е силно разтревожена. Предложи все пак, че е най-добре да ѝ се обадя след някой и друг час. Въпреки това ѝ изпратих съобщение, в което ѝ написах, че може да ми звънне по всяко време. Чудех се защо е приела загубата толкова драматично.

    Нанраво се вцепених, когато ми се обади. Мама ми каза, че след автогола фенове на „Ливърпул“, които са били около нея и Алекс, са започнали да ме обиждат доста жлъчно. „Този шибан педал го направи нарочно“, крещели те. „Той иска да играе за „Челси“, лакоми се за парите им. „Двамата с шибаната госпожа се интересуват само от лондонските пари. Джерард, ти си гаден предател!“

    Можех да се справя с това, но ме заболя много, когато мама ми каза, че една неголяма група мъже с фланелки и шалове на „Ливърпул“ - не бих ги нарекъл привърженици на клуба, започнала да скандира, че Алекс е уличница. „Тя беше курва, тя е боклук!“ Такива били някои от крясъците на тези хора, които нямали представа, че майка ми и Алекс седят до тях.

    Все пак успяхме да се възстановим и осем седмици по-късно отстранихме „Челси“ в полуфинала за Шампионската лига останал в историята като дуела с гола-фантом. Всички тези спомени, които ме връхлитаха обаче, само потвърждаваха, че мачовете с „Челси“ са в състояние да отприщят особени мрачни емоции. На всичко отгоре в последния ни мач с тях, игран на „Анфийлд“ - на 21 април 2013, Суарес заби зъбите си и тялото на Бранислав Иванович... Луис получи наказание от 10 мача заради инцидента, а след това дойде ред и на всички онези трансферни спекулации.

    Действията на Суарес бяха приети твърде зле, тъй като всичко се случи в деня, в който почетохме паметта на Уилямс. Тя водеше кампанията от името на всички семейства на пострадалите привърженици на „Хилзбъроу , като нейният син бе сред загубилите живота си в Шефийлд. Ан беше много уважавана заради куража и непримиримостта си в борбата за справедливост и бе почетена преди началото на мача с едноч минутни аплодисменти. С този жест отдадохме дължимото Я на загиналите при експлозиите по време на маратона в Бостън седмица по-рано. Нашите собственици от „фенуей“ бяха бази рани в Бостън и на „Анфийлд“ емоциите взеха връх още преди началния съдийски сигнал.

    А трябваше да изпаднем в екстаз след изравнителния гол ни Луис в 95-ата минута на пулсиращия сблъсък, завършил 2:2 или да благославяме великолепната му асистенция за първото попадение, дело на Даниъл Стъридж. Нямаше да има голям проблем и след като Суарес ненужно игра с ръка в пеналтерията след центриране на Хуан Мата от корнер, за да предстоеше възможност на „Челси“ да вкара ог дузпа.

    Демоните обладаха Луис след разочарованието от допуснатата грешка. Той обаче премина границата, захапвайки Иванович. Гневните реакции след такъв инцидент бяха неизбежни. Както и суровото наказание...

    Милиони хора се изказаха по въпроса, позволявайки си да съдят Суарес, без изобщо да знаят що за човек беше той. Уругвай правеше изключение. В неговата страна му простиха несравнимо по-бързо, отколкото в което и да е друго място по света. На Луис му бе трудно да проумее защо е съден по толкова различни начини в Уругвай и дори в Испания в сравнение с Англия.

    Лично аз гледах на него като на приятел и съотборник, макар, че той има доста трески за дялане, но отказвах да го критикувам. Луис беше един млад човек, а вече и звезда, която Грееше силно. Хората допускат грешки. Всички ние ги правим понякога. Аз също не правех изключение, макар че не ми се беше случвало да захапя някого...

    Луис добре знаеше, че е в състояние да стори нещо ужасно, когато стане напечено. Съпругата му - човекът, когото той обичаше повече от всичко на света, го критикуваше за тази му не въздържаност. Но не е лесна задача да изкорениш този навик от човек, който притежава такъв страховит манталитет на победител. Такъв войнствен дух и жажда за триумф. Луис е един от най-големите футболисти в света именно заради този боен подход към играта. Много рядко играч, притежаващ таланта ни Луис, успява да се опази от сътворяването на емоционални тифове по време на кариерата си. Виждал съм как Зидан удря с Глава съперник във финал на световно първенство. Виждал съм И как Рууни получава червен картон на европейско първенство.

    Самият аз съм изпадал в мигове на лудост. В най-разгорещения Момент съзнанието ти се замъглява, а след това съжаляваш за стореното месеци и дори години наред.

    Изпитвах огромно удоволствие да играя в един отбор с Луис. Въпреки странното усещане преди новата среща на Суарес с Иванович, бях истински щастлив, че го имаме на наша страна в решаващия сблъсък с „Челси“. Очакваше ни и още едно завръщане, което разбунваше духовете - Фернандо Торес отново щеше да играе на „Анфийлд“. Беше ясно, че на феновете щеше да им се иска да го разкъсат, но аз помнех хубавите Неща. И как иначе, след като заедно с него бяхме изиграли Толкова велики мачове.

    Съдбата понякога казва тежката си дума и във футбола. Кой можеше да си представи подобен сценарий, след като Торес напусна „Ливърпул“? Но ето, че по ирония на съдбата той, вече като футболист, струващ 50 милиона, направи дебюта си за „Челси“ на „Стамфорд Бридж“ срещу... „Ливърпул“. Привържениците не престанаха да го ругаят през целия мач, а фернандо беше някакси унил, което не е характерно за него. Чудех се какво си бе помислил, виждайки онзи огромен транспарант, на който пишеше: „Този, който предава, остава завинаги сам!

    Кени Далглиш, нашият пестелив на думи мениджър, който тогава заемаше поста с временен статут, замествайки уволнения Рой Ходжсън, успя да надхитри Моуриньо. Спечелихме е 1:0, като голът дойде след мое центриране на далечената греди и неразбирателство между Чех и Иванович, което позволи ми Раул Мейрелеш да прати топката в мрежата. Торес игра само 66 минути, а след това бе заменен от Саломон Калу. Неговият престой в „Челси“ беше доста неудачен и най-страстните при върженици на „Ливърпул“ приемаха това като тържество ми справедливостта. За тях решението на Торес беше предателство.

    Суарес се бе присъединил към нас само дванайсет дни преди това и в този мач остана на пейката. Три години по-късно но, през април 2014, всички на „Анфийлд“ щяха да говорят за коренно различните съдби на Суарес и Торес. Единият ни крилете на вдъхновението, докато другият бе изпаднал в доста незавидно положение. Този път очаквах и друга размяна ми ролите - Торес да остане на скамейката.

    Моуриньо не спря да беснее през цялата седмица. „Челен" трябваше да играе с „Ливърпул“ само три дни преди сремии та-реванш от техния полуфинал в Шампионската лига. Дори бе заплашил, че няма да впише в тимовия си лист някои от основните си играчи в знак на протест. Щеше да е добре, ако „Челси“ излезеше срещу нас с резервите, но в същото врем се съмнявах, че Моуриньо няма да заложи на най-доброто, което разполага. Познавах го добре.

    Бях притеснен от начина, по който възнамерявахме да подходим срещу „Челси“. Никога не изказах тези мои тревоги публично, но наистина бях озадачен от това, че в съблекалнята се говореше как с лекота ще ги разгромим. Дори в думите на Брендън усетих свръхубеденост. Той смяташе, че трябва да излезем и да започнем да атакуваме „Челси“ от самото начало ,както сторихме това срещу „Ман Сити“ и „Норич“.

    Попаднахме в капана на Моуриньо. Тогава имах съмнения, в сега вече съм сигурен. Трябваше да излезем с много по-компактна постройка. Трябваше да правим така, че да ги затрудняваме да вземат превес, да рушим играта с всички мръсни номера. Те правеха точно това. Така може би щяхме да стигнем до равенство, а защо не и до победа.

    Аз съм играч, който също като Моуриньо предпочита да победи, дори да става дума за грозен успех. Бях спечелил някой от най-ценните медали в кариерата си именно след не особено красиви победи. Имаше случаи, в които не бяхме по-добрия отбор на терена, но въпреки това намирахме пътя към успеха. Мисля, че когато се изправяш срещу доказан победител като Моуриньо, трябва да подхождаш по различен начин в тактически план. Можехме да прегазим „Арсенал“ или „Евертън“, тъй като техните бранители не бяха в състояниие да удържат на безмилостния натиск и темпото, което налагахме. Но срещу „Челси“ е необходимо да действаш по друг начин. Едно 0:0 в стила на Рафа щеше да бъде подходящо.

    Не успях да спя добре онази нощ. Бях сигурен, че Моуриньо ще измъкне нещо от пълния си с тактически трикове ръкав, за да ни уязви и нарани. Със сигурност щяхме да загазим, ако заложехме на онзи открит и атакуващ стил, който ни осигури толкова много победи преди това. В същото време знаех, че не е моя работа да се меся в тактическите планове на Брендън. Ако бях почукал на вратата на офиса му, за да дискутираме стратегията ни, той щеше да е в правото си да ме разкара. И все пак тази мисъл не ме напускаше. Дали наистина да не поговоря с Брендън за избраната от него тактика?

    Тези притеснения ме влудяваха. Гърбът ми вече беше доста по-добре, но в главата ми бушуваха мрачни мисли. В крайна сметка реших да запазя съмненията за себе си, надявайки се, че всичко ще приключи добре в деня на мача. Надявах се, но и не можех да се успокоя в часовете, прекарани в „Хоуп Стрийт.“

„Анфийлд“ - 27 април 2014, неделя

    Моуриньо изненада всички. Той заложи на титулярния си състав с едно изключение. На мястото на Гари Кейхил в центъра на отбраната се появи двайсетгодишният чех Томаш Калас - защитник, който бе записал едва два мача през сезона, като и в двата случая се появи на терена в 89-ата минута.

    Само две седмици преди това Калас се бе пошегувал в Туитър, написвайки: „Мен ме ползват само на тренировки. Викат ме, ако имат нужда от конус.“

    Хлапак, който сам се бе нарекъл конус, нямаше шансове срещу Луис Суарес. В отсъствието на Джон Тери пък Ивано- вич бе преместен в центъра на отбраната, за да играе редом до Калас. Сърцето ми обаче все така биеше учестено. Знаех, че Моуриньо е намислил нещо. Всъщност той бе направил пет промени в състава, който загуби от „Съндърланд“ - Атттли Коул, франк Лампард, Джон Оби Микел, Андре Шюрле и Демба Ба се завърнаха сред стартовите единайсет.

    Ние бяхме в същия състав, който победи „Норич“. Даниъл Стъридж все още не беше готов да издържи цял мач и отново остана на пейката. Това бе поредният неделен мач, който започваше в ранния следобед. Поредния пролетен ден с ярко слънце, а на нас ни предстояха поредните деветдесет минути, изпълнени с напрежение.

    Съдия беше добрият, стар Мартин Аткинсън - най-противният ми арбитър. Не беше трудно да се досетя, че ще назначат именно него...

    Стратегията на Моуриньо стана ясна след само няколко минути. В края на този разочароващ следобед Брендън щеше да изрази негодуванието си, коментирайки ултрадефанзивния подход на „Челси“: „Този път имаше два паркирани автобуса, не беше само един. От първата минута те играеха с десет души зад топката. Беше наистина трудно, защото от самото начало те подредиха шестима в отбрана. Към четиримата в защита се бяха присъединили и двете им крила, а пред тях действаха тримата халфи. Не е кой знае колко трудно да наредиш десет човека в наказателното си поле. Ние бяхме отборът, който искаше да спечели със спортни достойнства...“

    Някои биха казали, че това е демонстрация на най-висока класа в дефанзивен аспект, но Брендън направо беше бесен от начина, по който „Челси“ бавеха времето. Аз също. Още в шестата минута на двамата с фланагън ни се наложи да се сборим с Моуриньо, за да успеем да вземем топката. Искахме да изпълним един тъч възможно най-бързо, но старият интригант имаше друга идея. Той хвана топката и я сложи зад гърба си, а докато се опитвахме да я вземем, Жозе я хвърли настрани. Бяха пропилени ценни секунди, а ние вече трудно удържахме гнева си. Невъзмутимият Моуриньо просто вдигна рамене на тъчлинията. Знаеше добре какви ги върши и какво целеше.

    „Челси“ бяха дошли, за да ни развалят празника. Преди всеки удар от вратата вратарят им Марк Шварцер сменяше мястото на топката в малкото наказателно поле. А когато кълбото се озоваваше в ръцете му, той го задържаше четири или пет секунди по-дълго, отколкото беше необходимо. Освен това те непрекъснато се опитваха да накъсват играта, да нарушават ритъма ни във всеки удобен момент.

    Нищо не се получи след първите ни няколко корнера. В 11- ата минута спечелихме поредния ъглов удар на десния фланг. Суарес застана зад топката, а аз търсех своето място в пеналтерията, надявайки се, че отново ще успеем да реализираме ранен гол, който да ни успокои. Калас ме следваше неотлъчно, но успях да се отскубна от него и почти засякох кълбото. То обаче профуча край мен, а Лукас нанесе шут, който рикошира в нечие тяло, преди Коул е мъка да избие от голлинията. Топката продължи по аутлинията по посока на ъгловия флаг, където Сако я догони и върна към пеналтерията. Суарес опита удар от въздуха, а кълбото пак се насочи към Сако. Всичко се развиваше толкова бързо и в последния епизод от тази атака нашият защитник шутира високо над вратата.

    До края на първото полувреме не успяхме да създадем нито едно голово положение - „Челси“ направо ни задушаваше. Някои може би щяха да нарекат тяхната игра „антифутбол“, но това поведение беше много ефективно и на нас ни беше изключително трудно. Нито можехме да вдигнем оборотите до обичайното си ниво, нито можехме да действаме е познатата острота. Дори Суарес беше незабележим и щеше да се запомни само е един удар, който премина високо над гредата. „Синята“ машина съумяваше да изцеди всичките ни сили, а Калас играеше като хладнокръвен ветеран. Също толкова солидно до него стоеше и Иванович.

    От тях Коул беше най-близо до гола след една от редките им атаки, а освен това те протестираха бурно за неотсъдена дузпа, когато след удар на Мохамед Салах топката срещна ръката на флано. Това, разбира се, нямаше как да е дузпа, но „Челси“ реагира яростно.

    Аткинсън добави някоя и друга минута в края на първото полувреме. Ние също вече очаквахме почивката, фланагън подаде към Алън, който пък намери Коутиньо. Бразилецът премина централната линия, но пред него всички наши играчи бяха зорко охранявани, така че Филипе се обърна и върна към Сако в половината ни. Той, Шкъртел и аз бяхме подредени в една линия. Най-близо до нас от „Челси“ бяха Ба и Микел, но все пак дистанцията не беше малка.

    Това беше нищо и никакъв момент, в който безцелно разхождаш топката по терена в очакване на края на тази толкова скучна първа част. Сако погледна към мен. Очевидно бе, че щеше да ми подаде топката е простичък пас. Ба се доближи по диагонала, за да сведе до минимум вариантите за отиграване.

    Сако плъзна топката към мен е левия си крак. Нямаше нищо рисковано в това подаване. Просто един елементарен пас. Едно рутинно подаване. Бях получил стотици хиляди такива в моите двайсет и пет години е екипа на „Ливърпул“. Топката идваше сигурно към мен. Тръгнах към нея, но в същото време извърнах глава, за да проследя Ба. Все още имаше достатъчно пространство пред мен, нямаше никаква опасност.

    Посегнах към топката, но тя се шмугна под десния ми крак. В този момент вниманието ми бе насочено към Ба, а не към кълбото. Понечих да се поправя и тогава се случи всичко.

    Паднах. Строполих се на тревата.

    Бях се подхлъзвал толкова пъти преди това. По стълбите, на кухненския под, бях се подхлъзвал и безброй пъти на футболното игрище. Но никога едно подхлъзване не бе струвало толкова скъпо. Никога заради мое подхлъзване не бяхме допускали гол или губили три решаващи точки.

    Виждайки, че губя контрол върху топката, Ба спринтира от центъра на терена. Имаше пред себе си празна почти цялата ни половина. Ръцете и коленете ми се оплетоха, но успях бързо да се изправя на крака. Ба обаче профуча покрай мен, открадвайки топката е десния си крак.

    Това беше неговият момент и той се понесе напред е дългите си крака. Аз се втурнах да го гоня. Надпревара обаче нямаше. Бях безпомощен. Не можех да го настигна, макар че давах всичко от себе си. Спринтирах с всички сили, но Ба вече имаше солидна преднина.

    Виждах, че му трябваха само едно или две докосвания, а Миньоле излезе срещу него, за да скъси ъгъла. Всичко, което можех да кажа в този момент, бе: „Спаси ме, Симон! Моля те, спаси ме...“

    Когато наближи наказателното поле обаче, Ба хладнокръвно провря топката между краката на Миньоле и тя се озова в мрежата.

    Бях поразен. Продължих по инерция да тичам към вратата,докато Ба се извърна, за да изрази радостта си и едва не се сблъска с Шкъртел. Взех топката, но усещах огромна празнота. Не знаех къде се намирам. Съзнанието ми бе замъглено.

    Ба все още ликуваше сам. Сега беше негов ред да се плъзне на ръцете и коленете си, след което целуна и тревата.

    Вървях към центъра на терена, носейки топката под мишница. Притворих очи. Усещах, че не мога да продължа.

    Играчите на „Челси“ вече бяха до Ба и се нахвърлиха отгоре му, образувайки лавина от сини фланелки. Най-после пуснах топката, а завладялата ме мъка бе трудна за описване.

    „Челси“ вкара след мое подхлъзване във време, добавено от съдията заради техните безкрайни забавяния. Истински кошмар!

    Последният съдийски сигнал през първото полувреме прозвуча скоро. Чух, че в знак на подкрепа копът запя една от песните, които ми беше посветил. „Стиви Джерард е нашият капитан/Стиви Джерард е Червен/Стиви Джерард играе за „Ливърпул“/Истински скаузър - роден и израснал тук...“

    Аз обаче се чувствах все така ужасно. Бях тотално разбит!

    В съблекалнята не бях аз, а някаква развалина. Седях на дървената скамейка на обичайното си място в ъгъла и нямах сили да изрека каквото и да е. Успях да зърна изражението си в огледалото насреща. Изглеждах безкрайно блед. Бях напълно съкрушен!

    След няколко минути мениджърът дойде при мен и каза: „ОК. Станалото - станало. Губим с 0:1, но все още има време. Не играем много добре и трябва да се отпуснем. Пренавити сме.“

    Брендън беше прав. През цялото полувреме както аз, така и Луис нямахме търпение да направим нещо, докато „Челси“ просто пречеха на играта ни. И тогава се подхлъзнах...

    Тишината властваше в съблекалнята, преди Брендън да се обърна към играчите: „Вижте, ако някой заслужава да бъде спасен, това е той,“ каза, сочейки ме с пръст. „Вашият капитан има нужда от вас сега! Той е легенда на този клуб именно защото го е избавял толкова пъти. Решавал е проблемите на своите съотборници, преобръщал е неспасяеми ситуации. Сега е ваш ред да му се отплатите. Имате 45 минути да го направите!“

    Брендън ме погледна: „Стиви, забрави го! Случва се. Сега всички излизаме и печелим мача. Можем да го направим!“

    Все още бях замаян и съвсем не се чувствах уверен. Това беше един отвратителен мач, в който беше адски трудно да ги преодолеем. Не бях сигурен, че вярваме в себе си и имаме силите да запалим онази магическа искра, която ни огряваше толкова пъти през този сезон.

    Всички работехме усърдно. Стърлинг се вряза в наказателното им поле, но Калас го блокира. Рахийм падна. Помислих, че може да получим дузпа, „Анфийлд“ изригна е апел за 11-метров наказателен удар. Мартин Аткинсън обаче само поклати глава.

    Публиката беше притихнала в началото на втората част, но постепенно започна да ни окуражава. Липсваше характерният вой от трибуните, но все пак хората се опитваха да ни вдъхнат сили.

    Не успях да посрещна центриране от корнер. Стърлинг игра е глава, но топката се озова в Джонсън. Последва центриране, което защитата на „Челси“ изчисти, но топката попадна у Джо Алън, който нанесе хубав удар от дъгата пред наказателното поле, но Шварцер плонжира в левия ъгъл и спаси.

    Миньоле също показа класата си малко по-късно, отразявайки е вещина шут на Шюрле. Аз пък се скъсвах от тичане, опитвах удари от всевъзможни ъгли, правех какво ли не, за да успея да се реванширам за подхлъзването. Играейки като опорен халф обаче, беше трудно да сътворя нещо магическо. Може би картината би била друга, ако играех „десетка“... Така или иначе, отчаяно исках да изкупя вината си.

    Оставаха четири минути до края. След поредния рутинен пас, този път на Стърлинг, топката се озова в краката ми. Нямах проблеми е овладяването и подадох на Коутиньо. Опитвахме се да действаме търпеливо, очаквайки своя миг. Коутиньо комбинира е Джонсън, след което отново върнаха към мен. Пласирах пас към Стърлинг на левия фланг, последва приплъзване към Суарес, който пък реши отново да ми върне кълбото. Врязах се в пеналтерията, но центрирането ми премина отвъд аутлинията.

    Аткинсън обаче допусна грешка. Неговото отсъждане бе ъглов удар. Но пък той ми дължеше поне един шанс. Последва къс пас към Стърлинг, който центрира остро, но Шварцер боксира. Топката попадна у Суарес, който нанесе най-добрия си удар в мача. Шварцер изби, а това щеше да е последният ни корнер.

    Аспас, който влезе като резерва, го изпълни ужасно, подарявайки топката на Вилиан. Същият Вилиан, на когото бях изпратил съобщение в началото на сезона, опитвайки се да го убедя да подпише с „Ливърпул“, се понесе напред. Коутиньо опита да го спре е отчаян шпагат, след което топката заподскача, преди Неманя Матич да я върне обратно към Вилиан, Бяхме напълно оголени. Единствено фланагън беше останал ц отбрана, а насреща нахлуваха Торес и Вилиан.

    Флано беше лесно преодолян с едно чукване на топката към фернандо, който се отскубна, следван наблизо от Вилиан. Те пробягаха половината игрище, без някой в червена фланелка да ги последва. Всичко свърши.

    Торес наближи наказателното поле, Миньоле само успя дц приклекне, а бившият ми съотборник плъзна топката към Ми лиан, който можеше на ходом да влезе в празната врата - 0:2,

    Моуриньо скочи от радост, а след това се втурна по тъчлинията, удряйки се по гърдите. Спря се, но продължи да потупва емблемата на „Челси“, като през цялото време крещеше: „Да-а-а!“

    Погледнах на другата страна, където копът избухна с пламенно: „Вие никога няма да останете сами.“ В този момент усещах, че надеждите ни са разбити.

    След края на мача се доближих до Мартин Аткинсън и подадох ръка. Същото направих и с играчите на „Челси“, до като „Анфийлд“ скандираше името ми. Наведох глава. Не го заслужавах.

    Победната ни серия, продължила единайсет мача, свърши, сблъсквайки се челно в големия син автобус. Не познавахме вкуса на поражението през цялата година, като за последно бяхме загубили преди шестнайсет кръга - на 28 декември 2011 г. пак от „Челси“, само че на „Стамфорд Бридж“. Сега те ми повалиха отново, при това точно когато имахме най-голяма нужда от победата.

    Останахме на върха, но вече не държахме нещата в свои ръце. „Манчестър Сити“ беше поел контрол върху ситуацията, Те щяха да са шампиони, ако спечелеха оставащите им три мача. Ние щяхме да останем втори, а второто място нямаше никакво значение...

    „Вие никога няма да останете сами“ все още отекваше ма „Анфийлд“, когато се запътих към тунела. Искаше ми се да потъна в земята. Да изчезна в някоя мрачна дупка.

    Час по-късно вече бях на задната седалка на колата, а сълзите се стичаха по лицето ми. Въпреки че дългогодишният ми приятел Пол Макгратън се опитваше да ме окуражи, казвайки, че все още има мачове до края, бях сигурен, че „Ман Сити“ няма да се издъни. Този път нямаше да има обрат.

    Желаех да спечеля титлата с „Ливърпул“ толкова дълго, а сега всичко отиде по дяволите. Нямаше връщане назад.

    Най-после се обърнах към Алекс. Не исках момичетата да ме видят в такова състояние. Трябваше да открием някое място, в което да останем сами. Някъде далеч от Ливърпул, къде- то няма никого.

    „Къде?“ - попита Алекс.

    „Не знам - казах аз. - Говори със Стрюън.“

    Чух как тя обясняваше нещо на Стрюън Маршал, който бе мой мениджър вече доста години. Избърсах очите си, но бях замаян. Колата набра скорост и се изгуби в мъглата. Телефонът на Алекс продължаваше да звъни. Асистентът на Стрюън се опитваше да уреди полет.

    Майкъл Оуен познаваше някакъв човек, който имаше частен самолет и те щяха да ми помогнат. От нас се искаше само да изберем къде да отидем, но в главата ми беше такава бъркотия...

    Внезапно едно име изникна в съзнанието ми. Вече бях там веднъж и единственото, което запомних, бе, че там бе ужасно пусто. „Може би Монако?“ измърморих, повдигайки рамене.

    Монако наистина изглеждаше като призрачен град. Повечето от четирийсет и осемте часа, през които се бяхме скрили там, бяха кошмарни. Поне не стигнах до самоубийство. Знаех, че Алекс и момичетата ще ме върнат към живота. Те заедно с мама и татко бяха най-важните хора за мен. Имах своето семейство, но не беше трудно да си представя, че хората, посягащи на живота си, се чувстват по почти същия начин. Бях се сринал и най-лошото в този момент щеше да се случи, ако трябваше да остана сам...

    Имах нужда Алекс да е до мен, а освен това помолихме и Грати да дойде с нас. Повече от всичко исках съпругата ми да е с мен в онзи момент, а и един от най-близките ми приятели. Такъв човек съм. Не мисля, че щях да се справя, ако бях останал сам. Наистина не съм сигурен, защото никога не бях пропадал толкова ниско.

    Телефонът ми беше изключен, макар че от време на време го проверявах. Беше пълен със съобщения. Хората не преставаха да мислят за мен. Стив Питърс - психиатърът, който ми бе помогнал да превъзмогна най-мрачния си период преди този кошмар, беше изпратил есемес, в който казваше да се свържа е него.

    В онзи момент обаче не можех да му се обадя. Просто не можех да говоря. Нямах сили да пророня и дума.

    Вечерта трябваше да взема приспивателни. Това беше единственият начин да спра мисълта за подхлъзването и загубата. На другата сутрин се събудих от ужасен сън. Всъщност беше истина... Знаех, че трябва да намеря сили да продължа. Щях да остана вцепенен няколко дни, но в крайна сметка трябваше да го преодолея.

    Следобед някакси успях да телефонирам на Стив. Знаех, че ако някой може да ми помогне в този момент, това е той. Стив както винаги беше доста разумен. В това време вече знаех, че „Ман Сити“ са победили „Кристъл Палас“ като гости с 2:0 в късната неделна среща. Вече бяха три точки зад нас, но имаха много по-добра голова разлика и един мач по-малко. Стив каза, че не всичко е загубено. Насърчи ме да не избързвам и да изчакам края на първенството. След това преминахме към другата причина за моята депресия.

    Стив ми помогна да направим по-задълбочен анализ на подхлъзването. Той знаеше, че винаги съм честен и открит за дискусия след допуснати грешки на терена или след някой слаб мач. Такъв бях от самото начало. Така че той без колебание ми позволи да поема цялата отговорност за подхлъзването, приемайки, че този инцидент изигра огромна роли и ключовия двубой.

    В същото време обаче Стив ми помогна да си задам и един не по-малко съществен въпрос. Ако се случеше най-лошото пън футболен план, разбира се, и ние не успеехме да спечелим първенството, щеше ли моето подхлъзване да бъде единствената причина за това? Отговорът по-скоро бе отрицателен. Вяхме загубили и мачове, в които не взех участие. Други играчи също бяха допуснали грешки, понякога дори повече от една. Освен това бях вкарал късни голове, с които донасях три те точки - като дузпите срещу „Фулъм“ и „Уест Хям“ отпреди няколко седмици. Стив сякаш се опитваше да ме накара да приема, че ,„Ливърпул“ нямаше да е на върха на подреждането преди мача с „Челси“, ако не бях играл толкова силно през сезона.

    Болезненото усещане продължи да ме изгаря отвътре, но ти в определено ми помогна. Напомни ми, че футболистите не са изключение и като всички други хора са устроени да разсъждават логически и да вземат рационални решения. Но в същото време има моменти, в които негативните емоции могат да се отключат изключително бързо. Такава ни е природата. В главата ти се загнездва несигурността и започва да те пита: „Защо не бях по-внимателен?, Защо допуснах да се случи?, За всичко съм виновен аз“ и други такива. Започваш да губиш контрол...

    Именно това бе и причината да заплача в колата. Да си помисля, че вече не си струва да живея. Несигурността се храни от негативните емоции и трябваше да опитам да стъпя отново на краката си. Благодарих на Стив и му казах, че ще се чуем пак, когато се върна у дома.

    Монако беше все така пуст, а в тъмнината на понеделнишката вечер, последвала онзи злощастен ден, успях да направя малко по-трезва оценка. Вече не бях толкова обсебен от подхлъзването. Просветна ми и в съзнанието ми започнаха да оживяват кадри от цялата ми кариера.

    Спомних си головете срещу „Олимпиакос“ и „Милан“. Върнах се към Чудото от Истанбул, за което имах съществен принос, макар че като цяло извадихме голям късмет. „Милан“ беше по-добрият отбор на терена, но аз вкарах при 3:0 за тях и по този начин запалих искрата за забележителния обрат. Същата вечер вдигнах огромния трофей на Шампионската лига - най-великият момент в кариерата ми.

    Да, похлъзнах се срещу „Челси“ и може би никога нямаше да спечеля титлата в Лигата. Но в онази вечер аз бях Кралят на Европа! Винаги ще нося спомен за Истанбул.

    Съдбата и късметът невинаги са ми обръщали гръб. Вкарах изумителен гол срещу „Уест Хям“ във финала на ФА Къп през 2006 г., когато всички ни бяха отписали. Всъщност това може би бе и най-силният ми мач с екипа на „Ливърпул“. Дори в наши дни хората продължават да се връщат към двубоя като „финала на Стивън Джерард“. А кой друг, изключвайки Стаили Матюс имаше финал, наречен на неговото име. Не бях ли истински щастливец?

    Спомних си всички дербита и хеттрика срещу „Евертън“ през март 2012-а. Тогава заедно с Луис Суарес се чувствахме неудържими. Не бях ли късметлия да играя редом до Суарес, Торес, Алонсо и Рууни? Да извървя целия път от „Айрънсайд Роуд“ в мрачния Хюйтън до световното първенство в Бразилия.

    Мракът и светлината, въодушевлението и мъката вървяха ръка за ръка. Вярно е, че се чувствах ужасно, но пък познавах добре и славата. А повечето хора нямаха този шанс. Не бяха целунати от съдбата. Ето защо трябваше да съм благодарен и да не унивам за дълго.

    Отиващият си сезон беше пълен с радости и разочарования. Спомних си за конфликта между Луис и „Ливърпул“ и ролята ми в потушаването му. Върнах се и към онзи луд мач с „Норич“, в който феновете ни изпаднаха в делириум, запявайки „Не мога да получа достатъчно“.

    Сетих се и за гола ми на „Уембли“ срещу Полша, с който Англия подпечата визите си за световните финали в Бразилия. Спомних си разгрома с 5:1 над „Арсенал“, за 4:0 срещу „Евер- тън“ в градското дерби, как разбихме „Манчестър Юнайтед“ с 3:0. В съзнанието ми изплуваха всички онези завръщания от Лондон след победни развръзки. В автобуса се чувствах толкова изтощен, но и изпълнен с надежда. Спомних си как съблякох фланелката си, полудял от радост след победния гол срещу „Фулъм“. Спомних си и как парчето „Чувствам се толкова жив“ огласяше автбобуса ни след това.

    Сетих се за службата, посветена на 25-ата годишнина от гибелта на нашите привърженици на „Хилзбъроу“. За момента, в който Джери Марсдън и феновете ни подеха „Вие никога няма да останете сами“.

    Но преди всичко в главата ми се въртеше моментът на подхлъзването. И макар че наистина успях да се поотърся от кошмара, с Алекс продължихме да стоим в стаята си почти през цялото време. Излязохме за кратка разходка, но седнахме край басейна, където останахме около час. На втората вечер отидохме в един празен ресторант, но аз нямах апетит. Бях все така замаян.

    Поне успях да направя трезва равносметка на случилото се. 11е съм самонадеян. Може би дори точно обратното. Навярно съм твърде суров и критичен към себе си. Все пак бях и достатъчно разумен, за да анализирам проблема в детайли и да си направя необходимите заключения. Престоят ми в Монако ми помогна още веднъж да се убедя, че всъщност бях дал всичко от себе си. Това убеждение щеше да ми помогна да превъзмогна кошмарите. Дори да ми костваше години, знаех, че един ден с помощта на Алекс, момичетата, родителите и приятелите ми ще успея да се отърся от гафа срещу „Челси“.

    Едно от първите съобщения, които получих при прибирането си в Ливърпул във вторник, бе от Крие Морган. На следващата вечер - 30 април, „Челси“ щеше да играе мача-реванш от полуфиналите в Шампионската лига с „Атлетико“ - Мадрид, Крие вече се бе свързал с мен в Монако, за да провери дали всичко е наред, и сега бе изпратил следния въпрос: „Искаш ли да гледаме мача утре с една торба с „Харибо“?

    Беше ясно, че Крие иска да подслади живота ми след гор- чилката от уикенда. Още повече, че щяхме да гледаме „Челси", „ОК, ще е хубаво да видим как падат. Ако искаш ела вкъщи, защото отдавна не съм виждал децата,“ отговорих аз.

    Приятелството ни с Крие се базираше на професионалните ни отношения. Виждахме се по работа - на „Мелууд“, на „Аифийлд“ и по време на пътуванията за мачовете на чужд терен, Нямахме навик да си гостуваме в къщите. Но тогава преминавах през труден период и оценявах загрижеността на колега, на когото можех да се доверя.

    Крис дойде рано с пакетите „Харибо“, които момичетата харесваха много. След това седнахме да гледаме мача - Торес се изправяше срещу родния си клуб. Моуриньо го пусна сред титулярите и логичното се случи. Фернандо вкара. Радвах се за него, но бях за „Атлетико“. „Челси“ ни донесе толкова мъка, че нямаше да е лошо да пострада малко за наше удовлетворение,

    „Атлетико“ тормозеше съперника си без пощада. Испанците правеха страхотни контраатаки. Адриан изравни малко преди почивката, а след час игра Диего Коща, който щеше да е играч на „Челси“ само месец по-късно, изведе „Атлетико“ напред. Лондончани се нуждаеха от две попадения, за да останат в играта. Ние пък се забавлявахме истински и даже унищожихме сладките „Харибо“, които бяха останали.

    Крис намери сили да ме попита как се чувствам след случилото се. Всъщност бях по-добре, макар че не можех да спра да се измъчвам.

    „Знаеш ли какво беше това? - започна Крие, говорейки за подхлъзването. - Това бе просто един от онези моменти. Хлъзгаво игрище, тревата те подвежда. Не бива да се държиш отговорен за това. Освен това Ба трябваше да мине през половината игрище и да преодолее още двама играчи. Че и Миньоле. Та ти беше на центъра, Стиви. Не е като да бе станало във вратарското поле...“

    „Така е - казах аз. - Но въпреки това...“

    Отново се оживихме. Арда Туран вкара - „Атлетико“ - „Челси“ 3:1! Довиждане, „Челси“.

    Почувствах се по-добре, когато се завърнах на „Мелууд“. Предстоеше ни визита на „Кристъл Палас“ в понеделник вечерта, а „Ман Сити“ гостуваше на „Евертън“. „Сити“ изпитваха огромни затруднения на „Гудисън“. Може би пък, кой знае, „Евертън“ щеше да ни направи голяма услуга...

    Тренирахме здраво, а момчетата се отнесоха чудесно с мен. Струва ми се, че осъзнаваха, че все още не мога да се отърся от случилото се. Но аз давах всичко от себе си и исках да се подготвя по най-добрия начин за мача с „Кристъл Палас“. Никой дори не ми напомни за „Челси“ и подхлъзването, а аз знаех как всички се хвърлиха с всички сили през второто полувреме. Видях как съотборниците ми оставиха сърцата си на терена след онези думи на Брендън на почивката, опитвайки се да заличат допуснатата грешка. Бяха успели да ме разчувстват. Именно в такива моменти си даваш сметка какви съотборници имаш.

    Повечето от тях наистина бяха мотивирани до краен предел, че и в повече, искайки да ми помогнат най-сетне да спечеля титлата след всички тези години в клуба. Аз пък го желаех и заради тях. Знаехме, че все още не сме извън играта и продължавахме да вярваме в чудото.

    „Сити“ се изправяха срещу „Евертън“ в ранния съботен следобед. Нямах сили да гледам мача, но следях резултата на телефона си. След единайсет минути игра резултатът вече бе 1:0 за „Евертън“. Рос Баркли. Хей, дали наистина можеше да се случи? Превъзбудата ми издържа още 11 минути - Агуеро вкара за „Сити“. Но равенството също ни вършеше работа и отново ни връщаше на пътя към титлата. Две минути преди почивката обаче имаше известие за нова промяна. Погледнах надолу - Джеко... „Евертън“ 1 „Ман Сити“ 2.

    „Евертън“ се нуждаеше от победа, за да запази минималните си шансове за квота в Шампионската лига, но в началото ма втората част Джеко доведе нещата до 3:1. Лукаку върна един гол, но „Сити“ удържа аванса си и застана начело на класирането, защото имаше по-добра голова разлика от нас, а до края ни оставаха по още два мача. Техните бяха на собствен терен - срещу „Вила“ и „Уест Хям“. Два отбора, които не играеха за нищо и вече мислеха за летните си почивки. Сякаш всички надежди сс бяха изпарили...

    Единайсет минути преди края водехме на „Кристъл Палас“ с 3:0. Редом до добре познатото ни „Ще спечелим лигата... ще спечелим лигата“ от привържениците ни се чуваше и простичкият възглас: „Атакувайте, продължавайте да атакувате!“ Головата ни разлика бе плюс 53, докато тази на „Сити“ бе плюс 59. Все още изоставането ни бе значително, но пък се опитвахме да го съкратим.

    Първото попадение дойде след 18 минути. Центрирах от корнер, а Джо Алън бе точен с глава на задната греда. В началото на второто полувреме пласирах един от онези характерни четирийсетметрови пасове и топката попадна в краката на Даниъл Стъридж. Той я овлядя, вряза се навътре и шутира. Последва рикошет, след който тя влетя покрай вратаря на „Палас“. Стърлинг и Суарес пък комбинираха умело в 55-ата минута и Луис вкара хубав гол. Той грабна топката и бързо се отправи към центъра - носехме се по вълната на въодушевлението и искахме още попадения.

    Имаше ги, но всички бяха в полза на „Палас“. Вкараха ги в главозамайващ период от девет минути. Всичко започна с къс- метлийски гол - при удара топката се отклони в тялото на наш защитник. Само две минути по-късно Шкъртел се носеше по левия фланг, но подаването му беше пресечено от отбраната на „Палас“, след което бе осъществена скоростна контраатака. Мартин липсваше в центъра на защитата, а след пробив на Яник Боласие точен бе Дуайт Гейл. Вече действахме твърде хаотично. Глен Мъри се възползва от една от зейналите пробойни и Гейл вкара още веднъж - 3:3.

    Стоях клекнал след последния съдийски сигнал, а Луис Суарес плачеше неутешимо, закривайки лицето си с бялата фланелка. Телевизионните камери и фотографите ни наобиколиха, опитвайки се да уловят мъката ни. Изтиках ги настрани, отидох да поздравя играчите на „Палас“ и се върнах при Луис, опитвайки се да го утеша. Коло Type, който беше влязъл като резерва, също се притече на помощ.

    „Тук съм, Старши,“ каза Коло. Той винаги се обръщаше към мен по този начин, а сега се зае със задачата да отведе Луис. Едва се влачехме, напускайки терена и оставяйки феновете на „Палас“ да изживеят своята радост.

    Клубът беше организирал частен полет, е който да се приберем от Лондон. Целият отбор се бе смълчал, като повечето играчи се занимаваха със своите айпади, слушаха музика или гледаха филми. Бях седнал до Крие и Глен Дрискол. Разменяхме тихичко по някоя и друга дума, като все още не успявахме да се отърсим след една от най-странните вечери в кариерата ми.

    „Ние ги разбивахме - промълвих пред Крие и Глен. - Мислех си, че ще бием с 6:0, честна дума.“ Присвих рамене. Може би дори такъв развой нямаше да промени нещата.

    Това бяха най-кошмарните ми осем дни във футбола! „Челси“, Монако и „Палас“. Най-голямата ми мечта - да спечеля титлата с „Ливърпул“ беше отлетяла. Чувствах се ужасно.

    Погледнах през прозореца, нямаше какво да се види. Самолетът леко залитна, попадайки в турбуленция, и някои от играчите вдигнаха погледи.

    Обърнах се към Крие: „Друже, всичко, от което се нуждая сега, е този самолет да падне.“ Той ме погледна. „Няма да страдам, ако се срине,“ продължих аз и наистина го мислех. Бях готов да се предам. Беше ми дошло до гуша и ми бе все едно, ако се разбием.

    Самолетът се стабилизира и всички отново се концентрираха към айпадите си. Не казах нищо повече до края на полета, потънал в мисли.

9. Английски надежди

    Учени дойдоха в лагера на английския национален отбор в Алгарве, Португалия, за да ни включат в проекта „Да се чувстваш комфортно, когато ти е некомфортно.“ Звучеше странно, но всъщност имаше логика. Програмата беше създадена от специалисти от университета в Лоубъроу и целеше да ни помогне да се справим по-добре с очакващите ни съсипващи жеги и влажността в Бразилия. Във Фаро беше достатъчно горещо, но под парещите лъчи на португалското слънце през май 2014 г. трябваше да тренираме, нахлузили три ката дрехи. Това беше един от начините да привикнем към дискомфорта, който ни очакваше в първия ни мач в първенството. Щяхме да играем с Италия в Манаус, разположен в тропическите гори на Амазонка.

    Нещата се случваха на основата на научен метод. На три различни места на телата ни учените бяха прикрепили пластинки, които им позволяваха да следят колко се потим, как- то и от какво количество течности и електролити ще имаме нужда, за да поддържаме обичайното си ниво на игра. щом съберяха необходимата им информация, те щяха да създадат специални напитки за възстановяване на всеки отделен играч. Англия вече използваше доста по-различен подход за постигане на целите си в сравнение с времето, когато аз дебютирах. В късния май през 2000 г., когато искаше да провери дали съм готов за мача, Тони Адаме изкрещя в лицето ми въпрос, който не търпеше възражение: „Готов ли си, по дяволите, да го направим?“ По онова време капитан беше Алън Шиърър. А в третото си световно първенство пък щях да изведа Англия с капитанската лента втори път. Нямах нужда от изчисляване на отделената от мен пот или от определяне на нужните ми електролити, за да знам, че да играеш за Англия често означава умение да се справяш в некомфортни ситуации. Харесвах международните мачове и наред с разочароващите моменти пазех и много приятни спомени. Медийният цирк и задушаващата атмосфера преди голямо първенство със сигурност беше нещо, с което трудно можеш да се справиш. Беше си сериозно предизвикателство. Псе така усещах страстта, играейки за Англия, и продължавах да искам да нося капитанската лента. Винаги обаче знаех, че сред най-трудните неща за един капитан на националния отбор е задължението непрекъснато да се явява на пресконференции. Там не е твоето място, а срещу теб застават хора, които винаги те дебнат. Едва ли не във всеки зададен въпрос имаше някаква скрита бомба и репортерите се нуждаеха само от една грешна дума или някакъв нюанс в твоето изказване, за да те хванат натясно. Бях се отървал на няколко пресконференции преди и след мачове на Англия, но не беше никак лесно. Разбираемо най-напечено ставаше, когато отпадахме рано от някое първенство. Направо те разкъсват с въпроси, а ти се чувстваш незащитен.

    След всичките години, в които носех лентата, осъзнах, че най-добрата стратегия е да си откровен пред медиите. Разбира се, трябваше винаги да съм много внимателен. Ако мой съотборник имаше някакви проблеми, не означаваше, че трябва да го разкрия публично. Също така избягвах индивидуални критики. Понякога дори се налагаше да казвам неща само и само за да запазя спокойствието в отбора. Да позволя на мениджъра да разполага фокусирани и мотивирани играчи.

    Но в 99 процента от случаите говорех открито. Не виждах смисъл да се изправя пред 30 или 40 журналисти, без да мога да съм откровен. Това беше по-приемливо, отколкото да се впускам в клишета, отработени за пред медиите, с които рано или късно се оплиташ като политик, който се опитва да заобиколи истината. Винаги идва момент, в който се издънваш, и затова предпочитах да съм прям и искрен. Трябва да имаш куража да се изправиш срещу директни и откровени журналисти или срещу някого, който се опитва да представи нещата в друга светлина.

    Като цяло се справях, макар че във всяка сфера на живота има хора, които винаги се стремят да манипулират и да подменят фактите. Бих могъл да кажа също, че критиките на спортните журналисти към мен като капитан на Англия бяха конструктивни и честни. Така че махвах с ръка, когато някои от репортерите преминаваха границата. По същия начин приемах нещата и когато хвалебствията по мой адрес биваха преувеличени.

    Повечето от хората, работещи в медиите, разбираха играта п оценяваха факта, чс играчите понякога наистина са притиснати до стената. Преди голямо първенство или важен мач трябваше да си готов да приемеш директно някои не особено удобни въпроси. Слагайки чертата обаче, не мога да не призная, че пишещите за Англия демонстрираха уважение към мен в повечето случаи и знаеха, че могат да очакват искрени  отговори, без значение дали отборът се представяше добре или не. Никога не се криех в напрегнатите моменти.

    Във Фаро беше различно. Тогава прибегнах до лъжа на една от пресконференциите - на 24 май 2014-а. Беше трудно, защото по това време медиите дори не засягаха темата за предстоящото световно първенство. Първият въпрос даде тона. Те искаха да чуят как се чувствам психически след тежкия месец, който преживях с „Ливърпул“.

    Бяха изминали две седмици след края на първенството във Висшата лига. Победихме „Нюкасъл“ с 2:1 на „Анфийлд“ в последния си мач за сезона, но срещата не беше приятна за наблюдаване. Аз пък се чувствах още по-неуютно, тъй като вече си имах нова песен. Пееха я не нашите привърженици, а феновете на „Нюкасъл“.

    „Стив Джерард, Джерард/той се подхлъзна и падна на шибания си задник/Даде я на Демба Ба/Стив Джерард, Джерард...“

    Джордитата се забавляваха и непрекъснато я повтаряха. Можех да ги разбера - нямаше за какво друго да пеят в онзи момент. Знаех, че това ще е песен, която щях да чувам навсякъде в Англия, когато обличах екипа на „Ливърпул“. Тя щеше да е сред хитовете на гостуващите привърженици на тима, с който играехме. Независимо дали е мач от първенството или за някоя от купите. Трябваше да свикна с това.

    Беше ни трудно да преглътнем факта, че „Нюкасъл“ води на почивката с 1:0 след автогол на Шкъртел и бледо представяне от наша страна. За да се възкреси по някакъв начин мечтата ни за титлата, „Ман Сити“ трябваше да загуби у дома от „Уест Хям“, но още след първото полувреме те водеха с 1:0.

    Все пак след почивката играхме доста по-мотивирано, като аз бях съавтор и на двата гола - и за двата асистирах от свободни удари, а точни бяха Агер и Стъридж. Победихме, а това ни позволи да завършим на второ място.

    „Ман Сити“ станаха шампиони с 86 точки, ние останахме зад тях с 84, а трети бяха „Челси“ с 82. „Арсенал“ зае четвъртата позиция, финиширайки пет точки след нас.

    Пресата не пропусна да ми напомни, че ако бяхме победили „Челси“, когато се подхлъзнах, шампиони щяхме да сме ние - нещо, което бленувах толкова дълго. Питаха ме дали още ме боли... Не бях в лошо настроение и в онзи момент коректният отговор би бил: „Да, разбира се.“ Но нямах съмнение, че ако разкриех бруталната истина, акцентът щеше да падне именно върху това как все още не съм успял да преодолея шока от модхлъзването. А бях уверен, че след изиграването на няколко контролни срещи и пристигането ни в Бразилия, нещата щяха да се променят. Тогава нямаше да мисля за „Ливърпул“. Но те задаваха конкретен въпрос. Искаха да разберат дали съм се справил е проблема напълно, или той все още ми влияе.

    Всъщност истината беше някъде по средата. Можех да кажа, ме в някои дни всичко е наред, но и че понякога все още се иръгцам към този момент и тогава се чувствам ужасно. Не бях се отърсил от най-голямото разочарование в живота си и все още го преживявах болезнено. А как иначе можеше да бъде?

    Знаех, че щях да сътворя сензация, и затова предпочетох да излъжа. Казах, че се чувствам прекрасно и съм се фокусирал единствено върху световното първенство. Добавих, че съм приел реалността и съм опитал да пренебрегна негативните емоции, отдавайки се на позитивизъм и себераздаване в тренировките. Всъщност имаше и немалка доза истина в това мое изказване. Бях съвсем искрен, когато казах, че съм благодарен, че имам възможност да се концентрирам изцяло върху световното. Даже се усмихнах.

    „Иначе трябваше да се излежавам на слънце и неминуемо щях да се връщам към последните три-четири мача от сезона, питайки се многократно къде се объркаха нещата и защо се получи така - заявих аз. - Но ето, че се налага да забравя за тези неща, тъй като ни предстои да участваме в толкова силен турнир.“

    Намекнах, че ме е заболяло, но натъртих на това колко прекрасно се чувствам и как съм успял да извлека позитивите от изтеклия сезон.

    „Не обичам да допускам грешки. Особено големи грешки във важни моменти. През цялата си кариера съм допуснал едва няколко. С напредването на възрастта и с натрупването на повече опит един играч се научава как да се справя в такива моменти. Но е истина, че ударът е голям. Това не беше просто подхлъзване. То на практика ни лиши от възможността да спечелим титлата след един успешен сезон. Но опитът ти  дава възможност да извличаш и поуки, а не само да се вторачваше в негативите. Беше фантастично, че завършихме втори и най-тежкото първенство в света. Че успях да изиграя толкова силни мачове и видях колко много израснаха някои играчи, като например Рахийм Стърлинг.“

    Вътрешният ми глас обаче напираше за истината и тогава добавих: „Продължавам да си задавам въпроса как и защо се случи. Но отговорът така и не идва - това беше просто едно подхлъзване. Беше жестоко, тъй като се случи в неподходящо време. Оставаха само три кръга до края, а ние бяхме водачи в класирането. Не е справедливо, но това е част от футбола. Така е и в живота и не съм започнал да се самосъжалявам.“

    Не виждах смисъл да разкривам пред света как плачех на задната седалка на колата на връщане към дома след мача с „Челси“. Вместо това казах: „Не искам никой да си мисли, че : съм млад, наивен и несигурен в себе си човек, който се връща у дома, тръшва се на леглото и започва да плаче. Аз съм на 33 и имам зад гърба си стотина мача за Англия и още около 600 за „Ливърпул“. Достатъчно съм силен и опитен, за да мога да се справя с това. Поех своята отговорност за подхлъзването и за последствията. Това не бе първата грешка, която допусках.  Напротив, имал съм доста такива моменти и всеки път съм успявал да се изправя на крака. На това световно първенство ще докажа отново, че съм отлично подготвен и нямам никак- I ви проблеми.“

    Беше важно да кажа тези неща уверено. В същото време I наистина вярвах, че това световно първенство щеше да бъде най-голямото в нашите кариери. Бразилия обещаваше да бъде най-подходящата сцена за този форум и аз също бях завладян от ентусиазъм. Бях и оптимист. В същото време, разбира се, и малко тъжен. Мисля, че всеки един от нас е преминавал през подобни объркващи периоди, но в ерата на Туитър, когато медиите са толкова могъщи, не е много лесна задача да обясниш как се чувстваш. Така че реших да заложа на „прекрасното“ си настроение. Казах също, че съм на прекрасно място.

    Една благородна лъжа в свят, в който всичко беше черно или бяло, вършеше по-добра работа, отколкото сивата плетеница от смесени чувства в периода между края на сезона във Висшата лига и световните финали в Бразилия. Вече бях играл на пет големи първенства с Англия и отлично знаех колко важно е да се предпазя от гръмките заглавия в пресата. Пазех ярки спомени от предишните световни и европейски първенства. Обичах мачовете в тях, макар че не бях въодушевен от предшестващите ги лагери. Напротив, мразех ги. Ненавиждах да бъда далеч от Алекс и момичетата толкова дълго. Но си струва да преминеш през скучното ежедневие и отегчителния режим. няколко дни преди първия мач в турнира надеждата изцяло те обладава. Чувството да играеш за Англия е неописуемо.

    Четири години по-рано преди първия ни мач в груповата фаза на световното първенство в Южна Африка - срещу САЩ, Пях също толкова въодушевен. И тогава бях капитан, макар че лентата се озова на ръката ми след противоречията около  Щон Тери и невъзможността на Рио фърдинанд да играе заради контузия. Мениджър на тима бе Фабио Капело - също толкова труднодостъпен като Рафа Бенитес, но въпреки това усещах, че той ме цени.

    Капело използваше странен начин да изрази солидарността си към водещите играчи. Той никога не говореше за това. Предпочиташе да дойде и да те потупа по рамото. Този жест означаваше, че Капело оценява футболните ти качества. Всъщност вече знаех, че той ме харесва, защото винаги залагаше на мен. Не бях съвсем убеден, че ме цени като лидер, каквито неминуемо бяха Тери и фърдинанд.

    Роля за това навярно изигра и Франко Балдини - неговият асистент, който имаше влияние върху повечето от решенията, които вземаше Капело по време на престоя си като мениджър на Англия. Имах усещането, че Балдини смята, че ми липсва достатъчно увереност. Че съм недостатъчно корав и беше резервиран към идеята аз да бъда капитан. Той ме ценеше високо като играч и неведнъж намираше начин да ми го каже. Вкарвах голове и се представях на най-високо ниво в мачовете на „Ливърпул“ почти всяка седмица, и те искаха да видят подобно представяне и в срещите на Англия, но подготовката и организацията в националния тим беше съвсем различна. Стараех се да оправдая очакванията им, но със сигурност се чувствах доста по-комфортно в „Ливърпул“.

    Винаги давах всичко от себе си, когато играех за Англия, и според мен направих няколко силни мача под ръководството на Капело и Балдини. Със сигурност обаче ми се отрази това, че те ме направиха капитан, без да са убедени в лидерските ми качества. Мисля, че имаха право да се доверят на Джон Тери - истински водач и особено уважавана личност в целия лагер, .Той беше част от състава ни в Южна Африка, но бе принуден да свали лентата заради личния си конфликт с Уейн Бридж. На мен естествено ми се отрази донякъде това, че трябваше да се превърна в новия лидер на отбора, въпреки че мениджърът искаше да види в тази роля Джей Ти и беше длъжен да отстъпи само заради настояването на Футболната асоциация. Разбира се, не мислех особено за това. Опитвах се да играя за Англия и да бъда капитан по свой начин.

    Всеки от капитаните изпълняваше задълженията си посвоему. Джей Ти имаше собствен стил, а аз съм доста по-достъпен и разбиращ тип и предпочитам да давам пример с изявите си на терена. А и ми харесваше да тренирам под ръководството на Капело. Знам, че много от играчите не го долюбваха, но бях готов да изтърпя скуката, режима и всички наложени ограничения, тъй като вярвах, че той може да осигури успехи на Англия.

    Имаше и основа, на която Капело да надгради, след като в предишните две световни първенства достигахме до четвъртфиналите. Заради контузия пропуснах турнира през 2002 г., когато в Япония бяхме елиминирани след загуба от Бразилия с  1:2 независимо от феноменалния гол на Майкъл Оуен, с който открихме резултата. През 2006-а се препънахме срещу Португалия на същото стъпало. Аз играх в този мач в Гелзенкирхен, който ще бъде запомнем с онова намигване на Кристиано Роналдо, след като съотборникът му в „Манчестър Юнайтед“ Уейн Рууни бе изгонен след час игра при резултат 0:0. Тогава , загубихме след дузпи. Червеният картон на Рууни, лицемерието на Роналдо и жестоката развръзка при 11-метровите удари вбеси всички у дома.

    Португалските защитници действаха брутално срещу Уейн - най-добрият ни играч в мача през цялото време. Те използваха цинична тактика и постоянно го провокираха, целейки да го извадят от равновесие. В 62-ата минута при един сблъсък за топката между Рууни и Рикардо Карвалю, Уейн остана на крака, докато португалецът се запревива, сякаш умираше. Беше същински театър, след който последва и кратко меле. Рууни стъпи върху Карвалю - Уейн се кълнеше, че не го е направил умишлено, но португалците се струпаха около съдията, настоявайки нашият нападател да получи червен картон. Те твърдяха, че действието е преднамерено.

    Когато реферът вдигна червения картон, съвсем сериозно смятах, че един от португалците също трябва да бъде изгонен  за това, което каза. Бях шокиран да видя как Роналдо намигна дяволито на своя мениджър Луис фелипе Сколари, сякаш искаше да каже: „Работата е свършена.“

    Уейн дойде при мен в автобуса след загубата, след която Пяхме напълно разбити, и ме попита какво мисля за намигването на Роналдо. Бях толкова гневен и тогава му казах, че ако някой мой съотборник направи нещо такова, никога не бих му проговорил. Дори ако беше Шаби Алонсо - а аз знаех, че това не е стилът на Шаби. Нямаше начин да му простя.

    Тогава Уейн ме слушаше вниимателно, но се оказа, че намери вътрешна доброта и сили да прости на Роналдо. Да съхрани партньорството, което изглеждаше разрушено в онази вечер. Загубата от Португалия пък бе поредният изфабрикуван и болезнен инцидент, след който Англия напусна голямо първенство.

    С дузпи бяха свързани толкова разбиващи сърцето моменти и поражения. Като фен станах свидетел как Англия отпада от Западна Германия след удари от бялата точка на полуфиналите на световното първенство през 1990 г. Също и от Аржентина през 1998 г. във Франция, когато в четвъртфиналния сблъсък Дейвид Бекъм получи червен картон.

    Като играч пък два пъти загубих от Португалия след дузпи. На Евро 2004 трябваше да напусна, куцукайки, девет минути преди края на редовното време заради сериозно разтежение. С лед това отстъпихме при ударите от бялата точка. Две години по-късно се случи същото и на световното в Германия, като пропуснах моята дузпа. Беше третата поред. Франк Лампард пече също бе пропуснал, след което Оуен Харгрийвс бе точен и ако бях вкарал, щяхме да поведем с 2:1 след три изпълнени удара. Трябваше да измина 40 метра от центъра, където стояхме прегърнати със съотборниците ми до мястото за изпълнение на дузпата. На мен обаче ми се сториха като седемдесет километра. Ситуацията беше изключително напрегната, а и се притеснявах още повече, знаейки, че цялата страна и милиарди по света са вперили погледи в мен точно в този момент.

    Изпълнението на дузпи беше нещо ново за мен през 2004 г. До тогава все още не биех наказателните удари в „Ливърпул“, пито пък в мачовете на Англия. Съвсем различно бе осем години по-късно, когато вкарах без никакви притеснения срещу Италия на Евро’ 2012.

    Но през 2004 г. нямах никакъв опит и бях изпълнявал дузпи само на тренировки. Бивайки изключително прецизен на тренировъчното игрище, мислех да направя същото в онзи изключително напрегнат момент. Успях да се успокоя и тръгнах сигурен, че ще се справя. Спомних си за всички точни удари на тренировки, поех си дълбоко въздух и се подготвих да изведа отбора напред.

    Съдията обаче се забави със сигнала. Гледах към него поне четири секунди, мислейки си: „Хайде, рефер, какво чакаш?“ Най-после свирката беше надута, но тези секунди се оказаха съдбовни. Изведнъж увереността ми се бе превърнала в притеснение. Засилих се и шутирах, но още в момента, в който нанесох удара, знаех, че топката ще премине встрани от целта ми. Беше прекалено близо до вратаря и той спаси. Бях толкова отчаян по пътя обратно към съотборниците си.

    Кара винаги предлагаше с готовност услугите си да бие дузпи. Той изпълни четвъртия ни удар, като Португалия вече водеше с 2:1. Кара се засили и заби топката в мрежата. Отчаянието ми изведнъж се превърна в радост, но съвсем за кратко. Съдията не беше дал сигнал и накара Кара да изпълни дузпата още веднъж. Това си беше като минисмъртна присъда в момент, в който вече бяхме близо до зоната на „внезапната смърт“. Рикардо парира повторния удар на Кара, а Роналдо окончателно погреба надеждите ни, покачвайки на 3:1. Отпаднахме от световните финали, а на Ашли Коул - последния от обявените петима изпълнители на дузпите, дори не му се наложи да застане зад бялата точка.

    След време, когато успях да се възстановя от травмиращата загуба, осъзнах, че дузпи трябва да изпълняват само футболисти с достатъчно опит в подобни екстрени ситуации. Лесно може да се поддадеш на напрежението, ако не притежаваш достатъчно опит от заставане зад бялата точка.

    Капело също каза, че е останал изненадан от психическата нестабилност на играчите на Англия. Но ние не бяхме единствената страна, оказала се неспособна да запази хладнокръвие в разгара на голямо първенство, и не бях сигурен, че това е слабост само на английския футбол. Дори смятах, че Германия и Италия бяха единствените сред основните ни опоненти, които успяваха винаги да покажат здрава психика. Надявах се, че Капело ще съумее да ни предаде част от тази невъзмути- мост и хладнокръвие.

    Той доста приличаше на Бенитес. И двамата композираха съставите си компактно, бяха добре организирани и много дисциплинирани. Много от играчите на Англия се страхуваха от Капело и ненавиждаха стриктните му правила. На мен обаче не ми пречеха, аз се чувствах свързан с този човек. Уважението беше взаимно. Неговият екип беше изцяло италиански и е изключение на Балдини не говореха добър английски. Всички те обаче показваха, че ме ценят. Даваха ми да разбера, че дори да не съм идеалният капитан в техните очи, винаги ще имам ключова роля в отбора.

    Капело поддържаше дистанция, а аз се отправях всеки ден към тренировъчното игрище, вярвайки, че ще науча нещо ново от него. Той беше постигнал толкова много във футбола, си вито му беше невероятно. Италианецът беше изключителен професионалист. Стриктен и педантичен. Няма как да се задържиш дълго в неговия отбор, ако не спазваш правилата му. Английският тим не бе изключение, така че тренирахме усърдно и приемахме затягането на дисциплината.

    Единственото, което не харесвах особено у Капело, бе, че той никога не показваше топли чувства към отбора. Моуринво например беше майстор в това и караше футболистите да се чувстват обичани. Капело не е такъв, но очевидно това не му бе попречило в Италия.

    На световното първенство в Южна Африка през 2010 г. се чувствахме като бачкатори. Бях готов да приема тези методи, мярвайки, че здравата работа по време на тренировъчния ни лагер в Рустенбург ще ни помогне да печелим мачовете. За нае това бе предизвикателство, но пък там нямаше какво толкова да се прави във времето, когато не тренирахме. Рустенбург не беше интересно място и аз не виждах никакъв смисъл да се оплаквам. В крайна сметка бяхме отишли в Южна Африка, за да играем футбол. Хотелът беше достатъчно добър, условията за тренировки също бяха подходящи. Ситуацията се усложни, когато дойде ред на разочароващите резултати, а играчите започнаха да усещат липсата на семействата си.

    Когато печелиш, не отдаваш особено значение на скуката по време на дългите първенства. Проблемите обаче веднага излизат наяве, щом резултатите са незадоволителни. Тогава веднага започва да се говори, че мениджърът не показва достатъчно уважение към отбора. Това е удобно извинение за играчите. Те също така започнат открито да говорят за еднообразието или да критикуват селекцията, докато всъщност всичко зависи от това колко си добър на терена. И като отделни индивидуалности, и като отбор. През годините и особено през 2010 г. Англия така и не успя да покаже последователност.

    Рядко се въвличам в дейности, които не са свързани с футбола по време на тренировъчен лагер. Освен това избягвам да се оплаквам. Харесва ми да се потопя в тренировъчния ритъм, да използвам свободното си време за почивка и подготовка за мачовете. Големите първенства означаваха много за мен и исках да се възползвам от шанса да играя там по най-добрия начин. Така че ми беше трудно да проумея оплакванията на някои играчи през 2010 г., когато бях капитан. Те не бяха никак малко, а и звучаха нелепо. Едно се е запечатало в съзнанието ми - трябвало да вървиш 50 метра, за да отидеш на масаж! Някои от момчетата бяха свикнали да им правят масажи и хотелските стаи и искаха същото да се случва и в националния отбор. Част от играчите в този тим през 2010 бяха големи егоисти и от време на време се държаха като деца.

    Футболистите се оплакват от какво ли не. Няма да скрия, че и аз като играч на „Ливърпул“ съм мрънкал. Случвало се е. Но хленченето по време на лагера в Рустенбург премина всякакви граници. Беше направо невероятно, че някои от играчите дойдоха при мен и настояха да протестирам пред Капело н ролята си на капитан. Изслушах ги, без да кажа нищо, но си мислех: „След пет дни имаме толкова важен мач, а на вас ви тежи да изминете 50 метра, за да отидете на масаж.“

    Знаех, че мога да реагирам на момента, но предпочетох да не създавам раздори. Така че изслушах оплакванията им и после ги игнорирах. Никога не бих отишъл при мениджъра с подобно искане. Нямаше как да го направя. И това, разбира се, отмина и дойде време за мачовете. Но случай като този е показателен с какви различни характери се срещаш в националния отбор.

    Мачът със САЩ в Рустенбург започна по най-добрия начин. Открих резултата още в четвъртата минута, плъзвайки топката зад Тим Хауърд след пас на Емил Хески. Това беше перфектният старт на световното първенство и ние продължихме да доминираме почти до края на първата част. Пет минути преди почивката обаче Клинт Демпси нанесе съвсем безобиден удар от двайсет и пет метра. Шутът нямаше необходимата сила и очаквах Роб Грийн просто да улови топката. Вместо това станахме свидетели на един от онези кошмарни моменти, от които всички вратари се страхуват. Грийн позволи на топката да се шмугне под тялото му - това щеше да е един от най-не- лепите голове. Ужасяващ момент за Грийни, който иначе бе добър вратар. След този инцидент му трябваше доста време, за да преодолее случилото се.

    Мачът завърши наравно - 1:1, а единственото, което можех да направя, бе да се опитам да утеша Роб и да го подкрепя в този труден момент. Казах му, че трябва да загърби станалото и да продължи да си казва, че е един много добър вратар. Макар че самият аз не вярвах, че Роб ще успее да се възстанови. Как изобщо може да стане това след подобна грешка на световно първенство? Гафът направо разби Роб, към когото изпитвах симпатии, макар да смятах, че Капело постъпва твърде смело, предпочитайки Грийн пред Дейвид Джеймс или Джо Харт. Решението на Фабио се оказа грешно. Въпреки че ако в онзи момент Грийни бе уловил топката, никой нямаше да се усъмни в разумността на избора.

    След това Капело реши да провери лоялността ми като капитан на отбора. Дойде при мен и ми каза: „Мисля да заложа ни Джо Харт.“ Това беше неговият начин да провери дали мога да пазя тайна. Не споделих с никого, а после се оказа, че Канело всъщност избра Дейвид Джеймс. Мениджърите действат така понякога - залагат малки капани на капитаните си, за да видят дали могат да им се доверяват.

    Скоро се сблъскахме и с нов проблем. Играхме слабо във втория си мач и завършихме 0:0 с Алжир в Кейптаун. След връщането си в Рустенбург Джон Тери застана пред медиите и на практика заяви, че Капело е подбрал грешен състав. Аз лично нямах проблеми с Джей Ти и винаги съм му се възхищавал, че може да бъде толкова прям. Всъщност след това той дойде при мен и ми каза, че по никакъв начин не е искал да ме злепостави. Аз обаче не мислех, че има какъвто и да е проблем, така че всичко беше наред. Искаше ми се само Джей Ти да бе дошъл при мен преди мача, за да сподели кои играчи според него трябва да играят.

    Може би имаше предвид Джо Коул. Но именно аз играх отляво, така че не знаех дали Джей Ти смяташе, че трябва да действам в средата пред Гарет Бари. Не отдадох обаче особено внимание на това, тъй като имахме да вършим доста работа, а и в крайна сметка Капело бе този, който селектираше състава.

    Джей Ти вероятно искаше да натисне за своя съотборник и приятел Коул. Всъщност Джо получи шансове на това световно, макар и влизайки като резерва, но не съумя да впечатли. Така и не разбрах какво точно имаше предвид Джей Ти, но бях сигурен, че не изборът на Капело бе причина за слабото ни представяне.

    Тери вероятно беше афектиран. От една страна, заради липсата на успехи на терена, а, от друга - заради отнетата капитанска лента. Но когато заставахме лице в лице, той винаги демонстрираше уважение към мен. Моето отношение към него беше същото, аз се възхищавах на футболните му умения. Между нас никога не е имало какъвто и да е проблем.

    В същото време обаче медиите започнаха да ни представят като един разединен отбор. Неколцина от играчите се бяха отделили в хотела след равенството с Алжир и пресата веднага окачестви това като опит за преврат, предвождан от Джей Ти. Аз не бих го нарекъл по този начин, но беше очевидно, че съществува разделение. От едната страна бяха Джей Ти и някои от играчите, а от другата - Капело и Балдини. Отделно от това италианският тандем имаше търкания с Футболната асоциация относно подготовката за първенството, така че а лагера ни постоянно се усещаше напрежение.

    Балдини също не помагаше за разведряване на обстановката, тъй като стана ясно, че той неофициално изнася информация за медиите. Във вестниците се появяваха неща, които не трябваше да стават публично достояние. Играчите обаче не са глупаци и бързо се разбра за какво става въпрос. За мен беше разочароващо да науча, че Балдини прави това със знанието на своя бос.

    Капело не говореше много добре английски и това беше проблем за някои от играчите. Нямахме трудности по време на тактическите разбори, тъй като той си помагаше с жестове и показваше какво точно се изисква от нас. Проблемите идваха по време на мачовете, когато Капело се опитваше да ни дава инструкции, но английският му го подвеждаше. Същото беше и на тренировки. Повечето от заниманията се водеха от един възрастен италианец - Итало Галбиати, а неговият английски не беше на ниво. Това наистина затрудняваше тренировките и те продължаваха ненужно дълго.

    Езиковата бариера, пресконференциите и оплакванията на играчите обаче бяха само върхът на айсберга. Същинският проблем бе, че Англия не бе достатъчно добър отбор на световното през 2010 г. Нямахме нито класата, нито постоянството и увереността на Германия и на осминафиналите бяхме прегазени от тях с 4:1.

    Не зачетоха редовен гол на Франк Лапмард, когато все още беше 2:1. Топката тупна зад голлинията, но съдията допусна грешка. Може би сценарият щеше да е различен, ако след тази ситуация резултатът беше изравнен. По-вероятно обаче беше да загубим дори и при признат гол, тъй като Германия доминираше през по-голямата част от мача. Не мисля, че заслужавахме да загубим с такъв унизителен резултат, но без съмнение те бяха по-добрият отбор.

    Не съм убеден, че Томас Мюлер е наистина велик играч, но в онзи ден за пореден път показа, че е изключително ефективен голмайстор. Той стана автор на два от головете, докато ние се притеснявахме предимно от Месут Йозил. Мюлер заслужава да бъде котиран като един от най-големите реализатори в света. Той изглежда винаги готов да вкара в най-важния момент, в най-ключовите мачове, а това е един от белезите на топстрелците. Не поставях това под съмнение, но играейки срещу него или просто наблюдавайки го отстрани, никога не го видях да направи нещо брилянтно. Нещо като Меси или Роналдо.

    За беда той направо съкруши Англия в Блумфонтейн през 2010 г. Но не беше само Мюлер. Германия винаги се е славела с това, че разполага с класни изпълнители на всеки пост. Дори когато някой получаваше контузия, заместникът му беше на същото ниво. Нещата стояха различно в английския отбор и това бе една от причините да приключим толкова безславно участието си в Южна Африка.

    Атмосферата в лагера на националния отбор преди световното първенство през 2014 г. беше несравнимо по-добра. Липсваше напрежение, нямаше интриги, а и организацията беше на мо-високо ниво. Отборът беше много по-сплотен и заслугата за това бе на един човек - Рой Ходжсън. Изпитвах огромно уважение към Рой. Той е много добър и изключително честен човек. Плюс беше и това, че много обичаше играта.

    Рой също можеше да се гордее със своето сиви и притежаваше огромен опит. Освен това имаше доста зрял подход към футболистите. Не ни третираше като хлапаци. Рой разбираше, че играчите мразят да бъдат заключвани в стаите си, когато не са заети с тренировки по време на дълго първенство. Ако те полагаха достатъчно усилия на игрището и се държаха като професионалисти, Ходжсън нямаше нищо против да им позволи някое и друго забавление или просто допир с реалния свят. А в Бразилия беше приятно. Според мен това е едно прекрасно място, което съвсем не беше толкова опасно, колкото ни го представяха преди турнира. Ако не се запътиш към неподходящи места, няма да усетиш никаква заплаха. Нямахме каквито и да е проблеми. Трябваше да видя, макар и малко, от тази изумително красива страна.

    Всичко вървеше добре, а Рой направи поредния си проницателен ход, назначавайки Гари Невил за свой асистент. Гари беше важна фигура. Той вършеше перфектна работа и бе възможно най-добрата връзка между мениджъра и играчите. Всички вече се бяхме убедили от анализите му по „Скай“, че Невил притежава задълбочени познания за играта. Гари беше много грамотен в тактически план. Искаше много отделните звена в тима - защитници, халфове и нападатели, да бъдат единни и сплотени и дори организираше срещи, в които дискутирахме представянето си на терена. Гари настояваше да чуе мнението на всички играчи, макар че някои от младоците се притесняваха да кажат какво мислят и на нашите сбирки говорехме предимно аз и Франк Лампард. Разбирах тази плахост, тъй като също бях доста притеснителен в първите си дни в националния отбор. Тогава покрай мен бяха играчи като Адаме и Шийрър. Наистина е нужно време, преди да добиеш увереност в тима на Англия. Усилията на Гари да въвлече всеки един от нас в анализа на мачовете обаче бяха забележителни.

    Разбира се, далеч не всичко бе перфектно и имаше някои спънки по време на тренировки. Това пък ме върна към времето, когато Рой изпитваше трудности през онзи не особено продължителен период като мениджър на „Ливърпул“. Ходжсън бе начело на тима само шест месеца, след като замени Рафа Бенитес на 1 юли 2010 г. На 8 януари следващата година той напусна, като официалната формулировка бе „по взаимно съгласие“.

    Тогава се чувствах неловко, тъй като исках да помогна на Рой, но в същото време не можех да пренебрегна привържениците на клуба. Според мен нямаше да има разлика който и да бе сменил Рафа. Ситуацията щеше да е същата, ако вместо Рой начело бе застанал Капело, Луис ван Гаал или Брендън Роджърс. А когато феновете започнаха мощно да скандират името на Кени Далглиш, мисията Ходжсън да запази поста си изглеждаше невъзможна. Статутът на Рой не получи подкрепа и от Торес. Фернандо вече бе започнал да намеква за трансфер, но когато дойде Ходжсън, нещата излязоха от контрол. Торес очевидно не харесваше тренировъчните методи на Рой, а и по това време вече имаше хора, които го навиваха за „Челен“. Беше ясно, че Фернандо не направи кой знае какво за Ходжсън - не се раздаваше нито на тренировки, нито в мачовете.

    Случваше ми се да си мисля, напускайки терена: „Днес сякаш играхме без Фернандо.“Той дори не се движеше достатъчно. Беше трудно да отгатна дали се страхува от нова контузия, или умът му вече е завлядан от перспективата да напусне „Ливърпул“. Или просто не харесваше новия ни мениджър. Може би бе комбинация от трите, но Рой Ходжсън бе този, който плати високата цена.

    Той направи някои лоши покупки. Привлече Кристиан Поулсен от „Ювентус“ с идеята да замени отличен играч като Хавиер Масчерано, който премина в „Барселона“. Но Поулсен нямаше нито бързината, нито мобилността, за да играе като централен полузащитник в „Ливърпул“. Той беше опитен футболист и датски национал, но винаги отиграваше ситуациите по най-елементарния начин. Може би Кристиан би имал успех в други отбори, играейки в друго първенство, но беше ясно, че няма шанс да пробие във Висшата лига е екипа на „Ливърпул“.

    Пол Кончески беше друг играч, привлечен от Ходжсън, който така и не успя да убеди „Анфийлд“, че е класен футболист. Той беше свястно момче, което познавах още докато играеше във „Фулъм“. Пол бе изпълнителен и дисциплиниран, но бързо стана ясно, че не би могъл да замени Йон-Арне Рийзе. Феновете ни обичаха Джинджър, както наричахме Рийзе, а той беше наистина много постоянен в изявите си. Веднъж обаче допусна груба грешка в мач от Шампионската лига, след което за него настъпиха трудни дни. Рафа го извади от състава и на негово място взе Андреа Досена.

    Години след това щеше да стане ясно, че в сравнение е Рой Рафа бе допуснал още по-голям трансферен гаф. Досега дори не се доближаваше до класата, която е необходима, за да играеш в „Ливърпул“. Той не беше лошо момче и се отнасяше професионално към задълженията си, но трудно би намерил м>Тсто и в резервния отбор, ако аз бях мениджър. Кончески бе по-добър, но суровата истина беше, че и той не ставаше за ляв бек в „Ливърпул“. Феновете го пощадиха само защото стоварваха повечето си подигравки върху Поулсен. Те освиркваха и ругаеха датчанина и това нанраво го довърши. Така че и Рой беше допуснал своите грешки...

    Силно желаех да му помогна и се опитах да убедя няколко водещи играчи да дойдат в „Ливърпул“, но винаги удрях на камък. Сякаш всичко беше срещу Ходжсън. Само няколко месеца, след като зае поста, дойде ред на шумотевицата от делото срещу Хикс и Джилет. Когато пък „фенуей“ поеха контроли върху клуба, бързо осъзнаха, че огромното мнозинство от феновете бяха искали Кени Далглиш за мениджър още преди назначението на Рой. Така че Ходжсън трябваше да се изправи срещу всичко това още от първия ден и след само няколко лоши резултата напрежението започна да ескалира. На всичко отгоре най-силният ти нападател на практика вече не беше същият играч и непрекъснато мислеше как да напусне клуба.

    Рой даваше всичко от себе си, тъй като винаги е мечтаел да стане мениджър на „Ливърпул“ и си мисля, че щеше да e успешен наставник, ако клубът беше по-стабилен. Той наистина опитваше всичко. Спомням си дори, че по едно време провеждахме тренировки, които целяха най-вече да възвърнат увереността на фернандо пред вратата. Рой все още вярваше, че Торес се нуждае от подкрепа, докато истината бе доста по-прозаична. Нападателят ни вече бе направил своя избор и всичките усилия на Ходжсън бяха напразни, фернандо просто нямаше доверие на Рой и правеше всичко възможно да напусне.

    Опитах да вдъхновя съотборниците си и да изиграем няколко силни мача, за да удължим престоя на Ходжсън при нас. Но когато един мениджър е поставен под такъв натиск в „Ливърпул“ и най-вече ако феновете не го искат, връщане назад няма. Привържениците ни имат огромно влияние и ако те държат да имат нов мениджър, особено ако настояват за легенда като Кени Далглиш, тогава е ясно, че си пътник.

    Аз обаче продължавах да ценя и уважавам Рой и бях доволен, че след успешен престой като мениджър на „Уест Бромич“ именно той бе назначен за селекционер на Англия. Ходжсън наследи Капело на 1 май 2012 година и макар че имаше съвсем кратко време за адаптация, се справи повече от добре на европейското първенство същото лято. Завършихме на първо място в групата си след равенство с Франция и победи над  Швеция и Украйна.

    На четвъртфиналите обаче ни очакваше познатата зла участ - загубихме от Италия след изпълнение на дузпи. Това бе най-силното ми първенство като играч на Англия. Рой съумя да извлече максимума от мен, повече от всеки друг мениджър преди това. Ето защо очаквах, че ще се представим добре и на ИНетовното в Бразилия. Нямах илюзии, че ще спечелим титлата - знаех, че не разполагаме с такава класа, но вярвах, че ще излезем от групата, включваща Италия, Уругвай и Коста Рика.

    Веднага след изтеглянето на жребия камерите уловиха как председателят на футболната асоциация Грег Дайк направи характерния жест, плъзвайки пръста си по гърлото, с който показахме, че ще размажем съперниците си. Рой също се усмихна, но още тогава знаеше, че ще ни бъде трудно. Италия щеше да бъде най-трудният ни тест. Именно с тях бе първият ни мач и аз бях малко недоволен, че тренировките ни не бяха достатъчно интензивни. Заниманията протичаха без обичайната агресия И острота. Някои от тях преминаваха на доста бавно темпо. Може би причините се криеха в горещото време, умората след неубедителния сезон и дългото пътуване. Но когато ставаше дума за световно първенство, място за извинения нямаше.

    На няколко пъти преди мача с Италия се прибирах в хотелската си стая, усещайки, че нещо не е наред. Нямаше как да е, когато тренировките бяха толкова лежерни и предвидими. В същото време не бях сигурен кой носи основната вина за това, п.й като понякога зависи и от играчите да наложат по-високо темпо и да играят по-агресивно. В началото уж всичко беше добре, но съвсем скоро стартовата единайсеторка ставаше ясна и тези, които оставаха резерви, тренираха без нужната мотивация. От това обаче страдаше целият отбор. Мисля, че това се случи не един и два пъти в Бразилия.

    Поговорих за това с Гари и самият той не беше доволен от някои тренировки. Имаше и страхотни занимания, разбира се, мо това само показваше, че Англия се нуждае от постоянство, за да постига успехи на най-високо ниво.

    В деня преди да срещнем Италия, в Манаус се чувствах много добре. Усещах прилив на енергия и мощ. Знаех, че ни прeдстои доста тежък мач - винаги е трудно да се изправиш срещу Италия на световно първенство. Но в същото време бях доволен, че Рой искаше от нас да играем с повече агресия и на по-високи обороти от онова 0:0 с тях по време на Евро’ 2012. Той подходи смело при избора на състав, залагайки на младите Даниъл Стъридж и Рахийм Стърлинг в атака. Шансовете се оценяваха като равни, но бяхме готови за битка.

    Смятам, че в онзи четвъртфинален сблъсък от европейското Я първенство в Киев бяхме прекалено респектирани от Андреа Пирло. Несъмнено той е уникален играч, а и след това всички говореха за неговата игра и за превъзходството на италианците във владеенето на топката. В навечерието на мача в Манаус обаче ни бе писнало да слушаме как Италия държала топката в 75 процента от срещата в Киев. Повтаряше се до втръсване как Пирло бил осъществил повече пасове от мен и останалите < трима полузащитници на Англия, взето заедно. Гледах обаче малко по-различно на тези факти.

    Пирло не направи нищо особено в онзи двубой. Да, той вкара своята дузпа по превъзходен начин, но не ни застраши в нито един момент на 120-те игрови минути. Пирло владееше често топката и подаваше към своите съотборници с лекота, но по никакъв начин не ни затрудняваше. Даниеле де Роси уцели гредата, но това стана след далечен удар и помоему не отстъпвахме на съперниците си в Киев. Италия може би ни превъзхождаше в техническо отношение, но в крайна сметка ; всичко се реши едва при дузпите. При тях само аз и Уейн Рууни поразихме целта и ако бяхме запазили спокойствие, за да покажем по-точен мерник при ударите от бялата точка, щяхме да се класираме за полуфиналите. Малките детайли правят разликата на това ниво. Прецизността при дузпите ни остави на една ръка разстояние от сдобиването ни със статут на герои.

    След онзи мач Италия беше в застой, докато в нашия тим имаше динамика и скорост. Също така можехме да бъдем достатъчно гъвкави в хода на мача и да задържаме топката за по-дълги периоди. Знаех, че Гари е впечатлен от стила на игра и темпото на „Ливърпул“, а Рой изгледа немалко от мачовете през сезона, в който бяхме толкова близо до титлата. Един от другите асистенти на Ходжсън - Рей Люингтьн, разговаря с мен няколко пъти преди първенството, включително и в Бразилия относно новата ми позиция на терена. Вече бях свикнал с ролята си на единствен пивот и щях да се чувствам комфортно, ако играех на този пост и в националния отбор.

    Няколко дни преди мача с Италия обаче променихме стратегията си. Рой прецени, че трябва да играем с двама опорни халфа, като до мен щеше да оперира Хендерсън. Според мен обаче по този начин щяхме да се лишим от най-силните страни на Джордан - неговата игра се основава на неизчерпаемата му енергия и на резките му включвания в атака. Той нямаше проблеми да снове между двете наказателни полета. Закотвяйки го да играе като опорен полузащитник, нямаше как да видим това от него. Според мен не беше редно да оковаваме Джордан. Мислех, че ще бъдем по-опасни, ако Хендерсън можеше да се впуска мощно напред, а аз да се грижа за компактността на тима, оставайки единствен пивот.

    Мисля, че Рой беше взел под внимание очакваните високи температури в съботната вечер и убийствената влажност край Амазонка. ФИФА дори взе решение за „охлаждащи паузи“ - триминутни прекъсвания, по време на които играчите можеха да запасят телата си с необходимите течности. Условието за спирането на играта бе температурата на въздуха да е поне 32 градуса по Целзий.

    „Когато нещата не се развиват добре, футболистите започват да търсят извинения, защото това е най-лесният начин за измъкване“ - заявих на последната пресконференция преди мача е Италия. Спомените от Южна Африка все още бяха пресни и исках с тези думи да отправя силно послание.

    „Лесно е да сочиш е пръст други хора и да ги засипваш с обвинения, казвайки, че това или онова не е правилно. Но според мен играчите нямат право да негодуват срещу футболната асоциация. Всъщност така е било на всяко първенство, на което съм участвал. Хората от ФА и този път дадоха най-доброто от себе си и осигуриха подходящите за играчите. Всичко обаче се вижда най-добре, когато прозвучи началният съдийски сигнал. Тогава нещата ще бъдат в наши ръце. Мисля, че разполагаме с добър отбор. Имаме сплав от изключително опитни футболисти е блестящи кариери и някои страхотни млади и талантливи играчи. Мачът с Италия е възможно най-добрият начин да започнем един такъв турнир. Имаме възможност да придобием увереност и самочувствие при позитивен резултат. Това би било прекрасно.“

    Говорех съвсем откровено преди дългоочаквания старт на кампанията ни. „Ще бъда горд да изведа играчите срещу Италия. Вярвам в съотборниците си и ще съм още по-доволен, ако се върнем у дома с гордо вдигнати глави, знаейки, че сме дали всичко от себе си на терена. Всичко по силите си, за да направим феновете ни у дома щастливи. А виждайки как усърдно се подготвяха момчетата, смятам, че те са готови да се раздадат докрай. Дойде и нашият час. След всички пропътувани километра, след цялата подготовка и приготовления да се справим с жегата, мисля, че сме готови. Време е да покажем какво можем и да забравим за извиненията.“

10. Сбогуване с Англия

Арена ди Амазония, Манаус, Събота, 14 юни 2014

    Започнах да играя футбол върху студения и твърд цимент на „Айрънсайд Роуд“, а сега се бях озовал сред знойните и непроходими горски масиви на Амазонка. Манаус е град, до който може да стигнеш само със самолет или кораб, и аз попаднах там единствено заради футбола. Заради него преминах половината свят, но пък се чувствах чудесно в бразилската джунгла в онази гореща съботна вечер.

    Имах късмет и играх в повечето от водещите футболни градове в Европа - Барселона и Мадрид, Милано и Торино, Мюнхен и Дортмунд. Но усещането от прекосяването на земното кълбо - от Хюйтън до Истанбул, от Хелзенкирхен до Блумфонтейн и от Киев до Манаус, бе някакси сюрреалистично. Почувствах се специално за пореден път и когато облякох фланелката на Англия в съблекалнята на „Арена да Амазония“.

    Беше горещо и влажно, но не и непоносимо. Синоптиците се оказаха прави - точно преди началото на мача температурата бе 30 градуса по Целзий при 58 процента влажност. Потта се стичаше по лицата на съотборниците ми, но исках да вярвам, че това е по-скоро вследствие на загряването, а не от прекомерно напрежение. Предпочитах да ги видя ентусиазирани, а не обезпокоени.

    Битките на световното първенство вече се бяха разгорели. Холандия направо прегази действащия шампион Испания с 5:1 в мач, изпълнен със запомнящи се голове. Наистина бе шокиращо да се види как невероятни играчи като Шави, Алонсо и Иниеста бяха разгромени по подобен начин. Холандците, разбира се, също имаха страхотни футболисти - Робин ван Перси и Ариен Робен се отчетоха с по два гола. Бяхме окуражени. Може би пък предварително сочените за фаворити щяха да се провалят в Бразилия, а това отваряше вратата и за нас.

    Бяхме съсипани от критики след мача ни с Италия на Евро 2012 в Киев. Медиите засипаха със суперлативи Пирло, докато ние бяхме окачествени като неспособни и тромави шутове. Истината обаче бе, че Италия не успя да ни победи в игровото време, а днес в Манаус разполагахме с по-голяма скорост в състава си. В стартовата единайсеторка на Англия намериха място петима от „Ливърпул“ - Глен, Джордан, Рахийм, Даниъл и аз. След страхотния ни сезон във Висшата лига обаче не са много феновете, които биха възроптали срещу този избор.

    Според плана на Рой и Гари трябваше да атакуваме италианците от самото начало. Заложихме на постройка 4-2-3-1, като Стърлинг сновеше по цялата ширина на терена, непосредствено зад Стъридж. Рахийм получи свобода, тъй като със своите резки пробиви и мощ беше в състояние да намери пролука в отбраната на Италия. В същото време трябваше да охранява Пирло. Рууни бе преместен отляво, като той за пореден път прие безропотно решението на треньорите. Уейн винаги беше готов да направи саможертва. И двамата с Рахийм предпочитаха да играят на позицията на „десетката“, но в случая Рууни просто се съгласи на промяната в името на отбора. Играх с Уейн дълго време и мога да потвърдя, че за него не бе проблем да действа на различни постове. Знаеше колко важно е да бъдеш универсален футболист. Всъщност той нерядко сменяше позицията си и в „Ман Юнайтед“.

    Единственото ми притеснение идваше от това, че Уейн беше доста по-опитен и по-проницателен в тактическо отношение. Не бях съвсем сигурен, че Рахийм ще успява да разчита замислите на Пирло и Даниеле де Роси. Но пък нямах съмнение, че Стърлинг ще се втурва безстрашно напред, така че смелата стратегия на Рой заслужаваше подкрепа. Бях сигурен, че в края на вечерта няма да има упреци за липса на кураж за атаки.

    Ако нямахме известни притеснения в отбрана, Хендерсън също можеше да започне в по-предна позиция. Глен Джонсън, Гари Кейхил, фил Ягиелка и Лейтън Бейнс бяха качествени играчи, но пък единственият ни бранител, който наистина бе от световна класа - Джон Тери, вече се бе отказал от националния тим и не попадна в състава за Бразилия.

    Ашли Коул също не получи повиквателна, но смятах това за грешка. С него никога не сме били особено близки, но според мен той трябваше да е в Бразилия и да е титуляр срещу Италия в Манаус. Ашли бе може би най-добрият играч на Anглия във всеки един от турнирите, в които играх. Също като мен и Коул беше на 33 и бе играл на пет големи първенства. Имаше 107 мача в националния отбор, но през май 2014-а Рой реши да го остави извън състава си, вземайки в Бразилия други двама леви бранители - Бейнс и 18-годишния Люк Шоу. Лейтън живееше близо до мен, във формби. Той е интелигентен и е сред водещите играчи на „Евертън“ във Висшата лига, но не можех да го сравнявам с Коул. Двамата дълго време бяха конкуренти за титулярното място, но нямаше спор, че също както Джон Тери, Ашли е световна класа. Англия имаше нужда от такъв тип играчи, а освен това не смятах, че Шоу е готов за такова състезание.

    Сигурен бях, че италианците щяха да са доста по-респектирани, ако в състава ни бяха включени Тери и Коул. Вярно е, че Бейнс се отличаваше с постоянните си изяви в английското първенство, но съвсем друго нещо е да се изправиш срещу едни от най-добрите нападатели на планетата в мач от световно първенство.

    Рой смяташе, че Лейтън ще е в състояние да се включва по-често напред в сравнение с натрупалия години Коул. А и неговата стратегия отделяше по-малко внимание върху защитата и владението на топката, отколкото на скоростните атаки. Това наистина беше смела и вълнуваща тактика, но при все това се притеснявах от опита и хитростта на италианците. Само трима бяхме започвали мач от световно първенство - аз, Уейн и Глен. Италианците пък имаха в състава си трио световни шампиони - Андрея Бардзали, Де Роси и Пирло се окичиха със злато през 2006 г. след победа над франция във финала.

    Съперниците бяха много силни в средата на терена, къде- то всеки от Пирло, Де Роси и Верати притежаваше завидни умения. Трудно беше да се предугади на кого щяха да заложат италианците в отбрана и нападение. Буфон - един от най-добрите вратари в света и ключова фигура от отбора, спечелил световната титла през 2006, получи контузия в глезена в деня на мача и остана на пейката. Мястото му бе заето от стража на „Пари Сен Жермен“ Салваторе Сиригу. Със сигурност липсата на хладнокръвния Буфон, който умело направляваше хората пред себе си, отслабваше Италия, а и кой знае в какво настроение щеше да е даровитият, но напълно непредвидим нападател Марио Балотели.

    Селекционерът на опонентите ни Чезаре Прандели беше отлукавите стари лисици. По-рано през седмицата той разведри атмосферата, заявявайки, че е сънувал как неговият отбор печели световната титла, излизайки със седем различни формации в седемте си мача. Мисля, че това беше неговият начин да ни напомни, че Италия - отбор, печелил златните медали четири пъти, имаше предимство пред Англия в тактически план.

    Но контрастът между нашия млад и скоростен тим и доста по-опитния състав на италианците беше едно от нещата, което правеше световното първенство толкова привлекателно. Мачът щеше да се гледа в цял свят, но мен ме беше грижа предимно за феновете у нас. Кръчмите в Англия щяха да бъдат препълнени малко преди 11 в съботната вечер и всички щяха да изказват мнението си на висок глас пред огромните екрани. По моему обаче през 2014 г. имаше доста повече реализъм, като хората разбираха, че не разполагаме с футболисти, с които да спечелим първенството. За разлика от предишните турнири, в които надеждите за първа титла от 1966-а насам бяха огромни.

    Играчите ни осъзнаваха колко важно е да играем добре, да прескочим групата, а след това да опитаме да стигнем колкото може по-далеч, футболната треска в летните вечери в Англия излизаше от контрол. Нямаше нужда да говоря много в съблекалнята. Рой Ходжсън също не беше от словоохотливите непосредствено преди мач и ми позволи да кажа няколко надъхващи думи на момчетата, които се бяха събрали около мен. Посланието беше съвсем простичко: „Нека играем така, че да не съжаляваме, напускайки терена след края на мача,“ казах аз, напомняйки им, че всеки от тях трябва да се раздаде докрай. Да играем твърдо, но и да действаме разумно и дисциплинирано. И да се забавляваме, разбира се. Връщайки се към предишните разочарования с националния отбор миг преди да напуснем съблекалнята, натъртих: „Без издънки!“

    С Пирло, който бе с вид на брадясал застаряващ воин, стояхме един до друг в тунела, а отборите се бяха наредили зад нас. Той също беше към края на кариерата си, но пък какъв играч беше само! Един от колосите в европейския футбол. Всички говореха, че вече му беше трудно да тича безспир, но пък все още притежаваше изумителен поглед върху играта, а пасовете му бяха все така изящни. С него бяхме съперници от дълго време, но му се възхищавах. Почувствах се странно, сещайки се, че в „Ливърпул“ през втората половина на сезона трябваше да играя на неговата позиция. Но въпреки това ние си бяхме различен тип играчи.

    Той беше типичен италианец, докато аз притежавах всички характерни черти на представителите на английския футбол. Оставях сърцето си на терена, тичах до изнемогване и се хвърлях безстрашно в единоборствата. Пирло беше по-фин играч, но пък през годините осъзнах, че и аз мога да чета играта и да доставям прецизни дълги пасове. Очаквах поредната епична битка срещу маестрото.

    През годините съдбата биваше както жестока, така и благосклонна към нас двамата. Бяхме се изправяли един срещу друг в два финала на Шампионската лига - през 2005-а и 2007-а, като победите бяха поравно. След изпитаното унижение в Истанбул Пирло беше заявил, че е бил пред отказване от футбола. Болката му от загубата след пропиления аванс от 3:0 можеше да бъде сравнена с моята след подхлъзването срещу „Челси“. Две години след Истанбул все пак Пирло и „Милан“ взеха реванш, побеждавайки ни във финала в Атина. Трудно ми е да се връщам към този мач, който загубихме с 1:2. Пипо Индзаги вкара първия от двата си гола в срещата с късмет, след като топката се отклони от тялото му след свободен удар, изпълнен от Пирло, и влезе в мрежата. Той дори не осъзна какво се случи и се втурна да прегърне Андрея в знак на благодарност. Онази вечер принадлежеше на „Милан“, Индзаги и Пирло.

    Но дори такива титанични сблъсъци между величия в европейския футбол изглеждат по-бледи на фона на величието на световното първенство. А двамата е Пирло знаехме, че това е последният ни такъв форум. Няколко седмици преди това, на 30 май, бях навършил 34. Единайсет дни по-рано пък Пирло отпразнува своя 35-и рожден ден. Това щеше да е последният ни флирт със славата на световни финали.

    Чакахме дълго в тунела. Беше горещо и Джо Харт, който стоеше зад мен, използва кърпа, за да изтрие потта от лицето си. Сега разбирах защо използваха специален материал за направата на седалките на стадиона - трябваше да ги предпазят в убийствените жеги. Опитах се да изглеждам невъзмутим, гледайки напред, но ми беше трудно. Извърнах глава и е Пирло си разменихме многозначителни погледи. Протегнах се и подадох ръка. Той я стисна и кимна лекичко, а на лицето му се появи усмивка. Аз също кимнах, показвайки дълбокото си уважение.

    Италианците стояха невъзмутимо и това, че върху сините си фланелки бяха облекли и бели горнища, не ги притесняваше ни най-малко. Напротив, изглеждаха сякаш се намират в прохладна вечер в Милано. Ние вече бяхме по белите си фланелки, с които щяхме да играем, но пък едва смогвахме да избършим потта си в жегата.

    Джо избърса челото си отново, раздвижи врата си и продължи да дъвчи дъвката си до ухото ми. Нямаше търпение да се запъти към вратата си. Четиримата съдии, облечени в червени фланелки, бяха пред нас, а ние можехме да чуем песните на английските привъженици, както и шума, създаван от италианците.

    Най-после получихме сигнал. Време беше. Холандският арбитър Бьорн Кьойперс, който бе ръководил мадридския финал в Шампионската лига точно три седмици преди това, ни поведе към терена. Изведнъж шумът от трибуните стана оглушителен, а аз се надявах, че атмосферата няма да притесни съотборниците ми.

    Докато чакахме изпълнението на националните химни, хвърлих поглед към тима. Всички изглеждаха добре, а Даниъл Стъридж поля с вода лицето си. Музиката започна. Прошепвах думите на „Бог да пази кралицата“, но исках мачът най-после да започне. Имах време да поема още малко въздух, докато вървеше звучащият като весел военен марш италиански химн, а камерите се бяха концентрирали върху Пирло. Андрея щеше да е техният главнокомандващ.

    Италианците пееха с цяло гърло, макар и не съвсем вярно. Б същото време обаче бяха готови за битка. Винаги е трудно да победиш играещата с толкова страст Италия. Чух възгласите и плясканията с ръце на съперниците след края на химна. Дойде време и за ръкостисканията. Пирло беше пръв и подаде ръката си. Аз отвърнах с усмивка и кимване, а след това се и изредиха и другите „адзури“. Отчетливо чувах плясканията на ръцете ни, след което феновете запяха своите песни.

    Последваха формалностите и размяната на флагчета в центъра на терена. Небето над нас имаше виолетов отенък, а вътре в стадиона бе наистина много горещо.

    Балотели и Маркизио бяха нащрек за съдийски сигнал, който да постави началото на толкова дълго чакания двубой. Най-после участието ни в световното първенство щеше да започне. Балотели чукна топката към Маркизио, който веднага върна към Пирло. Той от своя страна прати топката към бившия ми съотборник в „Ливърпул“ Габриел Палета - един от най-неудачните трансфери на Рафа Бенитес. Аржентинецът изигра само няколко мача, преди да бъде трансфериран в „Бока Хуниорс“, а сега дебютираше в официален двубой за Италия, след като наскоро бе променил гражданството си. Последва пас напред към Бал отели, но Кейхил се намеси и изчисти.

    След три минути Пирло получи топката, а Стърлинг отстъпи назад, колебаейки се дали да пресрещне Андрея, или да покрие Де Роси. Тогава Пирло без затруднение намери Антонио Кандрева, който имаше огромно пространство и с лекота продължи към Матео Дармиан. Младокът играеше едва за втори път в националния тим на Италия, но напредна уверено и центрира към пеналтерията, където Ягиелка успя да парира опасността. Сигналната лампа обаче бе светнала - Пирло, Кандрева и Дармиан бяха открили лесен път по десния фланг около Лейтън Бейнс.

    Нашите млади играчи действаха храбро. Минута по-късно Стъридж овладя подаване на Кейхил и намери Стърлинг, който пък със завидно самочувствие нахлу в половината на съперниците, сякаш играеше за „Ливърпул“ срещу „Хъл“, а не за Англия срещу Италия. Рахийм шутира от двайсет и пет метра, а от сектора на привържениците се чу мощен рев. Някои от тях бяха помислили, че това е гол, но всъщност дръзкият опит на Стърлинг срещна мрежата встрани от вратата. Впечатляващо! Поне Италия вече знаеше, че Англия не се страхува.

    Джордан Хендерсън принуди Сиригу да се разпъне вляво, за да спаси далечния му удар. Италия владееше по-често топката, но ние създавахме по-сериозните опасности. Най-голямото ни притеснение бе за лявата зона на защитата ни, където Дармиан - сега играч на „Ман Юнайтед“, и Кандрева непрекъснато тормозеха Бейнс.

    Харт се намеси след шут на Кандрева, но съвсем скоро ливърпулската група изригна отново, като Дани Уелбек пропусна да завърши умела комбинация, започната от мен и преминала през Хендерсън и Стърлинг. Малко след това пък Уелбек изведе Стъридж, а италианците е мъка неутрализираха опасността. Окуражаващо!

    Дармиан обаче не спираше да утежнява живота на Бейнс, принуждавайки Рууни все по-често да се връща назад. Именно след негово центриране пред Балотели се откри възможност, но ударът му е глава бе слаб. Горещината и влагата си казваха думата, но пък темпото на игра бе шеметно.

    Така се стигна до 35-ата минута, когато Италия спечели корнер в проблемната ни лява зона. Кандрева го изпълни без забавяне с къс пас към Верати, който пък продължи към Пирло. Големият майстор просто прескочи топката е едно от магическите си хрумвания, позволявайки на Маркизио да шутира, без да е притесняван от някого. Плътният му удар е десния крак бе изключително прецизен и влетя в мрежата зад Харт -0:1.

    Маркизио се втурна към италианската скамейка, давайки знак на съотборниците си да го последват. Наблюдавах го мълчаливо, а скоро край тъчлинията имаше камара от играчи със сини екипи. Те се бяха потопили в блаженство, докато ние гледахме безучастно. Изоставахме в резултата въпреки положените усилия до този момент.

    Доближих се до младоците в отбора и ги окуражих. Показахме нелоши неща, но можеше да заиграем и още по-добре. Не можехме да си позволим да се сринем. Трябваше да продължим. „Хайде, не са нищо особено - надъхвах ги аз. - Можем да върнем гола преди почивката.“

    Италия отвърна с още по-продължително задържане на топката. Правеха по дванайсет-тринайсет, че дори и повече пасове. Но ето че Стърлинг овладя в центъра на терена и мигновено подаде към Рууни на левия фланг. Уейн показа какво умее, спечелвайки още няколко метра, преди да отправи великолепно центриране към Стъридж, който не се нуждаеше от покана, за да порази целта - 1:1. Изравнителният гол беше от най-висока класа - попадението стана факт след изумително движение, поглед върху разположението на играчите и майсторски завършващ удар. Стъридж също осъзнаваше това и напомни на италианците и бразилците за своя танц върху сърфа, който беше станал толкова популярен далеч отвъд пределите на Мърсисайд. Даниъл беше изпаднал в екстаз. Като че ли бе яхнал някоя голяма вълна по Амазонка.

    Насред безумните тържества до тъчлинията физиотерапевтът на Англия Гари Люин се свлече върху тревата, сякаш беше застрелян. Оказа се, че е изкълчил глезена си и трябваше да бъде изнесен на носилка. Само футболът може да предложи такива парадокси.

    Знаех, че трябваше да сме спокойни. Оставаха седем минути до почивката и беше важно да задържим резултата, а в съблекалнята да се опитаме да направим някои тактически корекции, особено в лявата част на отбраната. Хендо се съгласи и отиде да говори с Рууни, докато аз размених няколко думи с Бейнс. Трябваше да спрем по някакъв начин Дармиан и Кандрева.

    Играта се поднови, а ние успяхме да задържим за по-дълго топката. Италия обаче скоро показа, че ще търси нов гол и трябваше да пресираме здраво. Дармиан пак се отскубна на фланга, но ударът му профуча над гредата. Още повече се притеснихме във втората минута на добавеното от съдията продължение. Италианците пресякоха мой пас и осъществиха скоростна атака. Пирло потърси Балотели, а излезлият напред Харт бе хванат в крачка. Марио опита да го прехвърли, но Ягиелка някак си намери сили да изчисти от голлинията. Италия пак овладя топката и след няколко паса Кандрева разтърси гредата.

    Отчаяно се нуждаехме от почивката. Удържахме, но трябваше да си поемем въздух. Беше нужно да направим и някои корекции. Стърлинг играеше прекрасно в офанзивен план, но италианците бяха много хитри и се възползваха от неговата нерешителност при своите контри. Рахийм не беше сигурен кого да пресреща измежду Пирло и Де Роси. Мислех, че има нужда от подкрепа от Рууни. Гари и Рой също бяха забелязали това и преместиха Уелбек отляво, докато Уейн мина в центъра. Крайните ни бранители пък трябваше да действат по-уверено. Играеха така, сякаш бяха прекалено респектирани от Дармиан и Кандрева.

    Започнахме втората част агресивно, но аз бях разочарован от това. Не е моя работа да опонирам на мениджъра, но инстинктът ми подсказваше, че съветът му да сме още по-настъпателни ще ни изиграе лоша шега. Това не беше мач от Висшата лига, а дебютната ни среща на световно първенство. Апелът „трябва да победим Италия“ не беше особено разумен, имайки предвид немалкия брой неопитни играчи в тима ни. Защо просто не затворехме подстъпите към вратата и да не играем за равенство. Ситуацията толкова напомняше на сблъсъка ни с „Челси“. И тогава натискахме здраво, а когато допуснахме грешка, изведнъж се паникьосахме. Реагирахме подобаващо срещу италианците и върнахме бързо гола, но усещах, че след почивката действахме припряно. А се нуждаехме от здрави нерви и търпение. На игрището опитах да покажа, че 1:1 би бил съвсем приемлив резултат. Сега пък съм напълно сигурен, че ако бяхме успели да вземем точка срещу Италия, щяхме да излезем от групата.

    Не спирахме да опитваме да атакуваме, надъхани от феновете ни, независимо от трудностите, които изпитвахме в отбрана. И ето че се пропукахме отново - пет минути след почивката, когато трябваше да бъдем максимално концентрирани. Бейнс остави твърде много свобода на Кандрева, който след поредния си танц по крилото забеляза, че Кейхил не е покрил Бал отели, и отправи подканящо центриране. Подаването беше безупречно и Балотели нямаше как да сбърка е удара си с глава от съвсем близо. Беше като гол на тренировка.

    След това натиснахме отново в опит да стигнем до нов изравнителен гол, като всеки от Стърлинг, Рууни, Уелбек и Рос Баркли, влязъл като резерва, имаше шансове, но Италия съумя да съхрани аванса си. Нещо повече, в добавеното време съперниците ни дори можеха да вкарат още едно попадение, когато Пирло уцели напречната греда от пряк свободен удар. Край! Англия - Италия 1:2.

    Равенството щеше да е отличен резултат, но Балотели ни попари. Беше трудно за преглъщане, след като бяхме играли толкова добре в отделни периоди от мача. Платихме скъпо за това, че атакувахме прекалено настойчиво, а срещу Италия това винаги носи огромен риск. За кой ли път бяхме притиснати до стената при участие на световно първенство.

    Няколко дни по-късно Рой и Гари поискаха да поговоря с отбора. Намирахме се в изключително неприятна ситуация, знаейки, че при още една загуба сме аут. В четвъртък се изправяхме срещу Уругвай и Луис Суарес в Сао Пауло, а ново поражение щеше да означава, че напускаме Манаус без точка. Катастрофа!

    Английският отбор сякаш е абониран за сърцераздирателните драми на световните финали и като че ли за никого не бе изненада, че поредната такава щеше да е с участието не на друг, а на Суарес. Уругвай също нямаше какво да губи, след като отстъпи в първия си мач — 1:3 срещу Коста Рика. Луис остана на скамейката в тази среща, тъй като не успя да се възстанови след претърпяната операция на коляното. Имаше спекулации дали той ще играе срещу нас, но аз нямах колебания. Бях убеден, че Луис изгаря от желание да излезе на терена срещу Англия.

    Гари Невил не спираше да ме пита дали се чувам със Суарес. Обясних му, че от време на време си изпращаме съобщения, но в тях никога не е ставало дума дали е възстановен и дали ще играе в мача. Нямаше и нужда. Имах информация, че един от физиотерапевтите на „Ливърпул“ беше пътувал до лагера на Уругвай, за да провери как върви възстановяването на Луис. Получих съобщение, че нещата се случват по-бързо от очакваното. Но от уважение към Суарес не го помолих за потвърждение. Такова наистина не беше нужно, всичко можеше да се прочете между редовете. Разбира се, че Луис щеше да излезе срещу нас. Имаше какво да доказва. В края на сезона той бе затрупан от награди - избраха го за Играч на сезона в анкетите както на футболистите, така и на спортните журналисти. Това обаче не му бе достатъчно, за да реабилитира името си в Англия. Луис искаше да си върне тъпкано и на медиите, тъй като смяташе, че отношението към него е било несправедливо. Чувстваше се обиден и на футболната асоциация заради развитието на скандала с Евра. А на всичко отгоре, само ден след загубата от Италия Рой заяви, че не котира Луис като играч от световна класа. Не можех да се съглася.

    Не казах нищо на Ходжсън, но направо онемях, когато чух изказването му. Не мисля, че словесната атака срещу Суарес в навечерието на дуела с Уругвай беше най-мъдрата постъпка на Рой. Той наистина е много добре възпитан и културен мъж, но не познава Луис толкова добре. Все пак успя да запази дипломатичен тон, добавяйки, че Суарес е чудесен футболист и има потенциал за развитие. Акцентът, разбира се, падна върху думите му, че може да се представяш брилянтно в първенството, в което играеш, но за да бъдеш признат като едно от светилата в световния футбол, е нужно да оставиш диря и на някое планетарно първенство. Само така можеш да се наредиш до Марадона, Пеле, Бекенбауер, Кройф или Пирло.

    Имаше известна логика в изказването на Рой, но наистина не беше премерен ход - нямах съмнение, че Луис ще го приеме като провокация и неуважение. Това пък щеше да го накара да излезе още по-мотивиран в Сао Пауло, желаейки да опровергае всички свои критици в Англия.

    Но преди да насочим вниманието си към Суарес, исках да предупредя съотборниците си какво ни очакваше в случай, че се провалим и срещу Уругвай. Обрисувах им кошмарното лято, по време на което непрекъснато щяхме да се връщаме назад и да се питаме къде сме сбъркали. Напомних им какво бях преживял и колко съсипваща може да бъде една грешка. Казах им колко мъчително е за английските играчи, когато напускат голямо първенство по-рано от очакванията. И че ще бъдат открити, където и да отидеха на почивка след това.

    Нямах намерение да плаша никого. Но в отбора ни имаше толкова много млади играчи и смятах, че е наложително да наблегна колко важен е предстоящият мач с Уругвай. Изключително важно беше всеки един от нас да се концентрира изцяло върху двубоя. Бях сигурен, че ако покажем това, на което сме способни, ще се събудим в прекрасно настроение в петък сутринта, знаейки че сме спечелили трите точки.

    След това преминах към Суарес. Казах им, че е истинско удоволствие да играеш с него в един тим, но можеш да очакваш големи неприятности, ако се изправяш срещу него. Поддчертах, че не бива да го изпускаме дори за миг. Поне двама от нас трябваше непрекъснато да следят за действията му. Предупредих ги, че Луис може да ни накаже дори ако получи съвсем малко пространство.

    Станах и се насочих към дъската за тактически анализи. С цялата си сериозност разкрих пред съотборниците си силните черти на Суарес, като не забравих да спомена и за някои незначителни негови слабости. Наблегнах на това, че не бива да го оставяме да овладява топката, когато е с лице към вратата ни. Казах им, че неговата сила е именно там. Той тръгва директно срещу теб, търсейки рикошети и контакт, така че трябваше да бъдем изключително внимателни, когато го доближаваме. Всички кимаха с глави.

    Добавих също да забравят за контузията му. Казах им, че той не е обикновен играч и няма нужда от два или три мача, за да намери ритъма си. Очаквах да е готов да експлодира от самото начало. И накрая завърших, че никога не трябва да се успокояваме и да мислим, че сме успели да го озаптим. Той никога не се отказва и нямаше да спре да опитва да ни накаже.

    „Арена де Сао Пауло“— четвъртък, 19 юни 2014 г.

    В Сао Пауло беше прохладно и дори леко преваляваше. Все едно си бяхме на „Анфийлд“, където пък се игра последният мач между Англия и Уругвай. Беше през 2006-а - времето, в което новият „Уембли“ все още се изграждаше и националният отбор играеше на различни места из страната, най-често н северните градове. Победихме с 2:1, а аз и Рууни бяхме единствените оцелели от тогавашния състав.

    Осем години по-късно Уейн беше върнат в средата, заемайки позицията на „десетката“, докато Стърлинг щеше да започне вляво. Иначе съставът ни беше същият, както и при минималната загуба от Италия. Напълно според очакванията Суарес се завръщаше в тима на Уругвай, а той беше последният човек, срещу когото исках да се изправя на терена. Успокоявах се с факта, че като се изключат Луис и Едисон Кавани, уругвайците не изглеждат особено впечатляващо.

    Чувствахме се комфортно в първия половин час на терена. В играта ни липсваха проблясъци, но успявахме умело да неутрализираме Суарес и Кавани. Увереността ми се засили, виждайки, че Луис не е толкова добър, колкото бях свикнал да го виждам. Разбира се, от него може да се очаква всичко. В един момент опита да вкара директно от корнер, но Джо Харт се справи, използвайки и двете си ръце, за да избие коварното центриране. Ние бяхме по-близо до гола - изпълних свободен удар отляво, търсейки извисяващия се Уейн Рууни. Той успя да засече топката с глава, но за съжаление ударът му срещна напречната греда.

    Така се стигна до 39-ата минута, когато за пореден път късметът ни обърна гръб. След спор за топката с Николас Лодейро близо до централната линия, тя рикошира в мен и се върна в половината ни. Съвсем скоро след това вече бе в краката на Кавани на левия фланг, а аз виждах как Суарес влезе в наказателното ни поле. Последва центриране, а Ягиелка изпусна за миг Луис. Останал без персонално покритие, Суарес отскочи, извъртя се във въздуха и с изключително прецизен удар с глава направи Харт безпомощен. Беше един от онези изумителни голове.

    Ликувах след всеки един от 31-те попадения на Луис за „Ливърпул“ по време на незабравимия сезон във Висшата лига. Сега обаче можех само безмълвно да наблюдавам как той се понесе към страничната линия, крещейки от радост, а скоро до него бяха и съотборниците му. Суарес обаче побърза да потърси физиотерапевта на Уругвай в желание да му благодари. Луис се бе възстановил по-бързо от очакваното, а сега пронизваше своя враг в лицето на Англия, но и приятелите, и съотборниците си от „Ливърпул“.

    Все пак нищо не беше загубено. Със сигурност не играехме по-лошо от уругвайците, а и владеехме по-често топката. Все още вярвах, че ще победим. На почивката казах, че играем по-предпазливо от нужното, добавяйки че съперникът не е никак страшен. Не трябваше да изпускаме от поглед Суарес, но сякаш нямаше за какво друго да се тревожим. Един от проблемите ни бе, че търсехме Рууни, който обаче сновеше на около 40 метра от вратата. Уейн щеше да бъде много по-опасен, ако се преместеше близо до наказателното им поле.

    Малко след почивката Уругвай осъществи няколко опасни атаки, които успяхме да парираме. Мачът обаче се развиваше на по-бавно темпо, а и липсваше остротата в действията пи, която ни помагаше толкова в мача с Италия. Изглеждаше също, че само Рууни е готов да натисне спусъка в този напрегнат момент. Продължавахме да атакуваме и най-сетне дойде и нашият миг. Петнайсет минути преди края Стъридж намери нахлуващия по десния фланг Джонсън, който демонстрира удивителен контрол върху топката, вряза се покрай уругвайски бранител и центрира прецизно. Рууни пък бе на точното място и с левия крак опъна мрежата. 1:1, а ние бяхме на седмото небе от радост. Това бе първият гол на Уейн на световно първенство.

    Не оставаше много време и изглеждаше разумно да се задоволим с равенството. Точка от мача с Уругвай и победа над Коста Рика в последния ни мач почти сигурно щеше да ни прати напред. Продължавахме да имаме превъзходство при владеенето на топката - статистиката сочеше 62 процента, и просто трябваше да сме внимателни при контраатаките на съперника. Също както в мача с Италия, когато резултатът бе 1:1, предпочитах да действаме консервативно и без рискове. Но генът ни беше различен - англичаните винаги действат импулсивно и гонят победата. Така беше и този път.

    Все повече играчи се впускаха напред, копнеейки да вкарат победен гол, който би ги превърнал в герои. Явно бе, че уругвайците имаха числено предимство в ключови зони по време на техните контри. Суарес все така дебнеше, а аз отчаяно се опитвах да внуша на съотборниците си, че е нужно да сме търпеливи и да играем на сигурно. По-добре щеше да е, ако имаме само един шанс в последните десет минути, но да сме стабилни в отбрана. Вместо това сякаш искахме да създадем голово положение всеки път, когато овладеехме топката.

    В 85-ата минута вратарят на Уругвай фернандо Муслера изпрати рутинно топката напред. Връщах се назад, очаквайки да чуя познатото „моя“ от някой от централните ни бранители. Топката не изглеждаше трудна за отразяване, но така и не последва реакция и аз опитах да скоча заедно с Кавани. Бягайки назад обаче, ми бе трудно да изчистя и той плъзна топката напред. Ягиелка и Кейхил бяха неподготвени, а топката се насочи със страшна скорост към Суарес. Усетил поредната възможност, Луис се понесе мълниеносно към пеналтерията. Този миг нямаше нищо общо с усещането от онзи пробив на Демба Ба. Тогава все още се надявах, че Миньоле може да спаси или просто Ба да пропусне. Но виждайки Суарес да нахлува мощно в наказателното поле, знаех, че ще последва само едно нещо. Бях играл с него две години и половина и нямах съмнение, че ще сграбчи с огромно удоволствие шанса да ни изхвърли от световното първенство.

    Луис позволи на топката да тупне, чукна я елегантно напред и нанесе брутален изстрел, който прониза Харт. Уругвай - Англия 2:1, пет минути преди края...

    При прозвучаването на последния съдийски сигнал усещах добре позната празнота. Луис, който малко след гола бе заменен, дойде при мен. Облечен със светлосиньо горнище, знаеше, че в този момент думите бяха излишни. Той беше спечелил, а аз бях на губещата страна. Постави ръката си върху главата ми. Гледах надолу още няколко секунди, преди да кимна разбиращо и да си стиснем ръцете. След миг Луис беше изчезнал.

    Отново бях обезсърчен. Мислех си как след моята недостатъчно добра намеса при въздушния дуел с Кавани топката беше отишла при Суарес. След като се преоблякохме и мълчаливо влязохме в автобуса, изпратих съобщение на Джейми Карагър. Исках да разбера какво беше неговото мнение за случилото се. Знаех, че трябва да се справя с всяка ситуация пред мен, но не бях сигурен, че е моя задача да спринтирам назад в опит да спечеля въздушно единоборство за топка, прелетяла над главата ми. Рой Ходжсън вече бе казал, че защитата е трябвало да се намеси в този момент, но въпреки всичко държах да чуя какво мисли Кара. Той можеше да бъде честен, а освен това беше играл като централен бранител.

    Кара също смяташе, че това е била топка за защитниците. Освен това твърдеше, че централните бранители са били длъжни да са готови за възможно най-лошо отиграване в момента, в който аз съм скочил с Кавани. Все пак това си беше колективна грешка. Аз не успях да играя добре с топката с глава, но пък беше престъпление да оставим на Суарес такова пространство. Заслужавахме съдбата си. Беше болезнено, но пък никой не ни беше карал да ставаме професионални футболисти...

    Трябваше да примемем горчивата истина. Не заслужавахме нищо повече от това, което постигнахме.

    Онази октомврийска вечер, в която се разписах срещу Полша в мача, който подпечата визите ни за Бразилия, изглеждаше безкрайно далеч назад във времето. Без да си създаваме каквито и да е илюзии, винаги сме смятали, че минималното, което можем да постигнем на световното първенство, е да прескочим групата. Дори това обаче не успяхме да направим. Сринахме се! За първи път Англия отпадаше толкова рано.

    Преди последния ни мач с Коста Рика, който нямаше никакво значение, беше организирана пресконференция е английските медии. Можех да не отида на нея или да намеря някакво извинение и да откажа да се изправя пред репортерите, но прецених, че е по-добре да не се крия.

    Мисля, че на 22 юни 2014-а шокирах дори някои от отразяващите дълго време националния отбор. Чувствах се ужасно и изглеждах също толкова зле. Под очите ми имаше черни кръгове, тъй като почти не бях мигнал в предишните три дни. Не се бях бръснал четири дни, а брадата ми беше набола. Влязох в препълнената с журналисти зала за пресконференцията. Разпознах доста от тях, но нито поздравих, нито дори кимнах е глава. Просто заех мястото си зад бюрото, а до мен седеше Рой Ходжсън.

    Гледах в една точка и очаквах въпросите. Всъщност вече знаех с какво щяха да започнат. Бях преминал през това, кога- то през юли 2010-а загубихме е 1:4 от Германия в Южна Африка. Сега обаче беше дори по-тягостно. Вече бяхме отпаднали, а ни предстоеше още един мач. Лично за мен ситуацията беше особено неприятна, тъй като знаех, че повече няма да играя на толкова голям форум. Край! Шест големи първенства, шест ужасни сценария, макар и различни.

    Някой се осмели да започне и ме попита как се чувствам. Логично бе зададен такъв въпрос към капитана на Англия след две поредни загуби и преждевременно напускане на турнира. Бях съвсем откровен и споделих, че чувствам голяма болка и направо съм разбит. Не търсех съчувствие от никого. Просто излях душата си.

    И тази пресконференция обаче нямаше да мине без обичайните напрегнати моменти. Атаките всъщност не бяха насочени точно към мен, но все пак ме ядосаха - ставаше въпрос за едно изказване на Хари Реднап, който беше сред фаворитите за поста на английски селекционер преди назначаването на Рой Ходжсън. Хари твърдеше, че на съвременните футболисти не им пука за националния тим. Той дори беше добавил, че някои от играчите на „Тотнъм“ му казали, че за тях е истинско бреме да играят за Англия.

    Не можах да повярвам, когато чух това за първи път, а и все още ми звучеше налудничаво. Затова и реакцията ми бе остра: „Кажете кои са тези играчи. Трябват ни имена.“ В залата цареше тишина. „Хайде, назовете ги - повторих аз. - Кои са? Аарон Ленън? Кайл Уокър? Андрос Таунзънд?“

    Не можех да повярвам, че играч на „Спърс“ би направил опити да се измъкне от лагер на Англия, след като е получил повиквателна. В съзнанието ми се появиха няколко имена. Джърмейн Дефоу? Никога! Джърмейн беше направо съкрушен, когато научи, че няма да бъде част от отбора за Бразилия. Питър Крауч, Ледли Кинг, Скот Паркър, Майкъл Доусън, Том Хъдълстоун... Не мисля, че някой измежду тях не би искал да играе за Англия. Имаше и някои други, но наистина звучеше невероятно, че даден футболист би пренебрегнал шанса да облече националния екип.

    Рой също се подразни. „Със сигурност не е Дефоу,“ каза той. Знаех колко му струваше да съобщи на Джърмейн, че няма да играе на световното първенство. Стрюън, който беше мениджър и на двама ни, също ми каза, че решението на Рой е съсипало нападателя.

    „Наистина е отвратително, ако има нещо такова - продължих аз. - Но кои са тези играчи, които не искат да играят за Англия? За кого говори той (Хари)?“

    Рой усети вълнението в гласа ми. „Съгласен съм със Стивън - продължи той. - През двете години, в които съм начело на отбора, виждах голям ентусиазъм в играчите и съм малко изненадан от изказването на Хари. Хубаво е да кажеш кои са тези футболисти, след като споделяш нещо такова. По пътя на логиката бих могъл да стигна до едно име, но да говорим за играчи... Не мисля, че е справедливо да се връщаме назад и да гадаем.“

    Всеки можеше да види какво означаваше за мен да играя за Англия. Това няма как да го подправиш. Бях тотално разбит. „Това световно първенство ми донесе много разочарование и болка,“ продължих с откровенията. „Сезонът с „Ливърпул“ завърши кошмарно и положих големи усилия да стъпя отново на краката си. Дойдох тук, изпълнен с надежда, и това беше последното нещо, от което се нуждаех. Последните няколко дни бяха ужасни. Болезнено е. Чувството направо ме убива.“

    Погледнах репортерите. Мисля, че нямаха нужда от още думи, за да осъзнаят моето отношение към националния тим. Държах обаче да заявя истината още веднъж. Високо и ясно. „Никой в този отбор не искаше да си тръгне към дома толкова рано. Никой!“

    В последния си мач - на 24 юни 2014-а, завършихме 0:0 с Коста Рика в Белу Оризонте и останахме последни в групата. Костариканците взеха първото място, следвани от Уругвай и Италия. Англия остана шест точки зад един малък остров, чие- то население беше колкото това на Южен Лондон. Коста Рика изненада всички със силното си представяне.

    Опитахме да стигнем до трите точки срещу тях, играейки за честта си, но отново не показахме достатъчно добра игра. Този мач отново ни показа къде всъщност ни е мястото.

    Няколко седмици след това отидох на почивка в Испания и видях как бъдещият шампион Германия прегази домакина Бразилия със 7:1 в единия полуфинал. Най-великата футболна нация беше унизена. Всъщност още в груповата фаза се виждаше, че Германия притежава доста повече класа от нас. Не мисля, че можеха да ни бият чак със 7:1, но със сигурност можеше да се стигне до повторение на онова 4:1, с което ни изхвърлиха от първенството в Южна Африка. Играхме с тях контрола на „Уембли“ през ноември 2013-а и макар че дойдоха без доста от титулярите си, отново ни надиграха.

    Проблемите за английския отбор в Бразилия бяха ясни. Както медиите, така и играчите се нуждаят от повече умереност. На моменти нещата стигат до истерия след твърденията, че нашето първенство е най-вълнуващото и най-оспорваното. Но е очевидно, че то не е най-доброто от гледна точка на техниката. Въпреки това младите играчи във Висшата лига биват превъзнасяни за герои след само някой и друг проблясък. От това със сигурност печелят мениджърите и спонсорите на младоците, но не и самите те.

    Преди време ми хареса какво каза Рой Кийн в едно интервю, което гледах по телевизията. Той твърдеше, че можеш да претендираш, че си суперзвезда или легенда, само ако си спечелил някой голям турнир на европейската или световната сцена и да си бил постоянен в изявите си в продължение на дълъг период. А в модерния футбол след един или два силни мача те провъзгласяват за светило.

    Ето защо бе нужно медиите да преосмислят своето мнение за английските играчи и да влагат повече реализъм в анализите си. Същото важеше и за самите футболисти. Трябва да сме наясно, че на всяко световно или европейско първенство ще ни е трудно. Очевидно е, че добри играчи и интелигентни мениджъри вече има във всички краища на планетата.

    По време на кариерата си в националния тим се сблъсках с двете крайности. Имаше не един и два момента, в които бяхме разпъвани на кръст, но също така често се случваше да бъдем изстреляни в небесата. Медиите нерядко ни обсипваха със суперлативи, а това ни изиграваше лоша шега. В крайна сметка наричаното от мнозина „златно поколение“, включващо играчи като Оуен и Бекъм, Скоулс и Лампард, Рууни и мен, беше заклеймено в последните си години. Но в крайна сметка достигането на няколко четвъртфинала не беше чак такова постижение. Не мисля, че представянето ни бе толкова катастрофално, както се опитваха да го изкарат някои хора. С малко повече късмет при дузпите дори можеше да се наредим сред Топ 4 на някой голям турнир, а това щеше да е невероятно.

    Така или иначе не успяхме. Играчи само от три английски отбора могат да претендират да получат повече от шестица или седмица по десетобалната система за представянето си в националния тим. Става дума за състава от Евро’96 и онзи от Италия’90. Разбира се, най-светлият пример си остават онези истински легенди от тима, които спечелиха световната титла през 1966.

    Тогава Западна Германия загуби финала на „Уембли“, но сравнение между постигнатото от германците и Англия е твърде неуместно. След 1954 г. Германия беше стигала дванайсет пъти до полуфинал, четири пъти бе загубила финал, но и четири пъти грабваше титлата.

    Англия продължаваше да се лута между истерията преди всеки голям турнир и жлъчната критика след поредния неуспех, допускайки куп грешки при вземането на важни решения. В същото време германците сякаш концентрираха цялата си енергия и интелигентност върху умелото планиране и търсенето на разрешаването на проблемите без излишно напрежение.

    Там също се създават чудесни футболисти, но техните медии не ги издигат на пиедестал, преди да са постигнали нещо наистина значимо. В Германия играч може да стане суперзвезда само ако спечели европейската или световната титла. При нас има играчи, които получават този статут още преди първата си повиквателна за националния тим. Мениджър като Жозе Моуриньо не би позволил това да се случи. Беше ми интересно да прочета неговите очаквания за световното първенство, шиейки, че в един момент той беше на крачка от поста селекционер на Англия. Жозе разкриваше, че е бил близо до подписване на контракт за позицията, но в последния момент съпругата му го разубедила. Според нея Моуриньо нямало да е щастлив при липсата на ежедневна работа като треньор, както е в клубовете.

    Щеше да е хубаво, ако Жозе не бе отхвърлил офертата. Освен че нямаше да позволи главозамайване, той щеше да ни предпази и от натиска, идващ отвън. Моуриньо умее да предпазва играчите си и да се справя е медиите.

    Жозе начело на най-силния тим на Англия, за който съм играл - този между 2004-а и 2006-а, щеше да е перфектната комбинация. По онова време играехме 4-4-2 под ръководството на Свен-Йоран Ериксон. Той е много добър мениджър, но според мен Жозе е по-проницателен в тактически план и доста по-остър е медиите. Имаше и друго нещо. Постройката 4-4-2 вършеше добра работа в доста от мачовете, но помоему тя беше остаряла и можеше да е полезна само ако разполагаш с двама централни нападатели, които не спират да тичат и да се борят през цялото време. Освен това имаш нужда от двама изключителни атлети, покриващи огромен периметър като вътрешни халфове. Големите отбори отдавна бяха свикнали с такава схема и срещу нас почти винаги добиваха числено превъзходство в средата на терена. Нямаш никакъв шанс, ако излезеш с консервативното 4-4-2 срещу някой от големите тимове в наши дни. Представяте ли си какво би ни се случило срещу Испания - това щяха да са най-дългите 90 минути в живота ни.

    За разлика от Свен Жозе не залага на 4-4-2. Той никога не подхождаше наивно, дори когато беше начело на „Порто“. Сигурен съм, че ако Моуриньо беше застанал на кормилото па Англия между 2004-а и 2006-а, щяхме да стигнем поне до един финал на голям турнир. Мисля, че Рафа Бенитес също бе способен да ни прати на финал на европейско или световно първенство. Единственият проблем при Рафа е, че доста от играчите нямаше да са щастливи да играят за него и по време на дълги турнири неминуемо щеше да има напрежение. Ето защо винаги съм искал Моуриньо да бъде назначен за селекционер на Англия. Представям си какво щеше да постигне с групата, включваща играчи като Бекьм, Скоулс, Оуен, Тери, Невил, Рууни, Кембъл, Фърдинанд, Лапмард, Коул, Джерард и някои други, фантазиите ми се простираха доста отвъд обичайното..,

    Връщайки се в реалността, мога да кажа, че не се чувствах унижен в Бразилия. Просто бях горчиво разочарован - изиграхме три мача, но не спечелихме нито един. Вкарахме едва два гола и допуснахме четири. Иронично или не, но в първите си две срещи подходът ни беше изключително позитивен. Мисля си, че именно това ни изигра лоша шега. Рой беше критикуван след Евро 2012 заради прекалено дефанзивния ни начин на игра и сега смяташе, че трябва да залага смело на офанзивния подход. Но не съм сигурен, че така той се чувстваше в свои води. През по-голямата част от мениджърската си кариера той залагаше на организиран и балансиран начин на игра, в който двете четворки в защита и средата на терена оперираха доста търпеливо. Модерният футбол е доста по-различен и изисква задълбочени тактически познания.

    Рой, разбира се, е доста упорит наставник. Подобно на Бе- нитес той предпочита да залага на халфове, които сноват по цялата широчина на терена, вместо на типични крила или играчи, които опитват да пробият защитата чрез дрибъл. Според мен критиките, които получихме след Евро 2012, при условие, че загубихме от Италия след дузпи, не бяха справедливи. В Бразилия излизахме в мачовете с много повече мисъл за атака, но това ни подведе.

    Разполагахме със състав от честни момчета, които дадоха всичко от себе си. Нямахме много време за почивка, а в някои ключови моменти късметът ни обърна гръб. Така или иначе, нямахме и достатъчно класа, за да продължим напред. Всички, които бяха част от английския футбол, носеха отговорност за провала в Бразилия.

    Голяма част от играчите попадаха в капана да повярват, че са по-добри, отколкото всъщност са, а оттам започваха и нереалните очаквания. Няма нищо лошо в мечтите, разбира се, но е добре да се гледа на нещата и с реализъм. Във футбола винаги има следващ мач, следваща квалификационна група, нов турнир. Може пък следващия път да се получи.

    Не знаех, че последният ми мач за Англия ще бъде срещу Коста Рика. По онова време все още не бях взел решение да се откажа от националния отбор. Рой Ходжсън е загрижен мениджър, който се отнасяше почтено към целия отбор и аз приех без проблеми решението му да остави мен и още няколко от титулярите на резервната скамейка в двубоя с костариканците.

    Още е пристигането в Бразилия знаехме кои ще попаднат сред стартовите единайсет в първите два мача. Това обаче се отрази на интензивността на тренировките. Рой смяташе, че е справедливо да даде възможност за изява и на онези, които останаха резерви, и затова ги селектира за дуела с Коста Рика. Според мен също бе справедливо, тъй като всички ние извървяхме дългия път дотук. Знаех и че ще вляза в игра през второто полувреме.

    В края на срещата отидох при английските фенове, като това бе един от най-вълнуващите моменти в кариерата ми в националния отбор. Тяхното отношение беше забележително! За мен това означаваше изключително много, още повече, че знаех, че някои от тях бяха неизменно с отбора през годините. Вяха на трибуните и през септември 2001-а в Мюнхен, когато вкарах за онази знаменита победа с 5:1 над Германия. Бяха там и след онова нулево равенство без значение, с което се сложи край на участието ни на световното първенство, заради което бяха потрошили купища пари. Но въпреки това те ме изпратиха на крака и с аплодисменти.

    Подкрепата им беше невероятна. Разбира се, беше и болезнено, защото можех да си представя какво щяха да направят тези хора, ако бяхме спечелили голямо първенство...

    Благодарих им, задържайки дълго ръцете си над главата, и отново бях поразен от натрапчивата мисъл: „А ако бяхме спечелили някое първенство...“

    Час по-късно в автобуса погледнах през прозореца и се сбогувах с Бразилия и световния шампионат. Утешавах се с това, че скоро щях да съм при Алекс и момичетата. В това време получих съобщение. Сигурно беше поредният окуражителен есе- мес. Този път обаче думите бяха малко, а вниманието беше приковано от две снимки. На едната беше защитникът на Италия Джорджо Киелини, който показваше насиненото си рамо, след като беше ухапан. На другата Луис Суарес бе стиснал зъби.

    Не можех да повярвам, че Луис го е направил отново. Постъпката му беше непростима и аз нямах съмнение, че скоро щеше да му се наложи да признае вината си. За трети път в своята кариера. Какъв сезон само за мен и за Луис.

    Двамата бяхме преживели неговото отстраняване от „Мелууд“, както и наказанието му след ухапването на Иванович. Именно аз го бях убедил да не напуска „Ливърпул“, а след това бяхме съвсем близо до спечелването на титлата. След това и двамата играхме на световното и той успя да накаже Суарес, вземайки сладък реванш за всички обиди и унижения, които трябваше да изтърпи. Уругвай беше победил Италия, а с това се класира за осминафиналите. Но за зла участ Суарес щеше да последва съдбата на Англия. Той щеше да бъде изхвърлен от турнира и да се отправи към дома.

    Не откъсвах поглед от снимките. „Не, Луис. Не може да си го направил отново...“

11. Кръговрат

    Рядко се случваше да нямам ангажименти като капитан на „Ливърпул“. Дори по време на световното първенство загърбих за кратко проблемите на Англия, за да се опитам да помогна на клуба си на трансферния пазар. Брендън Роджърс много искаше да привлече Алексис Санчес от „Барселона“, знаейки добре, че вероятността Луис Суарес да поеме по обратния път е доста голяма. Санчес беше добър футболист, който притежа- наше енергия, скорост и работоспособност и щеше да пасне идеално на тима, който се опитвахме да изградим. Той впечатли и играейки за Чили в Бразилия и с Брендън се разбрахме да направя поредния си опит.

    Вече знаехме, че Арсен Венгер е в Бразилия, защото също искаше Санчес. Всъщност Алексис беше най-желаното ново попълнение на „Арсенал“ - отборът, с който влязохме във пойна заради Суарес предишното лято. Тогава спечелихме, но репутацията на Венгер и неговите ораторски способности бяха известни, като той почти винаги успяваше да спечели на своя страна играчите, които подмамваше да преминат в състава му. Аз обаче се надявах, че ще успея да убедя Санчес, имайки предвид страхотния ни сезон. Вярвах, че ще звуча правдоподобно, казвайки му че „Ливърпул“ е по-силен от „Арсенал“

    Нямах съмнение, че евентуален трансфер на Санчес до голяма степен щеше да запълни дупката, оставена от Суарес.

    Луис се бе разбрал с „Ливърпул“ никой да не му прави спънки, ако „Барселона“ го иска отново след още един сезон. Тайничко се надявах, че великолепното ни представяне в последните месеци ще го накара да преосмисли, още повече че щяхме отново да играем в Шампионската лига. Всякаква надежда обаче угасна в момента, в който в Белу Оризонте видях на телефона си снимката с ухапания Киелини. Нямаше съмнение, че Суарес ще бъде наказан сурово, а аз бях сигурен, че той повече няма да играе в Англия - страната, в която понасяше най-яростните критики.

    Положих големи усилия да убедя Санчес, тъй като наистина вярвах, че шансовете ни не са малки. За пореден път поех по утъпкания път - взех телефона и изпратих обичайното съобщение. Алексис отговори по начин, който заслужаваше уважение. Английският му бе добър и успяхме да си разменим доста подробни съобщения. Личеше си, че уважава „Ливърпул“, а също така каза, че би се радвал да е в един отбор с мен. Казах му, че планирам да играя още няколко сезона, но точно когато смятах, че нещата се развиват благоприятно, Санчес вежливо отбеляза, че трябва да е много внимателен, преди да подпише е „Ливърпул“, знаейки, че моята кариера е към края си.

    След това стана ясно, че той не е съвсем сигурен в доброто бъдеще на „Ливърпул“, докато отношението му към „Арсенал“ беше различно. Оценявах откровеността на Алексис. „Арсенал“ определено го привличаше повече, а освен това той и приятелката му се блазнеха от възможността да заживеят в Лондон.

    Няколко седмици след това - на 10 юли 2014 г., „Арсенал“ потвърди трансфера на Санчес на стойност 35 милиона паун- да. Не бях изненадан, че Венгер отново е бил убедителен в разговорите, довели до поредната сделка. Чилиецът щеше да се превърне в едно от най-добрите нови попълнения, а година по-късно продължавах да се питам как ли щеше да се развие сезон 2014/2015, ако Санчес беше избрал „Ливърпул“ вместо „Арсенал“.

    Следващата цел на моите есемеси бе не друг, а Тони Крос. Мисията определено изглеждаше невъзможна, но когато споделих пред Брендън Роджърс, че само ще си загубим времето, той просто се усмихна. Двамата се възхищавахме на Крос. В същото време знаех, че „Реал“ - Мадрид вече подготвят оферта за него и всеки момент ще я предложат на „Байерн“. Ето защо се чувствах неловко, когато изпратих първия си текст. Халфът беше на път да спечели световната титла с Германия, а „Реал“ бяха шампиони на Европа. Но Господ обича смелите и аз се впуснах в предизвикателството.

    Някои от най-добрите футболисти в света са и сред най- добре възпитаните. Крос бе един от тях и по никакъв начин не ме накара да се чувствам като идиот. Разбира се, той щеше да подпише с „Реал“, но все пак си разменихме няколко съобщения и аз му пожелах успех. „Тук нямахме никакъв шанс,“ напомних на Брендън.

    Настроението на „Мелууд“ през юли 2014-а беше съвсем различно в сравнение с параноята година по-рано. Бяхме се примирили със заминаването на Суарес, като в същото време нямаше съмнение, че се нуждаем от партньор на Даниъл Стъридж в атака. Брендън работеше здраво, за да запълни празнината, а аз се заех с обичайната си роля по сплотяването на колектива.

    Навярно някои от феновете на „Ливърпул“ си мислеха, че съм като богопомазан, тъй като бях капитан и най-дълго игралия за клуба. Но аз никога не съм се чувствал такъв. Опитвах се да помогна за намирането на голмайстор от най-висока класа, който да се превърне в ключов играч. Искаше ми се да запазим традицията, според която централният нападател е може би най-важният футболист в тима. След Кевин Кийгън имахме Кени Далглиш, после Роби фаулър и Майкъл Оуен, а след това и фернандо Торес и Луис Суарес. Това бяха нашите герои - и в тренировките, и в мачовете, а за мен беше истинско удоволствие да опитвам да се усъвършенствам покрай Торес и Суарес.

    Имах повече отговорности и по-голямо влияние сред играчите. Понякога се налагаше да подшушвам на някого, че е най-важният футболист в отбора в опит да го мотивирам преди началото на сезона. Непрекъснато казвах на фернандо, а после и на Луис: „Ти си най-важният ни играч...Днес зависим от теб... Всички ги е страх да играят срещу теб.“ Всеки ден се опитвах да напомпам самочувствието им. Бях близо до тях, когато имаха трудности. Не пропусках да ги засипвам със суперлативи, исках да ги накарам да се чувстват специални.

    В същото време бях наясно колко важно е отборът да бъде единен и се грижех и другите играчи да получават подобаващо внимание от мен. Вътрешно в себе си, разбира се нямах колебания. Имахме нужда от голмайстор от световна класа, за да постигаме успехи на най-високо ниво и именно той щеше да е фаворитът ми.

    След като стана ясно, че Суарес ни напуска, се заех с Даниъл Стъридж. Прекарах лятото на 2014-а, убеждавайки го колко добър играч е и колко много се нуждае клубът от него. В предсезонната подготовка възлагах големи надежди на Даниъл и нямах представа, че в следващите месеци той щеше да има толкова проблеми с контузии. Неговите 21 гола в предходния сезон означаваха, че има потенциал да стане дори още по-завършен голмайстор и да ни задържи в Топ 4. За да спечелиш квота за Шампионската лига, имаш нужда от такъв безпощаден стрелец, а когато имаш двама - какъвто бе случая със Суарес и Стъридж, тогава имаш шанс и за титлата.

    След една тренировка в началото на юли Брендън поиска да поговорим. „Опитвам и невъзможното, за да привлека нападател, и сега съм се спрял на Лоик Реми - каза той. - Какво мислиш?“

    Харесвах играта му и смятах, че е достатъчно добър за „Ливърпул“. Наистина беше класа, притежаваше скорост и щеше да бъде чудесно допълнение към Стъридж. „Арсенал“ и „Челси“ също се интересуваха от него, така че трябваше да действаме решително. Реми имаше контракт с „Куинс Парк“, но докато те играеха в Чампиъншип той се подвизаваше под наем в „Нюкасъл“. Имаше клауза - в договора му, според която можеше да напусне КПР, ако някой отбор, играещ в Шампионската лига, предложи 8.5 милиона паунда.

    Брендън беше убеден, че можем да го привлечем, а този път аз се срещнах с играча лично, оставяйки настрани есемесите. Видях се с Реми в Швейцария по време на предсезонната подготовка. Нямаше нужда от предисловия, Лоик много искаше да премине в „Ливърпул“. Защо всичките ни трансферни цели не бяха като него...

    Скоро обаче всичко се обърка. Нашият медицински екип откри проблем и сигурната сделка отиде по дяволите. Реми се разсърди, смятайки, че грешката е в „Ливърпул“. Вместо при нас, скоро той се озова в „Челси“. Отново не успяхме да набавим нападател, който да действа редом до Стъридж.

    В първия ден на новия сезон победихме с 2:1 „Саутхямптън“ - клубът, който ограбихме. Това лято подписахме с трима техни играчи - Рики Ламбърт, Адам Лалана и Деян Ловрен. Останах доста изненадан, когато разбрах, че сме платили 20 милиона за Ловрен. „Саутхямптън“ се дърпаха дълго време и накрая успяха да вземат космическата сума. Според мен, когато даваш 20 милиона за защитник, той трябва да е от калибъра на Джон Тери и Джейми Карагър. Не познавах добре Ловрен и не можех да съм сигурен дали си струва парите.

    Той обаче ме впечатли още на първата тренировка и тогава си казах: „Да, ето защо сме платили 20 милиона.“ Хвърляше се смело срещу ударите и печелеше всеки въздушен двубой. Английският му също беше добър. В този първи ден Ловрен изглеждаше като скала. Продължавам да мисля, че той е достатъчно добър, за да бъде дълго време централен защитник на „Ливърпул“. Деян обаче имаше големи трудности през първия си сезон на „Анфийлд“ - определено не бе достатъчно уверен, а и критиките на медиите го правеха уязвим.

    Някои футболисти се сриват след два или три посредствени мача, след критики в медиите или след нещо казано от Карагър и Невил по „Скай“. Играчите четат отзивите за своето представяне и се вслушват в мнението на специалистите. Някои футболисти успяваха да се справят с негативните оценки. Аз бях от тях - винаги излизах на терена, решен да докажа на критиците си, че грешат. Други обаче се затварят в черупките си и позволяват упреците да ги подтискат за дълго. На няколко пъти се налагаше да окуража Деян. Той се нуждаеше от подкрепа. Дори след перипетиите в дебютния си сезон в „Ливърпул“, аз съм сигурен, че Ловрен притежава нужните качества и ще стъпи на краката си. За Рики това беше голям трансфер, тъй като той е момче, родено близо до Къркби. „Ливърпул“ го бе оставил да си тръгне на петнайсет - след пет години, прекарани в Академията. Можех да си представя колко болезнено е било за него, имайки предвид как аз се гордеех с престоя си в Академията. Но Рики така и не се отказа. Трябваше да премине през доста трудности като професионален футболист, като преди да заиграе за „Саутхямптън“ бе част от „Блякпул“, „ Макълсфийлд“, „Стокпорт“, „Рочдейл“ и „Бристол Роувърс“. Изпитвах огромно уважение към него, тъй като беше изминал безкрайно дълъг и труден път и от играч от долните дивизии бе станал национал на Англия.

    Предполагам, че той завинаги ще запомни лятото на 2014- а, тъй като именно тогава подписа с „Ливърпул“, а след това попадна и в националния отбор за световните финали в Бразилия. Харесваше ми, че обича града и клуба. Притежаваше характерната страст и бе истински професионалист, макар че твърде скоро стана ясно, че ще му е трудно да се пребори за титулярно място. По-скоро щеше да бъде резерва на Стъридж и другия нападател, когото Брендън успееше да привлече.

    В средата на август Роджърс отново се обърна към мен и ми сподели: „Знаеш, че вече не успяхме няколко пъти и съм принуден да рискувам.“ Брендън направи пауза, преди да продължи: „Мисля да заложа на Марио Балотели.“

    Разкритието му ме изненада. Никога не се бях срещал с Балотели, но пък знаех за всичките му изцепки, а и преди време Жозе Моуриньо го бе описал като „неуправляем играч“. Да, когато беше в настроение, той показваше, че има качества, но през по-голямата част пропиляваше таланта си. Това мислех за Балотели. Разбира се, имаше и своите проблясъци в националния отбор на Италия.

    Когато вкара победния гол срещу Англия в Манаус, показа колко маневрен и труден за опазване може да бъде. Затова и наблегнах на силните му страни. Всички знаехме за пороците му.

    „Ако смяташ, че можеш да го озаптиш, може и да си струва риска,“ казах аз. „Когато играх срещу него с Англия, той се представи много силно.“ Добавих също, че когато се доближиш до него на игрището, той наистина изглежда снажен и мощен.

    Балотели имаше потенциал да се превърне в голмайстор от световна класа. Притежаваше добър контрол върху топката и беше здрав физически, а освен това бележеше доста. Споменах, разбира се, и нрава му, но Брендън беше уверен, че е подходящият наставник за Марио.

    Разбирах нуждата от риск, тъй като нямахме друг топнападател освен Стъридж. Ламбърт щеше да е силна резерва, но на нас ни трябваше някой от най-висока класа. Балотели беше рядък талант и ако Брендън успееше да го контролира и да го накара да мисли за футбол, мисля, че можехме да имаме един от най-добрите, за когото бяха плащани 16 милиона.

    Брендън обаче усещаше колебанията ми и отдели повечко време да ме убеди защо рискът наистина си струва. Каза, че никой вече не го иска и на практика „Ливърпул“ може да е последната му възможност да блесне в голям клуб.

    Щяха да му изготвят и доста суров договор, според който всяко неприемливо поведение щеше да се наказва. Брендън каза, че ще се види с Балотели на „Мелууд“. Ние имахме още само една опция - Самуел Eтo’о. Той беше известен с голямото си его, но пък бе спечелил Шампионската лига с „Барселона“ и „Интер“. Притежаваше манталитет на победител и неслучайно Моуриньо, който му беше мениджър в Милано, го взе със себе си в „Челси“. Ето‘о обаче вече беше на 33 и мнозина смятаха, че не смогва да удържа на ритъма, а и често страдаше от контузии. Така че докато Брендън преговаряше с Балотели, фитнес-треньорът ни Джордан Милсъм щеше да отиде при Eтo’о в Париж, за да проведе няколко теста.

    Броени дни след това Брендън ми даде знак - щяхме да привлечем Балотели. Колебанията отново ме обзеха. Изпитах смесени чувства.

    Напомних си, че винаги приемах новите играчи подобава що. Репутацията на Балотели ме караше да бъда предпазлив, но въпреки това опитах да демонстрирам уважението си на първата му тренировка при нас - на 26 август, само ден след като загубихме с 3:1 от един от бившия му клуб „Манчесчър Сити“.

    Без да губи време, той показа рогата си. Тренирахме как да действаме след центрирания при статични положения, когато Балотели изстреля: „Аз не пазя никого при корнери. Не мога.“ За малко не паднах до гредата. „Какво не можеш?“ казах аз. „Висок си метър и деветдесет и си един от най-здравите футболисти, които съм срещал, а не можеш да пазиш никого при корнери?“

    Брендън беше непоколебим. „Сега ще можеш. А ако наистина не можеш, ще се научиш.“ Още в първия ден се стигна до конфликт между Марио и Брендън, но мениджърът ни остана твърд. От този ден Балотели започна да покрива съперникови футболисти при ъглови удари. Нещо повече, той дори ни спаси от няколко гола в следващите месеци.

    Балотели дебютира на 31 август при победата ни с 3:0 над „Тотнъм“. Головете бяха дело на Стърлинг, моя милост и Алберте Морено, а Марио игра добре. Спърс имаше нов мениджър в лицето на Маурисио Почетино, но на него му беше нужно време да подобри нещата там, тъй като бе заварил отбора в доста окаяно състояние. Справихме се без проблеми с „Тотнъм“ за пореден път - в предишния сезон ги бяхме победили с 5:0 и 4:0. Балотели не се запомни с нещо блестящо, но работеше здраво, а в играта му липсваше егоизъм. Даже по-скоро изглеждаше като екипен играч.

    Това обаче не продължи дълго, тъй като десет дни по-късно Стъридж се контузи по време на тренировка с националния отбор и щеше да остане извън строя в продължение на седмици. Аз пък бях наясно, че Балотели няма да бъде така всеотдаен и работоспособен, играйки сам в атака. Ситуацията се усложни.

    Луис Суарес дойде на „Мелууд“ ден след победата над „Тотнъм . Щеше да е хубаво, ако можех да кажа, че идва, за да играе за „Ливърпул“, но той просто искаше да си вземе довиждане. Получих и подарък - фланелка на „Барселона“ с номер 1), на чийто гръб бе изписано името му. Луис все още не можеше да играе с този екип, тъй като след ухапването на световното първенство бе наказан още по-сурово. Нямаше право дп участва в каквито и да е футболни дейности в продължение на четири месеца, а освен това бе лишен от права за следващите девет мача на Уругвай и получи глоба от 66 хиляди паунда. Той беше заявил, че ухапването не е било умишлено, но това не му помогна.

    „В никакъв случай не може да се говори по начина, описан от вас - като ухапване или опит за ухапване,“ написа адвокатът на Суарес от негово име до ФИФА, след като дисциплинарната комисия го обяви за виновен за инцидента с Джорджо Киелини. „След сблъсъка загубих равновесие и лицето ми се удари в тялото на съперника. В този момент усетих силна болка в зъбите, а освен това получих синина по бузата.“

    Това беше налудничаво оправдание и ФИФА правилно отсъди, че ухапването е било преднамерено, добавяйки, че Луис не е бил провокиран. Наказанието му беше факт. На 30 юни все пак Суарес се извини публично

    .

    Аз успях да осъзная какво точно се бе случило по време на мача Италия - Уругвай, едва след като прекарах няколко дни със семейството, отърсвайки се от напрежението и шока след провала на световното първенство. Знаех, че Луис страда след поредния инцидент, защото беше наясно, че именно той го беше предизвикал. Вместо това обаче се концентрирах върху позитивните неща. Той бе преминал в „Барселона“ срещу 75 милиона паунда, а аз знаех много добре какво означава този трансфер за него и съпругата му. Най-после те отново се озоваха в Каталуния.

    Единайсет години по-рано, когато бил още на 16, Луис отишъл за първи път в Барселона, за да види приятелката си Софи, чието семейство тъкмо емигрирало от Уругвай, за да се установи в Кастелдефелс - селище, разположено съвсем близо до каталунската столица.

    Сърцето на Луис било разбито от раздялата с любимата и тогава той се заклел пред Софи, че играейки футбол, ще успее да дойде в Европа, а в един момент и в Барселона. Преди отново да се качи на полета за Монтевидео, 16-годишният Луис завел Софи на празния „Камп Ноу“, за да се снимат. Въпреки нейните опасения, че ще ги хванат, планът на Суарес успял. Сега неговата мечта се бе превърнала в реалност...

    Заедно със Софи - вече негова съпруга, и двете им деца, Делфина и Бенхамин, щяха да наемат къща в Кастелдефелс, за да продължат тази удивителна любовна история, гарнирана и с гол кова футболни страсти. Беше ми тъжно, че губех Луис като съотборник, но пък истински се радвах за него. Нямах никакво съмнение, че щеше да постигне огромни успехи в „Барса“, играейки е Меси и Неймар.

    Седяхме на същото място на „Мелууд“, на което само преди година бях успял да го убедя да отхвърли предложението на „Арсенал“ и да остане в „Ливърпул“ още един сезон. И двамата все още ни болеше, че не успяхме да спечелим титлата, която така жадувахме. Все пак оставахме приятели и имахме спомени.

    Луис успя да ме трогне още веднъж преди окончателно да си тръгне от „Мелууд“, казвайки ми: „Обещай ми, че ще се грижиш за Филипе, той е добро момче.“ Това за пореден път ми показа, че Суарес цени особено футболните качества на Коутиньо. Те бяха доста близки, но всъщност всички латиноамериканци и испанци обичаха Луис. Суарес смяташе, че Коутиньо е най-талантливият ни играч, и аз напълно споделях това мнение.

    Филипе е надарен е изключителни умения и очаквам един ден да се превърне в лидера на отбора ни. Всъщност много от феновете ни вече го смятат за най-ценния ни футболист. Той тъкмо удължи контракта си, а и изглежда, че заедно със съпругата си вече са се адаптирали към живота в „Ливърпул“. Сигурен съм обаче, че след някой и друг сезон испанските грандове „Барселона“ и „Реал“ - Мадрид ще се опитат да го отмъкнат, също както сториха е Луис. Това ще е тежък момент за „Ливърпул“, защото на всички южноамериканци и испанци име трудно да отказват такива предложения. Ето защо клубът пи трябва да гледа на Филипе като на истинско богатство.

    И досега отделях внимание на Коутиньо, но след заръката па Луис започнах да полагам още повече грижи за него. Дори когато отсъствах заради контузия или наказание, не пропусках да му изпратя съобщение - преди и след мач. Знаех, че трябва да го задържим колкото може по-дълго.

    Не ползвам често социалните мрежи, но понякога поствах снимки в Инстаграм. На 1 септември 2014-а пуснах една с Луис и фланелката на „Барса“, която ми подари. Написах под усмивките ни: „Той се завърна, за да донесе подаръци. Емоционално сбогуване е най-важния ни играч. Най-добри пожелания за един феноменален футболист!“

    По-късно през деня пък Луис пусна снимка с мен, Глен Джонсън и Джон фланагън в „Туитър“ и написа: „Днес се сбогувам с приятели. Беше вълнуващо да си припомним хубавите моменти, които преживяхме заедно. Благодаря за радостта, която ми доставихте! Страхотна снимка с Глен Джонсън, Джон фланагън и Стивън Джерард!!!“

    Вече можех да се фокусирам изцяло върху „Ливърпул“, тъй като сложих край на кариерата си в националния тим. Новината бе оповестена на 21 юли, но всъщност взех решението си още в Бразилия. От уважение към Рой Ходжсън си дадох няколко седмици за размисъл.

    Брендън Роджърс също изигра ключова роля. Още преди световното първенство му казах, че това вероятно ще са последните ми мачове за Англия. Все пак се разбрахме да изчакаме какво ще стане на турнира и да дискутираме ситуацията след това.

    Брендън ми изпращаше съобщения или се обаждаше, за да ми пожелае успех преди мачовете в групата. Чухме се и между двубоите с Уругвай и Коста Рика, за да разбера как ще протече предсезонната ни подготовка. Прецених, че това е удачен момент да поговорим и за моето бъдеще в националния отбор.

    Рой много държеше да продължа и след загубата от Уругвай дори разговаряхме точно на тази тема. Казваше, че иска да продължа в каквато и да е роля - било то като капитан или като редови играч. Разговорът беше доста открит, като Рой дори ми каза, че ще може да избираме в кои мачове да играя и в кои не. Добави, че няма да има нищо против, ако не ходя на някои лагери на отбора и не играя в някои контроли или по-маловажни квалификации. По този начин щях да имам повече време за възстановяване и концентрация върху представянето ми в „Ливърпул“.

    Аз обаче не мислех, че това би било справедливо спрямо останалите играчи. Не си представям как Англия щеше да спечели с 5:0 без мен, а аз се появявам за следващия мач и започвам като титуляр. Връзката ни с Рой обаче беше много силна и му обещах, че ще си помисля.

    Стив Питърс беше с нас в Бразилия и също подчерта, че Ходжсън държи да остана в отбора. Разговор с мен проведе и Гари Невил. „Не бързай,“ каза ми той. „Прибери се у дома и помисли добре. Имаме много млади играчи в отбора и се нуждаем от теб.“

    Бях на 34, а и заради силната ми връзка с „Ливърпул“ и привържениците, за мен ключово щеше да е мнението на Брендън.

    „Наясно съм колко важна е ролята ти в отбора на Англия,“ започна той. „Ти си капитан, а това не се загърбва с лека ръка.“ Всичко обаче се промени в момента, в който той започна да говори как да подреди мачовете ми в „Ливърпул“. „Няма да ти преча, ако решиш да останеш в националния отбор. Със сигурност ще мога да нагодя участията ти при нас.“

    Изведнъж усетих притеснение. Та аз нямах никакво намерение да жертвам кариерата си в „Ливърпул“.

    Брендън ми каза, че смята да привлече поне пет нови играчи. Нуждаехме се от по-голям отбор заради участието ни в Шампионската лига. Каза ми и за намерението си да прави ротации, включително и с мен. Увери ме, че в големите мачове ще бъда титуляр, но щях и да пропускам срещи в случай, че продължа да играя за Англия.

    Това беше най-важният телефонен разговор за сезона. В момента, в който Брендън каза, че е готов да нагоди мачовете ми, аз вече бях взел решението си. „Не искам такова орязване на мачовете ми в „Ливърпул“, така че 100 процента ще се откажа,“ казах аз.

    Изхождайки от позицията на „Ливърпул“, Брендън беше доволен. Но в същото време той се опасяваше, че мога да променя позицията си, след като разговарям с Рой и други хора. Ходжсън ме помоли да не избързвам с решението си. Щеше да отиде на почивка. Същото щяхме да направим и ние с Алекс и децата. Разбрахме се, че ще си дам три-четири седмици за размисъл след прибирането ни в Англия, преди да обявя каквото и да е.

    Говорих с Джейми Реднап, Гари Макалистър, Джейми Ка- рагър, Диди Хаман и Дейвид Бекъм - бившите ми съотборници, към които се обръщах обикновено, когато се нуждаех от съвет за нещо, свързано с футбола. Освен това разговарях още веднъж с Брендън, с мениджъра ми Стрюън Маршал и с баща ми. Потърсих мнението и на още няколко близки приятели. Бях почти 90 процента сигурен за решението си, което съобщих на Роджърс по време на първия ни разговор.

    Единствено Бекъм се възпротиви на инстинктивната ми реакция. „Не се отказвай от Англия. Ако го направиш, един ден може да съжаляваш.“ Знаех, че Дейвид изживя тежко решението на Стив Макларън да го остави извън състава за световното първенство през 2006-а. Той се беше борил здраво, за да заслужи мястото си в националния отбор, за който изигра 115 мача - един повече от мен.

    Но след като споделих пред Бекс, че алтернативата е да не играя в някои от срещите на „Ливърпул“, той също смекчи позицията си. Тогава каза, че ме разбира.

    С Рой също се разбирахме чудесно и продължаваме да поддържаме връзка. Много се зарадвах, когато футболната асоциация реши да удължи контракта му като селекционер на националния отбор. Бях убеден, че е най-подходящият за този пост. фактът, че Англия не допусна загуба през целия сезон 2014-2015, макар и да не срещна кой знае колко силни отбори, доказа това.

    Заредих се с оптимизъм, след като публично обявих решението си да прекратя участията си за Англия. Контрактът ми с „Ливърпул“ изтичаше през юни 2015-а, но Брендън ми беше казал, че е говорил със собствениците за удължаването му с още една година - нещо, което вече бяхме дискутирали. Чувствах се облекчен и нямах търпение да се впуснем в новия сезон, целейки се още по-високо след успешната предишна кампания. Очаквах, че ще бъда и доста по-свеж в мачовете, след като вече нямах ангажименти към националния отбор. Сякаш всичко се нареждаше.

    Футболът е бизнес, в който често настъпват усложнения. Проблемите на терена дойдоха след победата ни с 3:0 над „Тотнъм“. Последваха две поредни загуби - с 0:1 у дома от „Астън Вила“ и с 1:3 от „Уест Хям“ на чужд терен. И в двата мача ме пазеха доста усърдно и ми беше трудно, играейки като опорен халф. Мисля, че мениджърите във Висшата лига бяха открили начин да ми противодействат след силните ми изяви в предишния сезон. Поставяха съвсем близо до мен персонален пазач. Усещаха, че ще имат сериозни проблеми, ако ми оставят повече пространство.

    Габи Агбонлахор беше първият играч, който имаше специална мисия да ме обезвреди. Той ме пазеше плътно през цялото време с изключение на онзи момент в осмата минута, когато вкара единствения гол в мача. Направо ме задушаваше. Той дори не си правеше труда да следи топката. Беше се залепил за мен и ме следваше неотлъчно.

    Сам Алардайс повтори стратегията на Пол Ламбърт, заковавайки до мен Стюърт Даунинг. Той също имаше успех и a и нямаше как да не отдам заслуженото на мениджърите за този мм подход. Пресата отдели голямо внимание на обезвреждането ми, сякаш забравяйки, че на терена имаше още девет играчи, срещу които нямаше персонално покритие. Но това е начинът, по който работят медиите в Англия. Аз, разбира се, бях разочарован, тъй като не успявах да съм на обичайното си ниво. А играейки на същата позиция в предходния сезон, поставих началото на толкова много атаки...

    Беше доста трудно, защото дори в моментите, в които успявах да се измъкна от своята сянка, нямах много опции. В отсъствието на Суарес и Стъридж определено не бяхме толкова мобилни в предни позиции. Балотели не се стараеше особено да ме облекчи. Нещата изглеждаха различно в мача с „Тотнъм , когато комбинацията Стъридж-Балотели отпред и Стърлинг като „десетка“ работеше добре.

    Не бях и особено бърз - нещо, което се случваше нерядко в първите месеци след голямо първенство. Тежеше ни това, че бяхме загубили най-добрия си играч. Един от най-плодовитите голмайстори във Висшата лига бе отишъл в „Барса“.

    Поисках разговор с Брендън, тъй като се притеснявах за формата си. Нямаше да бъда толкова обстоен, както когато решихме да сменим позицията ми на терена, но и сега се обръщах към него с апел за помощ. Брендън формулира точно думите си, без да показва каквото и да е безпокойство: „Престани да си толкова взискателен към себе си. Който и да играе на този пост в този момент, ще среща трудности, тъй като опциите ни в атака са много ограничени.“ Каза също, че трябва да съм поласкан от факта, че съперниците ни на практика се лишаваха от един полеви играч, само и само за да успеят да ме неутрализират. Разбрахме се да поработим на тренировките и да потърсим начини как да печеля пространство.

    В следващия си мач приемахме „Евертън“. Брендън реши, че трябва да промени постройката ни и да започнем с 4-2-3-1, залагайки на двама опорни халфа. „Ако играят с персонално покритие, ще можеш да тръгваш по-често напред, тъй като другият опорен халф ще пази гърба ни,“ каза ми Брендън.

    До мен беше Джордан Хендерсън, а като „десетка“ за „Евертън“ играеше Стивън Нейсмит, който в началото на мача се опитваше да ме следва. Той обаче непрекъснато се оплакваше и спореше със съотборниците си, претендирайки че само той пресира както трябва. Вътрешните им халфове се чувстваха неуютно и аз усетих, че пред мен се отваря възможност в моментите, в които следваше Хендо.

    Несъмнено бяхме по-добрият отбор, а Балотели и Лалана пропуснаха добри възможности. Също така в средата на първото полувреме трябваше да получим и дузпа. „Това на практика си беше спасяване,“ щеше да каже Брендън след края на мача, връщайки се към момента, в който Гарет Бари игра е ръка, за да застане на пътя на мощния изстрел на Стърлинг. „Навярно трябваше да сграбчи топката е двете си ръце...“

    Както вече стана ясно, Мартин Аткинсън бе най-противният ни рефер и това беше типично негово решение, имайки предвид, че става въпрос за „Ливърпул“. Нямаше изненада и когато ми показа поредния жълт картон. Все пак в 63-ата минута Аткинсън отсъди свободен удар, при който успях да прехвърля стената с фалцов удар, а топката влетя в горния ъгъл. Изразих бурно радостта си - нямах особени поводи за ликуване в последните месеци. А имах нужда. В града ни както феновете на „Евертън“, така и нашите, имат склонност да отписват даден играч след няколко слаби мача. „Този вече не става, свършен е...“ можеше да се чуе не един и два пъти. Ето защо се почувствах толкова облекчен след гола. Бях най-силно представилия се играч срещу „Евертън“ и така можех да затворя устите и на медийните критици, които ме затрупаха с упреци след двубоя с „Уест Хям“.

    Заслужавахме да спечелим и бяхме съвсем близо, но в 90- ата минута „Евертън“ изравни с изключителен гол. Деян Ло- врен изчисти топката след центриране, но фил Ягиелка нанесе невероятен изстрел от 25 метра и не остави шансове на Миньоле. Сензационно попадение, а кой би очаквал, че централен бранител ще стане негов автор.

    Бяхме на секунди от успеха, който щеше насочи фокуса към победното ми попадение и възродената ми форма. Щяхме да се върнем на пътя на победата, след като загубихме три от предишните си пет мача. Вместо това всички говореха за шедьовъра на Ягиелка, а след срещата мениджърът на „Евертън“ Роберто Мартинес заяви, че това е може би най-хубавият гол, който някога е виждал.

    Запуших устите на мнозина, а след градското дерби трябваше да насочим вниманието си към Шампионската лига. В последния ден на септември пътувахме за Базел - градът, който свързвах с жестоки критики към мен от страна на мениджъри и треньорски щаб на „Ливърпул“.

    Беше в средата на ноември 2002-а. Ден преди да потеглим за Базел за решаващ мач в груповата фаза на Шампионска та лига бях повикан в офиса на мениджъра на „Мелууд“. Жерар Улие не беше сам. Той изглеждаше гневен, а край него бяха фил Томпсън, Сами Лий, треньорът на вратарите Джо Кори гьн и главният скаут Алекс Смит. Тогава бях на 22 и ми се струваше, че петимата са готови да ме линчуват.

    Жерар полагаше доста грижи за мен в продължение на три години и половина, но в онзи момент нямаше вид на любезен човек. Без да губи време, Улие ме започна: „Какво те измъчва, Стивън?“ запита той.

    Стоях е наведена глава. Няколко седмици преди това, на 2б октовмри - период, в който формата ми продължаваше Да спада, Жерар ме смени в мача на „Анфийлд“ е „Тотнъм“, Почувствах се унизително, когато видях, че четвъртият съдия показва номера ми. И всичко това пред „Коп“. Вътре в себе еи всъщност осъзнавах, че се държа като разглезено хлапе, но пък и все още си бях един младок, в чиято глава бързо наспаваше объркване.

    Профучах бесен покрай Улие и директно се прибрах в праз па та съблекалня. Босът изпрати след мен доктор Уолър, който ми каза да се върна, но се сопнах: „Никакъв шанс!“

    Докторът видя гневното ми лице и ме остави, но това не се хареса на Жерар. Той ме глоби, а освен това ме сложи на пей ката в следващия мач е „Уест Хям“. Седмица по-късно се върнах сред титулярите срещу „Мидълзбро“, но отново бях сменен.

    Следствието на „Мелууд“ трябваше да започне, а аз бях подложен на кръстосан разпит от петима мъже на средна въз раст. „Какво ти става? Имаш ли някакъв проблем? Нещо със семейството ти? Искаш ли да споделиш нещо?...“

    Може би щях да бъда в състояние да говоря, ако бях насаме е Жерар, но строгите лица и острите въпроси на другите ме накараха още повече да се затворя в себе си. Те ме притискаха, в не бях готов за това и губех увереността си.

    На всичкото отгоре, бях разкъсван не само от мениджъра и двамата му асистенти, а и от треньора на вратарите и главния ии скаут. Все още си спомнях как е момчетата от юношеския тим се превивахме от смях всяка сутрин, когато, помпайки топките преди тренировка, потъвахме в носещите се ухания от тоалетната, в която редовно се подвизаваше Коригън. А сега Големия Джо се беше изправил срещу мен редом до Мшгьр, Лий, Томпсън и Улие.

    След бурята от въпроси последва кратка пауза и аз попитах: „Свършихте ли?“

    Преди някой да ми отговори нещо, вече напусках офиса. Не ми пукаше, че няма да бъда титуляр срещу Базел. Чувствах как всичко се разпада...

    Не казах и дума, докато не се настанихме в хотела в Базел. По онова време обикновено бях в стая с Дани Мърфи и този път също бе така. С него бяхме много близки и аз му се доверявах за всичко. Разказах на Дани какво се бе случило на „Мелууд“, но по-важното бе, че му разкрих защо съм толкова отчаян.

    Мама и татко щяха да се разделят и това направо ме побъркваше. Когато започнах да печеля добри пари, купих хубава къща в Уистън и родителите ми дойдоха да живеят с мен. Исках и брат ми Пол да се премести при нас, тъй като бяхме много сплотено семейство, но той не искаше да напуска „Айрънсайд Роуд“. Все още се чувстваше добре в родния ни дом, така че се разбрахме да остане там със своето семейство.

    Всичко се развиваше чудесно. Играех силно за „Ливърпул“ и животът беше наистина прекрасен. Мама и татко бяха до мен, като в същото време имаха и достатъчно време за себе си. Вече нямахме финансови притеснения и познатите ежедневни главоболия бяха останали в миналото. Те обаче започнаха да се карат, макар че се опитваха да го скрият от мен и полагаха усилия да се държат с уважение един към друг, когато си бях вкъщи. Не искаха да ме разочароват, но през есента на 2002 г вече бе ясно, че ще се разделят. Любовта между тях се беше изпарила и всеки искаше да продължи по свой път.

    Сега мога да разбера случилото се, но тогава бях напълно опустошен. Бях в ужасно настроение и това влияеше на играта ми. Чувствах се безпомощен.

    Дани ми помогна много да преодолея кошмарното пътуване до Базел. Той беше най-подходящият човек, с когото да споделя какво ме мъчи, тъй като и неговите родители бяха преминали през подобни сътресения. След като ме изслуша, Дани каза: „Не бива да се тревожиш, ще го преодолееш. Опитай се да забравиш сега за това. Мисли за футбола и се вглъби в него.“

    Изненадах се, когато разбрах, че съм в състава за мача с Базел. Бяхме загубили вкъщи и навън от „Валенсия“, който по онова време беше воден от Рафа Бенитес. Освен това завършихме 1:1 с Базел на „Анфийлд“, а това означаваше, че трябва да спечелим мача в Швейцария, за да продължим. Домакините бяха пределно мотивирани за двубоя след прекаран лагер в планината Шварцвалд, а аз не знаех къде се намирам и играех ужасно. Още на почивката швейцарците водеха с 3:0.

    Докато влизахме в съблекалнята пък, Жерар извика: „Стивън, към душа!“ Едно от най-унизителните неща във футбола е да те пратят под душа след едно полувреме. Почувствах се още по-зле, разбирайки, че ще бъда заменен от Салиф Диао.

    „Горе главата!“ - подвикна ми Джо Коригън, докато се насочвах към душовете.

    „Майната ти!“ - троснах му се аз.

    Продължавах да понасям удари. Трябваше да приема, че без мен „Ливърпул“ успя да изравни - 3:3. Зарадвах се, че именно Дани вкара единия гол. Ние обаче отпаднахме, а на пресконференцията след мача Жерар не ми спести критиките. „Винаги е трудно, когато някой си повярва повече, четейки написаното Ш него, и си мисли, че е най-добрият в света“ - каза той.

    Наистина бях виновен, но със сигурност не се бях надул, както се разбираше от думите на боса. Той каза още, че съм бил в ужасна форма и не съм оправдал гласуваното доверие в мача с Базел. „Липсва ни познатият Стивън Джерард. Онзи Джерард, когото харесваме“ - заяви Улие.

    „Лошият“ Джерард беше и разгневен. Вестниците бяха пълни с критиките на Жерар по мой адрес и когато той ми звънна, почти не обелих дума. Твърдеше, че медиите са преувеличили казаното от него. Но Пол Джойс от „Дейли Експрес“ ми каза, че вестниците са цитирали точно мениджъра ни. Джойс е журналист, когото уважавах много и знаех, че Улие се опитва да замаже ситуацията. Дори селекционерът на Англия Свен-Йо- ран Ериксон бе интервюиран по този въпрос, казвайки, че е останал малко изненадан от публичните критики срещу мен от клубния ми мениджър. Тези неща трябваше да останат в кухнята, ако следвахме The Liverpool way...

    Татко беше видял вестниците и ме запита: „Какво става, Стивън?“ Вдигнах мълчаливо рамене. Тогава той каза, че всички са наясно защо играта ми не върви. „Заради това, което се случва между мен и майка ти, нали? Жерар не знае ли?“

    Чувствах се зле и не можех да отговоря.

    „Не си ли му казал, Стивън?“ - попита настоятелно той.

    „Не - отвърнах тихо. - Защо трябва да му казвам?“

    Татко не можеше да повярва. Каза, че трябва да говоря с мениджъра. След като чу моя отказ, поиска телефонния номер на Улие, но аз поклатих глава.

    „Добре, тогава - тросна се той. - Отивам на тренировъчната база и там ще се срещна е него.“

    Опитах се да го спра, но той вече беше побеснял.

    Настъпи продължително и тягостно очакване. Най-после, след около час телефонът ми иззвъня. Беше Жерар и звучеше много по-меко и приятелски настроен. Каза, че баща ми е обяснил всичко пред него и Томпсън. Попита дали съм съгласен да се срещнем. Само двамата.

    На „Мелууд“ разбрах какво е казал татко. „Стивън няма вина. Аз и майка му Джули сме виновни. Играта му страда от това, което се случва между нас.“

    Знаех, че не му е било лесно да говори за семейните си проблеми, но нито той, нито мама биха приели аз да страдам заради тях. В крайна сметка те се разбраха да седнат и да поговорят кротко. Бях тъжен, че бракът им се разпада, но щях да остана близък и с двамата. Както винаги съм бил. Жерар също ми оказа голяма подкрепа. Най-после си стиснахме ръцете и почувствах облекчение.

    Благодарих на татко, когато се върнах в Уистън, а той ми каза: „Знам колко ти е тежко. Не съм те виждал да се усмихваш цяла вечност...“

    Тогава се засмях. Най-после можех да въздъхна е облекчение и да опитам да възвърна формата си на терена.

    Няколко седмици по-късно, когато отново започнах да играя на познатото ниво, Жерар заяви на една от пресконференциите си: „Истинският Стивън Джерард най-сетне се завърна, след като толкова ни липсваше...“

    Почти дванайсет години по-късно пък отново бяхме на стадион „Санкт Якоб“ в Базел. Попаднахме в доста трудна група. Носителят на трофея „Реал - Мадрид“ беше изявеният фаворит, а Базел се бе специализирал в победи над английски тимове и вече се бе справил е „Манчестър Юнайтед“ и „Челси“. Ние все пак вярвахме, че сме по-добри от швейцарците. Четвъртият тим в групата беше българският клуб „Лудогорец“ - Разград. Почти никой не го беше чувал, но брахме големи ядове при гостуването му на „Анфийлд“ в първия ни мач в групата. По-бедихме е 2:1, но едва след като вкарах дузпа в третата минута на добавеното време. Знаехме, че ще направим голяма крачка към класирането си напред, ако успеехме да победим и Базел.

    Все още никой не беше разговарял с мен за нов контракт. В края на септември Брендън ме попита дали собствениците са потърсили мениджъра ми. Поклатих глава, но бях спокоен. Имах доверие на Брендън, който ми каза, че или хората от „фенуей“, или изпълнителният директор на „Ливърпул Иън Еър“ ще се свържат скоро със Стрюън Маршал, за да избистрят нещата.

    Преди мача е Базел ме попитаха дали съм получил предложение за нов договор. Трябваше да съм откровен и не скрих истината...

    Брендън ме засипа със суперлативи на пресконференцията. „Той е истинска суперзвезда“ - заяви Роджърс, когато го попитаха за мен. „Такава, каквато тази страна не ражда често. Все още се представя на най-високо ниво - както с пасовете, така и е ударите си. Удоволствие е да работиш с него всеки ден. Той е чудесен футболист и невероятен човек. Всичко, което постигна отборът в последната година и половина беше главно благодарение на него. фактът, че съперниците ни слагат срещу него персонални пазачи, доказва колко важна фигура е.“

    На въпрос за моя контракт Брендън отвърна: „Това е нещо, към което се стремим в клуба, защото той все още е в завидна физическа форма. На 34 е, но тренира все така здраво и не е имал нужда дори от ден почивка. Не се плаши от натоварванията и иска да се подготвя по възможно най-добрия начин.“

    Попитаха Брендън и за смяната ми в Базел преди дванайсет години.

    „Говорих със Стивън за това и знам, че случилото се в онази вечер му е помогнало. Той е имал силна връзка с Жерар Улие и тогава като млад играч е научил ценен урок.“

    За съжаление и през 2014-а нещата срещу Базел не се получиха. Мисля, че в известна степен Брендън се повлия от медиите, които изместиха фокуса и наблегнаха на сблъсъка между него и наставника на швейцарците Пауло Соуса. Двамата бяха водили „Суонзи“, като именно Роджърс бе сменил португалеца през 2010 г. В пресата се появиха пространни материали, в които се правеха сравнения между тях.

    Брендън демонстрира самочувствие преди мача и остави впечатление, че не смята Базел за особено стойностен тим. Това ни повлия и бяхме прекалено самоуверени.

    Можехме да разбием не само Базел, но и повечето европейски отбори, ако имахме в атака Суарес, Стъридж и Стърпиш зад тях. Тогава обаче разчитахме само на Рахийм, а Балотели трябваше да се справя сам в нападение. Представихме се добре срещу „Евертън“, но ако бях мениджър, щях да поискам да играем по различен начин. Ние обаче действахме непредпазливо и загубихме с 1:0. Мисля си все пак, че можехме дл измъкнем една точка. Реми на чужд терен в Шампионската лига не може да е лош резултат, без значение с кого играеш. А какъв е смисълът да играеш разкрепостено и в крайна сметка да загубиш...

    На почивката Брендън ни скастри. Каза, че аз съм бил единственият, успял да направи точен пас. През втората част играхме по-добре, но отпред ни липсваше някой, способен да вкара и да ни донесе точката.

    След мача дадох интервю за „Скай“, в което заявих, че Базел са спечелили, защото са искали по-силно победата. „Разочароващо е, но не заслужавахме нищо от тази среща. Бяхме прекалено меки, а и отново допуснахме гол от статично положение.“

    Някои се изненадаха, че съм бил толкова прям. Но какво очакваха? Да кажа, че сме играли силно? Винаги се опитвам да подкрепям и окуражавам играчите, но срещу Базел наистина бяхме трагични. Не скрих истината и на пресконференцията след мача, а слабостите бяха забелязани и от Брендън.

    Когато се събрахме за първи път след мача, той също бе доста остър: „Не може да се играе толкова меко в Шампионската лига. Не може да оставяте толкова пространства. Не може във всеки мач да се действа по един и същи начин.“

    Изпитвах огромен респект към Брендън и като треньор, и в чисто човешки план, но истината бе, че имах много по-голям опит в Шампионската лига от него. Наясно бях колко безмилостен е турнирът и си мисля, че в онази вечер в Базел ни беше изнесен един доста полезен урок.

    Знаех, че щяхме да имаме големи проблеми дори ако бяхме действали тактически по-зряло и компактно. Бал отели започна като титуляр, а неговото представяне беше катастрофално. След обещаващия му дебют с „Тотнъм“, влезе в серия от посредствени мачове. Поведението му на тренировки също беше непрофесионално...

    Между нас нямаше търкания. Всичко беше в рамките на нормалното, като не пропусках редките възможности да го похваля. Но сега вече отлично разбирах защо Моуриньо беше казал, че Балотели е неуправляем. Той е много талантлив и има възможност да бъде играч от световна величина, но никога няма да успее наистина, заради манталитета си и хората, които са покрай него. Винаги закъснява, непрекъснато търси ииимание, а и не спира да публикува неподходящи неща в социалните мрежи. Освен това не тренира достатъчно усърдно. С него нещата винаги се объркват.

    В онази вечер в Базел сякаш стана ясно какво може да очакваме оттук нататък през сезона. Балотели притежава уникални качества, но големият проблем е, че ги разкрива твърде рядко. Той има уникална физика, мощен е и има ювелирен контрол върху топката. Бих го предпочел пред който и да е нападател във Висшата лига, сравнявайки ги по чисти футболни качества. За съжаление способностите не значат почти нищо, ако нямаш подходящия манталитет.

    След мача в Базел погледнах към Балотели и Рики Ламбърт и се замислих. Това бе поредната среща, в която Рики влезе десет минути преди края. Но никога не го чух да се оплаче от това. Нещо повече, във всяка една минута на терена той не спираше да се бори. Винаги беше перфектен професионалист.

    Ето защо бих заложил на Рики за сметка на Балотели. Винаги е готов да помогне на съотборниците си, да даде всичко от себе си. Знаех също, че ако манталитетът на Рики можеше да се трансформира в тялото на Марио, щяхме да имаме завършен футболист. Нападател от световна класа!

12. Контракти, решения и един стик за голф

    Измина още един месец, а аз продължавах да чакам. Вече не бях сигурен, че „Ливърпул“ ще ми предложат удължаване на контракта. Местните футболни репортери не спираха да ми изпращат съобщения. „Какво става?... Собствениците свързаха ли се е теб?... Тук ли ще си следващия сезон?“ Никой обаче не се бе свързал е мен и нямах представа къде ще бъда след година.

    Мениджърът ми Стрюън Маршал също нямаше известия. Нито от собствениците, нито от „Иън Еър“. Единственият, е когото беше разговарял, бе Брендън. Роджърс искаше да ме задържи. Нужно беше само някой от „фенуей“ или „Иън Еър“ да вдигне слушалката и да се разберем.

    Познавах част от репортерите от дълго време и можех да предположа какво си мислят. Бях навлязъл в 27-ата си година в клуба. Всичко започна, когато бях на осем, подписвайки формуляр при постъпването в „Ливърпул Сентър ъф Екселънс“. Доближавах се до 700-ия си мач за отбора, на който станах капитан през 2003-а. Бях достатъчно зрял, за да осъзнавам, че възрастта ми вече е сериозен фактор и че съм все по-близо до края на кариерата си. Но въпреки това с готовност щях да изслушам предложение за нов договор, имайки предвид, че Брендън показваше ясно, че желае да остана.

    Времето минаваше - август, септември, октомври, ноември..., а от клуба, който обожавах от дете, не идваше никаква вест. Любовта ми към „Ливърпул“ обаче си оставаше. Нямаше как тя да секне заради липсата на комуникация в онези дни. Брендън ме уверяваше, че позицията му остава непроменена. Казваше, че съм важна фигура в неговите планове както за текущия, така и за сезон 2015/2016. Можех само да предполагам какво мислят хората, отговарящи за финансите на клуба.

    В края на октомври един от основните ми спонсори „Лукочейд“ ме помоли да дам интервю за „Дейли Телеграф“ и „Доили Мейл“. Работех в „Адидас“ и „Лукозейд“ години наред и предпочитах да поддържам добри отношения е тях, отколкото непрекъснато да се ослушвам за нови спонсори. Тази стратегия може би не беше най-печеливша от гледна точка на постъпления, но аз предпочитах да съм лоялен, а, от друга страна, исках да бъда въвлечен възможно най-малко в рекламния бизнес, за да мога да се концентрирам върху футбола. Не се притеснявах 01’ интервюто, тъй като щях да разговарям с Крие Баскомб и Иън Лейдиман. Познавах Крие от годините му в „Ливърпул Вкоу“. Нямах проблем да говоря и е Иън.

    Интервюто беше публикувано на 30 октомври и в него казвах: „Няма да прекратя кариерата си след края на този сезон. Предстои обаче да разберем дали ще играя в „Ливърпул“ или някъде другаде. „Ливърпул“ ще реши това.“

    Освен тази тема дискутирахме също и колебливия старт на отбора през сезона, раздялата със Суарес и плахите ми надежди, свързани е Балотели. Все пак бях достатъчно дипломатичен в коментарите си за Марио. Не беше нужно да казвам публично, че вече бях загубил вярата си в него.

    Що се отнася до контракта ми, можех да кажа и други неща, но се въздържах, тъй като все още таях надежда, че клубът ще се свърже със Стрюън, за да уточнят сделка, която би била изгодна и за двете страни. Така или иначе бях удовлетворен от това, че споделих за намерението си да продължа да играя футбол независимо от решението на „Ливърпул“.

    На 1 ноември гостувахме на „Нюкасъл“ и загубихме с 0:1 след поредното ни бледо представяне. След мача обаче фокусът падна върху моя контракт. Брендън беше запитан за това и отговори красноречиво: „Нещата са ясни. Вече имах среща с представителя на Стивън и му обясних ситуацията. Искам Стивън в отбора, той е мечтаният капитан, уникален талант и уникален играч. Оставям нещата в ръцете на собствениците и вярвам, че в скоро време ще се стигне до решение.“

    Седмица по-късно Стрюън най-после получи съобщение от „Еър“. Клубът искаше да ми предложи нов договор, след което бе уговорена и среща.

    Това беше специален ден за мен, тъй като имах големи надежди за новия си контракт е „Ливърпул“. Не исках и да се губи много време, за да мога да се концентрирам върху футболните си задължения.

    След срещата Стрюън ми звънна. Обади ми се доста по-рано, отколкото очаквах. „Как мина? Колко време беше там?“ запитах го аз.

    „Петнайсет минути, може би двайсет“, отвърна той.

    „Петнайсет минути? Наистина ли?“

    Това беше доста кратко време, имайки предвид, че на срещата трябваше да се реши бъдещето ми в клуба. Стрюън ми обясни ситуацията. „Ливърпул“ наистина имаше предложение, но в случая клубът ясно беше заявил: „Това е офертата!“ и не допускаше коментари по нея. При толкова категорична позиция наистина беше безпредметно Стрюън и Пън да продължават дискусията си.

    Бях си вкъщи и говорехме по мобилния телефон. Казах си: „Добре, толкова дълго чакахме да чуем офертата им и сега е време да я обмислим внимателно.“

    Явно не ми беше писано да остана двайсет и осем години в „Ливърпул“. Изглеждаше сякаш аз искам повече клуба, отколкото той мен. Това ме караше да се колебая. В същото време обаче бях много по-спокоен, отколкото през 2005-а, когато Рик Пари - предшественикът на Иън, ме беше накарал да чакам предложение за нов контракт, независимо че бяхме спечелили Шампионската лига. Тогава бях млад и кръвта ми кипеше, докато на 34 си много по-сдържан. Все така си мисля, че Иън и Стрюън трябваше да говорят поне час, преди да продължим напред...

    Вместо това двамата се бяха изяснили за 15 минути, като „Ливърпул“ ми предлагаше едногодишен договор с 40-процент- но орязване на заплатата. Включените бонуси бяха доста примамливи, но пък не кореспондираха с онова, което ми беше казал Брендън. Мениджърът вече ме бе информирал, че няма да започвам във всички мачове, за да мога да се възстановявам по-добре и да поддържам по-лесно оптимална форма. Същевременно клубът ми предлагаше бонуси, които бяха пряко свързани със срещите, в които ще бъда титуляр, е голове и асистенции и дори с „чисти мрежи“ и е това дали ще успеем да завършим в Топ 4. Това ме объркваше. Щях да играя все по-малко, но в същото време договорът ми се базираше на престоя ми на терена. Нямах никакви оплаквания от заплатата и щях да приема на момента, ако бяха ми предложили такъв контракт през лятото. Но аз зарязах Англия, за да се фокусирам върху изявите си в „Ливърпул“ и сега получавах такава оферта...

    Значителното понижение на заплатата можеше да се очак на. На 34 вече не бях онзи футболист, който спечели Шампионската лига преди десет години. Знаех също, че щях да играя по-малко, но въпреки това все още смятах себе си за топсъсте зател и важна част от отбора. Бях капитан на тима и останах разочарован от офертата след всички тези години в клуба.

    Перфектното предложение за мен би било едногодишен контракт с възможност да остана в треньорския щаб на „Ливърпул“. Със сигурност това ме устройваше повече, отколкото обикновена оферта към редови играч. Година, в която да се подготвя редом до Брендън и неговия екип, ще е неоценима помощ за моето бъдеще. Райън Гигс, фил Невил и Гари Монк мече бяха получили тази възможност.

    Така че посланието на „Ливърпул“, което се четеше между редовете, беше ясно. Клубът сякаш ме подканяше - наслади се на следващите шест месеца тук и после започвай да мислиш за някое друго място.

    След слабото ни представяне срещу Базел в Шампионската лига паднахме два пъти и от „Реал“ - Мадрид - е 0:3 на „Анфийлд“ и с 0:1 на „Бернабеу“. Подходът към домакинския ни мач бе правилен. Бяхме подредени компактно, залагайки на два опорни халфа, а когато Роналдо получеше топката, двама или трима от нас на момента се насочваха към него. Проблемът, когато играеш срещу Мадрид, е, че те разполагат с пет или шест играчи от световна класа. Неутрализираш един от тих, но в този момент други петима получават пространство.

    Разликата в класите на двата отбора беше очевидна, а и „Реал“ бе в чудесна форма. Испанците играеха със самочувствието на носители на трофея, а ние не разполагахме дори с един нападател, способен да материализира създадените положения.

    Балотели отново се забърка в неприятности, след като още след края на първата част размени фланелката си с тази на Пепе. Това, разбира се, не се хареса на Брендън и Марио беше сменен на почивката.

    При гостуването в Мадрид ме налегна носталгия. През март 2009-а отстранихме „Реал“ е общ резултат 5:0, след като ги победихме с 1:0 навън и с 4:0 на „Анфийлд“. Разгромната ни домакинска победа бе една от най-сладките европейски вечери. След нея Зинедин Зидан направи онова толкова впечатлило ме изказване: „Той е най-добрият! Забравете за Меси и Роналдо. Джерард е най-добрият!“

    Тогава вкарах два гола, а фернандо Торес и Андрея Досена също се разписаха. Имахме отличен състав, като Масчерано и Алонсо играеха зад мен и Торес. В „Реал“ обаче също имаше цяло съзвездие: Касияс, Серхио Рамос, Фабио Канаваро, Пепе, Габриел Хайнце, Ариен Робен, Ласана Диара, фернандо Гаго, Уесли Снайдер, Раул и Гонсало Игуаин. Рафаел ван дер Варт, Гути и Марсело пък влязоха като резерви.

    Те пристигнаха на „Анфийлд“, вярвайки, че ще успеят да заличат изоставането от първата среща и да ни отстранят. Един от мадридските вестници беше публикувал снимка на стадиона ни, под която с големи букви пишеше: „Това ли е прочутият „Анфийлд“?“ Отдолу пък можеше да се прочете: „И какво от това?“

    Атмосферата беше невероятна и направо ги разбихме. Те по никакъв начин не успяха да отговорят на темпото и скоростта ни. Торес беше феноменален - това бе един от най-силните му мачове. Беше агресивен, не преставаше да пресира, играеше с удивителна мощ и направи кошмарна вечерта на Серхио Рамос и Пепе. Този мач беше специален за него, тъй като се изправяше срещу големия съперник на бившия си тим. Той беше навсякъде, а те не можеха да го озаптят по никакъв начин. „Реал“ напусна „Анфийлд“ в състояние на абсолютен шок!

    Пет години и четири месеца по-късно шокираният бях аз. На 4 ноември 2014-а в Мадрид Брендън пусна доста от резервите, тъй като през уикенда ни предстоеше мач с „Челси“ на „Анфийлд“. Балотели, Стърлинг, Коутиньо, Хендерсън и аз останахме на пейката, като Роджърс искаше да ни запази. Брендън вярваше, че с победи над „Лудогорец“ и „Базел“ в последните ни два мача в групата ще се класираме напред.

    Онази вечер в Мадрид се оказа повратна за мен. Седейки на пейката на „Бернабеу“, осъзнах, че е време за промяна. Не виждах смисъл да продължавам, ако нагаждането на мачовете ми означаваше, че няма да играя срещу „Реал“. Това ли щеше да ме очаква и в следващата година, в случай че приемех офертата?

    Заедно с Коутиньо и Стърлинг влязохме в игра след почивката. Загубихме с 0:1, но беше ясно, че Брендън беше отписал срещата още преди началото ѝ. Моята кариера пък щеше да тръгне по нов път...

    В последвалата събота „Челси“ дойде на „Анфийлд“. Всеки, следящ английския футбол , знаеше колко близо бях до трансфер на „Стамфорд Бридж“ през юли 2005-а - цялата сага беше обстойно документирана. Писах вече за това, а и всички детайли могат да се открият в Интернет. И до днес си спомням всичко - емоциите, колебанията. На 5 юли преживях може би най-трудните 24 часа в живота си, но в крайна сметка избрах да остана и да се посветя на „Ливърпул“.

    Всичко започна още година преди това. Дори когато играехме силно на Евро 2004 - турнирът, в който Уейн Рууни беше неудържим, и имахме всички шансове да стигнем до финала, моето бъдеще изглеждаше несигурно. Съотборниците ми в английския национален отбор вече бяха започнали да ме подпитват дали ще премина в „Челси“. „Ливърпул“ завърши на 30 точки зад „Арсенал“ и наистина се съмнявах, че ще успеем да се сдобием с квота за Шампионската лига в следващата кампания.

    По време на сезон 2004/2005 информирах „Ливърпул“, че мога да преговарям за нов договор само ако се убедя, че имаме реални шансове да се класираме за Шампионската лига. 11якои биха ме обвинили, но тогава бях в най-добрата си форма и имах нужда от гаранции, че отборът е в състояние да съкрати пропастта от 30 точки, която ни делеше от лидера в класирането. Исках да остана в „Ливърпул“, но в същото време желаех да играя на най-високо ниво.

    Представянето ни във Висшата лига отново бе разочароващо и завършихме извън Топ 4, но в Европа се справяхме далеч по-добре. Извървяхме целия път до финала в Истанбул и клубът знаеше, че вече съм навит да подпиша нов контракт. Очаквах знак от „Ливърпул“, още повече че ръководството вече бе провело разговори с Игор Бисчан и Диди Хаман за удължаване на договорите им. Връщайки се назад, си мисля, че „Ливърпул“ можеше да подпише с мен в седмицата преди Истанбул. Нямаше ли да е вдъхновяващо да повдигнеш духа па капитана си преди най-важния мач в живота му? Нямаше ли да го направиш по-уверен с една нова сделка?

    Но обаждане от клуба нямаше. Както преди финала, така и след фантастичната ни победа. В интервюто си малко след като вдигнах огромния трофей към турското небе, дадох ясно да се разбере, че искам да остана в „Ливърпул“.

    „Мисля, че скоро ще седнем на масата с мениджъра и Рик Мари и ще се разберем - казах аз. - Как бих могъл да поискам да напусна след нощ като тази?“

    Исках да остана, но мълчанието продължи през целия юни и първите дни на юли. Това, разбира се, увеличаваше шансовете на „Челси“ и Жозе Моуриньо...

    След толкова години все още не мога да си обясня защо „Ливърпул“ не се свързваше с мен. Чух, че Рик Пари е бил на почивка, Рафа Бенитес също бе в отпуска, но така и не разбирах тяхната незаинтересованост, след като бях спечелил Шампионската лига.

    От договора ми оставаха още две години, а само за сравнение ще кажа, че в началото на 2015-а Стърлинг бе в същото ! положение, но клубът инициира преговори за подновяване на контракта му. А Рахийм не бе спечелил Шампионската лига.

    Имаше нещо смущаващо в моя случай. Дори и днес смятам, че „Ливърпул“ трябваше да ми предложи нов договор седмица или две след финала в Шампионската лига. Така щяхме да си спестим куп спекулации и напрегнати моменти.

    Дистанцираното отношение на Рафа към мен също не помагаше особено и непрекъснато се разкъсвах от съмнения. Не спирах да се питам: „Дали Рафа наистина ме иска, или просто цели да прибере възможно най-много пари от продажбата ми и след това да изгради състав от играчи по свой вкус?“

    Колебанията ми се подсилваха и от факта, че не настоявах за нещо повече от онова, което се плащаше на топхалфовете в Европа. „Челси“ предлагаше повече пари, но това нямаше значение. Спечелихме Шампионската лига на 25 май, а след като пет седмици по-късно нямаше никакъв знак от страна на „Ливърпул“, казах на Стрюън да разбере какво се случва.

    Той се обади на Рик Пари и го информира, че ако не получа оферта за нов договор, мога да напусна, макар и с нежелание.

    „Дай ми още няколко дни,“ беше отговорът на Пари.

    Поредното протакане обнадежди още повече „Челси“ и лондончани изпратиха официална оферта на стойност 32 милиона. „Ливърпул“ я отхвърли, като Рик каза, че Стрюън съвсем скоро ще получи тяхното предложение. Аз обаче ставах все по-объркан и дори започнах да си мисля, че от „Ливърпул“ набързо са изфабрикували някакъв контракт само за да имат оправдание пред феновете, а в същото време бяха готови да вземат парите на „Челси“. Реших да проверя и на 5 юли казах на Стрюън вербално да поиска трансфер.

    Рик обяви това публично, забърквайки още повече кашата. Материалите в медиите се множаха с всеки изминал час, а аз направо не можех да повярвам на сцените, които излъчваха по телевизията, фенове изгориха фланелка с името ми. Пред камерите те заляха с бензин фланелката с номер Пия запалиха точно до „Мелууд“. Шест седмици преди това бях поставил началото на забележителния обрат, който окъпа „Ливърпул“ в слава в една от най-вълнуващите вечери в историята. У дома мък бяхме посрещнати от екзалтирани тълпи от привърженици. Тогава всички ни боготворяха - бяхме сътворили Чудото в Истанбул! И след всичко това видях как името ми избухна в пламъци до „Мелууд“...

    Бях наясно, че по този начин действаха малцина от феновете, но цялата истерия и това, че новината се превърна в централна за всички медии, ме нарани. Не исках целият този шум. Не мисля, че заслужавах и подобни обиди. Всъщност исках да играя футбол, по възможност носейки екипа на „Ливърпул“. Уж всичко бе съвсем просто, а се стигна до толкова много усложнения и напрежение. Но те наистина ме караха да се чувствам нежелан след всички тези отлагания.

    Главата ми щеше да се пръсне и поемах конски дози пара- цетамол. Щях да полудея. Този стрес направо ме убиваше!

    Алекс беше невероятна! Каза, че ще ме подкрепи, независимо дали щях да избера да заминем за Лондон, или да останем в Ливърпул. Заедно с Лили-Ела щяха да са до мен без значение от избора ми. Безпокоях се за съпругата си и дъщеря ми, тъй като не можех да съм сигурен как ще свикнат с живота в Лондон. Съмнения за футболната ми кариера също бушуваха в пулсиращата ми глава.

    Знаех, че трябва да потърся съвет от татко, и затова си уговорихме среща, на която щеше да присъства и брат ми Пол.

    „Какво мислиш? Как трябва да постъпя?“ - попитах аз.

    Татко ме слушаше спокойно и ме остави да излея чувствата и съмненията си. Казах им, че не съм усетил загрижеността, която очаквах от клуба. В същото време от „Челси“ бяха много настоятелни, а и мисълта да играя под ръководството на Мо- уриньо непрекъснато изникваше в главата ми. Исках да съм футболист в отбор на Жозе. След като изрекох всичко това на глас обаче, неминуемо се върнах към „Ливърпул“. Всичко се въртеше около двата клуба...

    Бях само на крачка от напускането на „Ливърпул“, но онзи час, прекаран с баща ми и брат ми, преобърна всичко. За разлика от онези играчи, които са заобиколени от хора, мислещи единствено за пари, семейството ми ме обичаше истински.

    Въпросите, които чух, засягаха моето добруване, а не набъбването на банковата ми сметка. „Какво би било най-добре за теб? Какво всъщност искаш? Ще успееш ли да приемеш, че копът ще се настрои срещу теб? Наясно ли си, че повече никога няма да можеш да играеш за „Ливърпул“?“ Ето върху какво ме караха да се замисля татко и брат ми. Нито един от въпросите не бе свързан с пари, макар всички да знаехме, че ако приема предложението на „Челси“, щях да печеля много повече. Милиони в повече! Татко зададе и друг въпрос, който попадна точно в целта. Той знаеше колко важно за мен е да печеля трофеи и ме попита: „Какво ще е по-ценно за теб — да вдигнеш два или три трофея с „Ливърпул“ или да спечелиш два или дори три пъти повече купи с „Челси“?“

    Настъпи тишина и докато търсех точния отговор, Пол се намеси. Очаквах, че ще се опита на всяка цена да ме накара да остана в „Ливърпул“, но той преди всичко бе мой брат и аз получих голяма подкрепа. „С теб съм, каквото и да избереш - каза ми той тогава... По-късно обаче не пропускаше да ми сподели колко бил доволен, след като съм решил да се посветя на „Ливърпул“.

    Татко продължи: „Ако ме погледнеш в очите и ми кажеш, че нямаш никакви колебания и искаш този трансфер в „Челси“, аз ще застана изцяло зад теб. Но имам чувството, че не е така.“

    Не можах да го погледна. Съвсем не бях убеден за „Челси“. Всъщност мислех единствено за „Ливърпул“!

    Татко усещаше добре това и тогава ми каза с уверен тон: „Не си тръгвай. Не напускай клуба, който обичаш!

    В 11 вечерта, след като преживях най-изтощителния ден в живота си, позвъних на Стрюън Маршал: „Кажи на „Ливърпул“, че искам да остана.“ Навярно Рик Пари е бил най-изне- наданият човек в града, чувайки позвъняването на мобилния си телефон.

    В петък, 8 юли, сложих подписа си под новия контракт с „Ливърпул“. Бях казал на Рик да премахне клаузата, която ми позволяваше да напусна в случай, че отборът не се представя особено успешно. Повече не исках и да чуя за напускане на „Ливърпул“...

    Всичко беше различно през зимата на 2014-а. Не изпитвах нито толкова бурни вътрешни противоречия, нито пък имаше пламъци край „Мелууд“, както бе през 2005-а. На 34 можех много по-хладнокръвно да преценя ситуацията и да направя избор. Съществуваше възможност да продължа кариерата си в Америка.

    Вече бях взел категорично решение, че бих преминал само в клуб, който няма да се изправи срещу „Ливърпул“ в някой турнир. Това на практика изключваше който и да е тим от Англия и Европа. Америка изглеждаше единствената реална алтернатива на възможността да остана още една година в „Ливърпул“. Този път действах без никаква паника, а и реших да помисля по-скоро за семейството си, отколкото да акцентирам изцяло на футболната си кариера.

    Когато Стрюън ми каза за офертата на „Ливърпул“ през ноември 2014-а, спокойно можех да го пратя да преговаря за по-добри условия. Повече обаче ме болеше от това, че останах на пейката в мача е „Реал“ - Мадрид. За мен финансовата страна на който и да е договор никога не е била от особено значение, така че Стрюън не дискутира нищо повече е Иън.

    Говорих с Брендън. „Виж имам оферта и не става въпрос за пари - казах му аз. - По-скоро имам нужда от време, за да помисля какво ще е най-добре за мен.“ Брендън ме разбираше добре и както винаги се отнесе внимателно. Каза ми, че разполагам с цялото време на света, за да реша.

    Скоро след орязаното предложение на „Ливърпул“ клубът ме помоли да участвам в реклама на „Нивеа“. Беше ясно, че псе още бях важен за „Ливърпул“, когато ставаше въпрос за нефутболни дела. Аз обаче отказах.

    Джордан Хендерсън се яви вместо мен и изпитах голямо облекчение, когато видях рекламата по телевизията. Тези неща определено не бяха за мен. Непрекъснато получавах оферти да се появявам в реклами гол до кръста и винаги отказвах. За разлика от повечето водещи играчи на „Ливърпул“, никога не мключвах в договорите си клаузи за имиджови права.

    Стрюън ми казваше: „Не трябва ли да включим и клауза за имиджови права в контракта?“ Но аз винаги отговарях отрицателно. В съблекалнята чувах от разговори между другите играчи какви пари се печелят от подобни дейности, но лично аз винаги съм намирал за отвратително даден футболист да изисква клауза за имиджови права. Мисля, че веднъж парафирал клуба срещу колосални възнаграждения, ти му предоставяш и имиджовите си права. Но може би нещата стоят по различен начин, ако се казваш Меси или Роналдо…

    Не мисля, че беше проблем да откажа рекламата на „Нивеа“, тъй като като капитан на „Ливърпул“ бях участвал в редица други кампании през годините. Вече бях на възраст, на която ми се струваше нелепо да се включвам в такива реклами. Още повече, че можех да покажа огромен лист с откази на подобни кампании, макар че участието ми в тях щеше да ми донесе много пари. Аз бях футболист и нито финансовите облаги, нито имиджът на звезда ме привличаха.

    Имах три деца, за които да се грижа, но мисля, че загърбих паричните си притеснения, още когато бях на 20 и няколко. Така че нямаше никакъв проблем с офертата на „Ел Ей Галакси“, според която щях да вземам по-малка заплата, отколкото ако останех в „Ливърпул“. Не се колебах и преди да отхвърля предложение от Катар, което щеше да ми донесе 13.5 милиона евро за две години. Това не беше мястото за мен и семейството ми.

    Америка беше доста по-привлекателна. „Мейджър Лийг ъф Сокър“ щеше да ми позволи да играя на прилично ниво още няколко сезона, а освен това щях да имам възможност да прекарвам повече време с Алекс и децата, откъсвайки се от ежедневния стрес, на който бях подложен в „Ливърпул .

    От професионална гледка точка мисля, че нямаше да мога да приема да оставам извън титулярите. Спомням си колко често сядаше на пейката голям играч като франк Лампард, след като напусна „Челси“, за да премине в „Манчестър Сити“.

    Не смятам, че бях готов за нещо такова. Исках да играя редовно...

    Почувствах се доста зле на 29 ноември, когато Брендън реши да ме остави на скамейката за домакинския ни мач със „Стоук Сити“. Имаше логика в този ход, тъй като ни предстояха последните мачове в групата на Шампионската лига, но въпреки това не бях доволен.

    Много от хората виждат във футбола само блясъка и парите, без да осъзнават трудностите, с които се сблъскваме както на терена, така и извън него. Струва ми се, че те не осъзнават колко задължаващо е да играеш за клуб като „Ливърпул . Където и да отидеш в моя град, се натъкваш на привърженици на „Ливърпул“ и „Евертън“. Това прави воденето на нормален живот невъзможно.

    Можех да бъда себе си само когато си бях вкъщи или на „Мелууд“. В останалото време винаги бях нащрек, внимавах да не се забъркам в неприятности. Това се случва и с повечето топфутболисти. Мнозина сякаш забравяха, че ако оставим настрана славата и заплатите, играчите са съвсем нормални хора, които искат да вършат същите простички неща, както и всички останали. Ние не сме по-различни. И затова винаги съм се стремял да остана здраво стъпил на земята. Исках хората да ме уважават и за това какъв човек съм, а не защото имах късмета да изкарвам милиони.

    Съвсем рутинни неща като това да заведа момичетата на плуване в училище или да ги взема от уроците им по танци се превръщаха в невъзможна мисия, феновете те разпознават навсякъде и не можеш да избягаш от поздравленията или хулите. Толкова хора искат да те потупат по рамото или да се здрависат с теб. Със сигурност обаче не бих искал да съм с момичетата, когато върху ми се изсипва омразата на привържениците на съперниците ни.

    Когато си национал пък, това се случва навсякъде в страната. Дори в Лондон те спират през минута за снимка или пък някой идва на масата ти, независимо че си седнал със семейството си. След 17 години, изпълнени с ежедневен стрес, отчаяно се нуждаех от спокойствие и от това да не бъда забелязван на улицата.

    Особено неприятно ми беше, че в последната година често се случваше да пренасям професионалните си проблеми вкъщи. Алекс винаги ме разбираше, но в края на 2014-а започнах псе по-често да мисля, че тя и момичетата заслужават повече. Беше време за промяна и Америка бе готова да ни я предложи.

    Още при първите разговори с хора от „Мейджър Лийг ъф Сокър“, стана ясно, че изборът ми ще бъде сведен до Ел Ей или Ню Йорк. Нещо повече, от самото начало предпочитанията ми бяха за Ел Ей. Шумът и суетата на Ню Йорк не бяха нещо, което ме привличаше. Предпочитах по-безгрижния начин на живот в Калифорния.

    Говорих с Роби Кийн и Дейвид Бекъм и те бяха във възторг от Лос Анджелис. Бекс ми изпрати купища съобщения за Ел Ей и беше сигурен, че Алекс и децата ще се чувстват уютно там. „Ще имаш и трудности покрай футбола заради дългите пътувания, жегата и влажността, но класата на отбора се подобрява непрекъснато. Няма да имаш никави проблеми със съотборниците си. Клубът и условията там ще ти харесат. Семейството ти също ще е очаровано. Ел Ей ми липсва страшно много!“ беше ми писал Бекс.

    Тиери Анри също ми даде ценен съвет. Той все още играеше в Ню Йорк и ми каза: „Ако се отвори възможност, иди в МЛС. „Ел Ей Галакси“ е много добре организиран“

    С настъпването на зимата в Англия се настройвах все повече за промяната. В началото на декември отпаднахме от Шампионската лига и аз започнах да си правя равносметка и да се връщам към някои от най-големите ни победи и най-горчиви разочарования в турнира. С усмивка се върнах и към безспорно най-странния ни мач в Европа.

    На 21 февруари 2007-а гостувахме на „Барселона“. Всъщност най-чудатите неща се случиха в Алгарве, където седмица преди това проведохме тренировъчен лагер. Преди двубоя бяхме смятани за аутсайдери и вярвахме, че там може да сплотим колектива. Трябваше да бъдем задружни и да работим здраво пред надъханите 88 хиляди на „Камп Ноу“, за да имаме някакви шансове. Тренирахме усърдно, а Рафа Бенитес прецени, че е добре да имаме и една свободна вечер, и ни пусна да изпием по бира навън. Той очакваше, че ще се върнем във Вале до Лобо към 11 часа.

    Познавах отлично тази част на Португалия, тъй като години наред играех голф в Алгарве. Дори мисля, че именно аз станах причина за скандала. Знаех, че „Монти“ е мястото, където може да си прекараме добре, а там имаше и караоке. Обадих се на собственика и направих резервации. Прекарвахме си приятно, докато не дойде времето за караоке. Спомням си, че Крейг Белами дърпаше безмилостно Ион-Арне Рийсе и го караше да излезе и да изпълни някоя песен. Белами не беше забравил, че Джинджър бе пропуснал коледното парти няколко месеца по-рано, на което Крейг трябваше да изпълни нещо като нов играч в тима. „Твой ред е, Джинджър. Хайде, твой ред е - не спираше да го подканя той. - Няма да се отървеш този път, копеле!“

    Рийсе е като мен. Той не харесва караоке изпълненията и затова извика на Белами: „Няма да стане! Ставай ти. Какво си се развикал, по дяволите?“

    Това не се хареса на Белами. Той има гореща кръв и скоро лицата на двамата се озоваха съвсем близо едно срещу друго. Нещата загрубяха. „Сега ще те претрепя, червенокоса курво!

    — крещеше Белами, докато Рийсе също го гледаше, сякаш всеки момент ще нанесе смъртоносен удар.

    Разтървахме ги и скоро след това Джинджър си тръгна към хотела. Той беше в стая е Даниел Агер. Дани обаче не искаше още да си тръгва от забавленията в „Монти“ и Джинджър му каза, че няма да заключва вратата. Така Агер щеше да може да си влезе, без да го събужда.

    Всички без Рийсе също останахме в „Монти“, като някои не искаха да се разделят с пиячката. Межи Дудек се беше докарал здравата. Обикновено той е сред най-милите хора на планетата, но след погълнатия алкохол беше направо неузнаваем. Искаше да се бие с всекиго, започвайки с охраната на клуба и полицията. Тогава повечето от нас осъзнахме, че е време да закриваме партито.

    Само броени минути, след като се прибрах в стаята си, Рафа вече блъскаше гневно на вратата ми. Отворих, опитвайки се да се престоря, че съм в леглото от няколко часа.

    „Какво става? — каза Рафа, а погледът му беше направо смразяващ.

    В опит да затвърдя впечатлението, че съм бил дълбоко заспал, се прозях и разтърках очите си. „Не знам, шефе!“ - отвърнах, старайки се да стоя достатъчно далеч, за да не лъхам на алкохол.

    „Рийсе и Белами се бият - гневно заяви Рафа. - Къде са останалите?“

    „Остави на мен, шефе — казах аз. — Ще отида да видя какво става.“

    Стив Финън изглеждаше сякаш току-що бе станал свидетел на убийство или просто бе видял призрак. Съвсем скоро разбрах, че наистина е можело да се стигне до смърт, фин се прибрал в стаята си и заварил Белами бесен. Тогава Беларс казал: „Ей-сега ще му видя сметката“ Уелският магьосник станал и извадил от чантата си любимия си стик за голф - „Айрън 8“. Фин силно се разтревожил, защото Белами съвсем бил загубил разсъдъка си. Крейг се запътил бързо към стаята на Джинджър и Агер.

    Възползвал се от това, че вратата не била заключена, нахлул вътре и започнал да налага Рийсе със стика. Джинджър, който бил по боксерки в леглото си, заел защитна позиция и се завил през глава. В този момент фин пристигнал в стаята и успял да попречи на Белами да извърши нещо ужасяващо.

    На закуската на следващата сутрин беше тихо като в морга. Чухме, че полицията се е оплакала от Йежи, а това никак не се хареса на Рафа. Всички бяхме махмурлии, а по краката на Рийсе се виждаха синини. Нещата не изглеждаха никак добре, цялата история вече бе в Интернет. Репортери от английски вестници веднага долетяха в Португалия, а клубът беше крайно недоволен от създалата се обстановка. Атака със стик за голф в навечерието на голям мач от Шампионската лига съвсем не изглеждаше като приемлива постъпка. Мисля, че някои от феновете ни се забавляваха със случилото се, тъй като това наистина беше откачена история. Нещата обаче бяха сериозни.

    Белами и Джинджър бяха коренно различни като характери. Бях виждал неведнъж съотборници да застават страховито лице срещу лице. Случвало се е да припламне някоя и друга искра, да чуя гневни подмятания, но никога не се бях сблъсквал с подобен инцидент.

    Не мисля, че ако бях на мястото на Джинджър, щях да успея да се овладея. Това беше лудост, напълно неприемливо. Още повече, че всичко стана заради някакъв глупав спор около караокето в „Монти“.

    Рафа се справи неочаквано лесно с проблема. Той със сигурност не беше доволен от скандала, но накара двамата да си стиснат ръцете и бързо да се върнат към ангажиментите си. Колкото и да е странно, инцидентът успя да сплоти отбора преди мача на „Камп Ноу“, тъй като знаехме, че трябва да се държим подобаващо, защото цялото внимание на медиите щеше да бъде насочено към съблекалнята ни.

    Всички говореха само за това, а във вестниците се наслагваше мнението, че Бел ами не би трябвало да играе. За разлика от мен обаче хората от медиите не познаваха толкова добре Рафа. Ето защо не бях изненадан, когато той ни съобщи стартовия състав. В него намираха място и Рийсе с насинените крака, и Белами. Рафа отново действаше като хладнокръвен стратег. С този си ход той показа на всички, че инцидентът е останал в миналото...

    Рафа предпочита да играе предпазливо и компактно, когато гостуваме на големи отбори като „Барселона“. При такъв подход се нуждаеш от скоростни играчи, за да осъществяваш бързи контраатаки, а Белами беше невероятен спринтьор. Изборът на Рафа изглеждаше разумен. Рийсе също можеше да бъде много полезен при контрите срещу настоящия носител на трофея.

    „Барса“ поведе още в 14-ата минута след гол на Деко, но ние не се пречупихме. Няколко минути преди почивката Чаби Алонсо намери основния свидетел на атаката с айрън 8 фипън, който пласира прецизно центриране. Белами успя да се отскубне от пазача си и нанесе удар с глава, който Виктор Валдес не успя да удържи и топката прекоси голлинията. Дирк Каут довкара топката в мрежата, но всъщност голът бе па Белами.

    Екстазът ни премина в изумление, когато видяхме, че Бе лами изрази радостта си от попадението, изпълнявайки въображаем удар със стик за голф. Бях готов да прихна след по редната лудория на Белами, но в същото време съчувствах на Джинджър. Той все още беше доста разочарован от случилото се и го разбирах.

    Роналдиньо и дългокосият Меси бяха близо до гола, но ние също имахме нелоши шансове. Валдес парира мой шут след непряк свободен удар, а Каут трябваше да порази целта при последвалото центриране. Никой обаче не бе в състояние да застане на пътя ни, когато Белами показа завиден поглед и комбинира с... Рийсе, разбира се. Вместо да отправи обичай пия си топовен изстрел с левачката обаче, този път Джинджър нанесе брилянтен удар с десния крак и топката отново бе м мрежата. Бяхме полудели от радост. Е, Джинджър не замахна, сякаш удряйки със стик за голф, но пък се плъзна мощно по тревата и крещеше като обезумял.

    Победихме „Барса“ с 2:1, а след срещата Рийсе беше доста дипломатичен: „Мисля, че съдбата се намеси и затова точно пие двамата вкарахме головете. Имахме някои неприятни изживявания с Белами преди мача, но загърбихме проблемите и видяхте, че когато беше най-важно, действахме задружно. Не се подразних от радостта му след гола. Вижте, той също преминава през труден период и се радвам за него, както и за целия тим.“

    Белами предпочете само да се ухили. Той не виждаше „участието“ на съдбата, но несъмнено бе щастлив.

    През този сезон „Ливърпул“ успя да стигне до финала на Шампионската лига. В него загубихме от „Милан“ в Атина и навярно пропуснахме уникална възможност да сплотим отново колектива, отправяйки се към Алгарве за още един лагер пре ди решаващия сблъсък...

    Не съм сигурен, че Джинджър изобщо успя да прости на Белами, но именно двамата бяха главните действащи лица и един от най-паметните ни мачове в Шампионската лига. Не са много отборите, спечелили на „Камп Ноу“.

    Десет години са доста време от един живот. А във футбола това е наистина продължителен период. Това е времето на цяла една генерация от играчи. Цяла ера, изпълнена е толкова много мачове. Толкова много неща се бяха случили в предишните десет години в „Ливърпул“. Играхме два финала на Шампионската лига, преминах през явяване в съда и бях замесен в битката за титлата във Висшата лига. През това време имахме три различни собственици, четирима мениджъри, но само един капитан.

    Нахлузих лентата през 2003-а, а освен това бях капитан и на националния отбор. През това време се ожених и станах баща на три момичета. Изиграх повече от 690 мача за „Ливърпул“, като същевременно прехвърлих стотака от срещи в националния тим. След всичко това бях решил, че е време да сменя „Ливърпул“ е Лос Анджелис. *

    Преминах през много сладки, но и през немалко смутни моменти. Къпех се в слава, а след това идваше време за тревоги. Но смело мога да кажа, че това бяха едни незабравими десет години между домакинския ни мач е „Олимпиакос“ на 8 декември 2004-а и този е Базел на 9 декември 2014-а. И двете срещи бяха решаващи. През 2004-а се нуждаехме от победа с два гола, за да продължим напред. Задачата ни срещу Базел беше по-лесна - какъвто и да е успех щеше да ни класира отвъд груповата фаза.

    Усетих тежестта на годините, когато научих, че Рахийм Стърлинг - един от ключовите ни играчи, е станал на 10 в деня на победата ни над „Олимпиакос“. Ден преди дуела ни с Базел пък той щеше да стане на 20.

    През тези десет години „Ливърпул“ беше привлякъл 75 футболисти, изхарчвайки 520 милиона. Броят на играчите, преминали през тренировъчния терен на „Мелууд“ в последното десетилетие, наистина бе впечатляващ. Наблюдавах първата тренировка на всеки един от тях е повишено внимание, опитвайки се да разбера дали бяхме взели истинска звезда или просто някой некадърник. Чаби Алонсо или Ел Хаджи Диуф, Луис Суарес или Марио Балотели.

    Виждайки Алонсо още на първото му занимание, знаех, че това е играч от най-висока класа. Рафа Бенитес направи невероятен удар е привличането му, но в същото време постъпи глупаво, като го продаде на „Реал“ - Мадрид пет години по-късно. Загубата на силен играч е особено болезнена и привличането дори на пет нови футболисти, които не са от същата класа, не може да я заличи. Рафа пристигна като мениджър в началото на сезон 2004/2005 и първите му четири трансфера бяха испански - Хосеми от Малага, Антонио Нунес от „Реал“, Чаби Алонсо от „Реал Сосиедад“ и Луис Гарсия от „Барселона“. Тази малка испанска революция помогна за трансформацията на клуба, като Рафа спечели Шампионската лига още в първия си сезон.

    Алонсо бе донякъде свързан с „Ливърпул“ още преди да акостира на „Анфийлд“, тъй като Джон Тошак - един от най-изтъкнатите голмайстори на клуба ни, му беше наставник в „Реал Сосиедад“. Тошак, който е и способен мениджър, беше забелязал качествата на Алонсо и го бе направил капитан на отбора още в младежка възраст. Чаби се представи великолепно в „Ливърпул“ между 2004-а и 2009-а. Спокойно мога да кажа, че той е най-добрият централен полузащитник, с когото съм играл.

    Решението да продадем Алонсо беше катастрофално! Още повече, че взехме за него едва 30 милиона - сума, която изглежда смешна на фона на онова, което той постигна както в „Реал“ и „Байерн“, така и в националния отбор на Испания, печелейки европейската и световната титла. Аз обаче обвинявам единствено Рафа за загубата на Алонсо.

    Рафа ми се обади по телефона и ме попита дали мога да помогна за привличането на съотборника ми в Англия Гарет Бари. Бенитес беше решил, че именно той ще смени Алонсо. Гарет не е лош играч, но Алонсо е световна класа. Такава рокада беше истинска лудост! Рафа обаче си бе втълпил, че вече не се нуждае от Чаби, и държеше да купи Бари. Отпътуването на Алонсо за Испания ме натъжи много.

    Чаби можеше да играе за „Ливърпул“ поне още шест или седем години. Защо трябваше да го продаваме, когато бе на 27, а и оставаха още три години от контракта му с нас? Масчерано поиска да напусне и дори отказа да играе, докато трансферът му не стана факт. Торес дойде при мен и ме помоли да му съдействам да си тръгне. Той също правеше номера, докато не се озова в „Челси“. Но Чаби Алонсо не каза нито веднъж, че иска да напусне.

    Винаги съм мислил повече за невероятните играчи, които ни напуснаха - Алонсо, Торес и Суарес, отколкото за някои от ужасните ни покупки. Не си струва изобщо да споменавам Ел Хаджи Диуф, но все пак неговият провал в „Ливърпул“ е добър пример за това как всичко може да се обърка. Жерар Улие - прекрасен мениджър, който обикновено прави точни преценки, привлече Диуф през лятото на 2002-а. Той го купи за 10 милиона от Ланс по препоръка на своя бивш асистент Патрис Берже, който беше наставник на сенегалец във френския тим.

    Диуф се представи силно на световното първенство през 2002-а, а Сенегал стигна до четвъртфиналите. Разбирах защо Жерар пришпори сделката, но истината бе, че той нямаше представа какъв човек е Диуф. Той беше едно от трите нови попълнения, които трябваше да превърнат „Ливърпул“ в реален претендент за титлата. Завършихме втори - след „Манчестър Юнайтед“. В предходния сезон и Диуф, Салиф Диао и Бруно Шейру трябваше да ни помогнат да скъсим дистанцията до върха. Но това навярно беше най-голямото прахосване на пари в историята на „Ливърпул“. 18 милиона, хвърлени на вятъра! Завършихме на пето място, а Диуф беше начело на списъка ми с играчи на „Ливърпул“, които не харесвах.

    Диуф не беше особено загрижен за футбола, още по-малко за „Ливърпул“. Най-добрият пример за това какъв човек бе той може да се даде с онази му постъпка през март 2003-а, кога- то по време на мач със „Селтик“ на „Паркхед“ се изплю по най-гнусния начин в лицето на привърженик на домакините. Той беше злобен човек и имаше отвратителен характер.

    По-късно бях питан няколко пъти дали намирам нещо общо между Диуф и Бал отели, но аз отговарях отрицателно. Все пак изпитвах респект към Марио, докато такъв към Диуф нямах. Единственото позитивно нещо, с което ще го запомня, е, че той работеше неуморно на терена и никога не бягаше от отговорност. Неизбежно бе обаче да разбера, че той съвсем не е играчът, когото бих искал за съотборник. Той сякаш бе станал футболист по някаква случайност.

    Балотели поне можеше да те разсмее понякога, а и аз никога не загубих надежда, че някой ден може пък и да разкрие големия си потенциал и да стане постоянен в изявите си. Марио струваше 16 милиона - солидна част от 120-те милиона, пръснати, за да бъде изграден тимът, който се изправяше срещу Базел в последния ни мач от груповата фаза на Шампионската лига през 2014-а. Това беше ключов двубой за нас, но Балотели дори не попадна в групата, след като проплака от някакво неособено сериозно разтежение в слабините. Опитвах да се фокусирам върху сблъсъка с швейцарците, но всички ми напомняха за великолепния ми гол срещу „Олимпиакос“.

    Това е проклятието на зрелия футболист. С течение на времето винаги се сблъскваш с някоя годишнина или някой спомен изниква в съзнанието ти. Почти всеки мач ти напомня за нещо и ти започваш да мислиш за намесата на съдбата.

13. Голове-шедьоври и контузии

„Анфийлд“ — сряда, 8 декември 2004 г.

    Трибуната „Коп“ изглеждаше внушително под светлините на прожекторите в онази вечер. Изведох отбора от тунела и бе трудно да откъсна погледа си от необятния червен океан, а шумът беше по-мощен и от свирепа буря насред морето. Момчето-талисман, което ме бе стиснало здраво за ръката, също трепереше от вълнение в момента, в който стъпихме на терена. Така се чувствах и аз, когато татко ме заведе за първи път на „Анфийлд“.

    И тогава бе сряда вечер. На 26 ноември 1986-а бях сред зрителите на мача между „Ливърпул“ и „Ковънтри“ от турнира за „Литълуудс Къп“. Бях почти на шест и половина, може би малко по-малък от момчето, което стискаше ръката ми преди последния ни мач в групата на Шампионската лига срещу „Олимпиакос“.

    Картините и емоциите от онази вечер на осемдесет и шеста са запечатани в съзнанието ми. Не можех да повярвам, че баща ми ме взе с него на мач, имайки предвид, че на другата сутрин бях на училище.

    Местата ни бяха ниско долу в стария „Кемлин Роуд“. Още тогава се втренчих в трибуната „Коп“, а гледката ме остави без дъх. Това бе първата ми среща с необхватното червено море, а аз сияех от щастие. Шумът пък беше толкова оглушителен, че на моменти ми идваше да запуша ушите си с ръце. Но не го направих. Беше вълшебно. Влюбих се в песните още тогава...

    Спомням си всичко, сякаш бе вчера. Но особено добре си спомням колко красив изглеждаше теренът на „Анфийлд“, осветен от прожекторите.

    „Ливърпул“ победи „Ковънтри“ с 3:1, като и трите гола за нас вкара Ян Мьолби. Три попадения след три дузпи. Спомням си, че си казвах: „Това не може да е истина. Може би сънувам.

    Осемнайсет години по-късно всичко бе съвсем реално. Тревното покритие беше великолепно и отново блестеше мои изкуствените светлини. Дузпа в онази вечер също можеше да свърши работа. Е, не вярвах, че може да получим три както и онази магическа вечер, когато Ян Мьолби реализира хеттрик, по кой знае. Може пък наистина да успеем да надделеем над „Олимпиакос“ с помощта на 11-метров наказателен удар...

    Помня прекрасно и онзи четвъртък след фиестата на Мьод би. В училище ми се спеше, но веднъж завърнал се у дома, превърнах „Айрънсайд Роуд“ в „Анфийлд“ Бетонът на нашата улица беше зелената трева на стадиона, а редицата от къщи оживяваше у мен като „Коп“, „Мейн Станд“ и „Кемлин Роуд", Aз пък бях Ян Мьолби. Вкарах поне три хеттрика, изпращайки гонката между стоманените кофи за боклук, които служеха за греди. Наслаждавах се да играя този мач отново и отново. И разбира се, бях главното действащо лице.

    В декемврийската вечер през 2004-а, когато всичко бе много по-сериозно, отново бях пленен от атмосферата на три буната „Коп“. Иберийското присъствие също оказваше своето влияние и зад вратата се виждаше един транспарант, който изглеждаше досущ като националния флаг на Испания. Птицата лайвър (символът на град Ливърпул) бе в средата на жълта та ивица, заобиколена от четири звезди, изобразяващи победите ни в най-силния европейски турнир. Със златисти букви пък бе изписано „Червените на Рафа“

    Вдясно забелязах и още един голям надпис, който гласеше „Пейзли спечели третата/Фейгън ги направи четири/сега Рафа води Червените/Още една, ако обичате (в последния ред беше използвана дори испанска дума).

    Кой казва, че не можеш да се образоваш чрез футбола? С всеки нов мач и с всеки нов транспарант на стадиона испанският ми се подобряваше.

    Сметките преди двубоя не бяха сложни. „Олимпиакос“ оглавяваше групата с 10 точки, втори бе „Монако“ с девет, а ние имахме седем. „Депортиво Ла Коруня“ вече бе извън играта, след като успя да стигне само до две равенства - едното обаче бе на „Анфийлд“. Именно това нулево реми усложни ситуация та Можехме да продължим напред с победа с 1:0 или такава е два гола разлика, в случай че „Олимпиакос“ стигнеше до попадение. Бях на 24 и все още не успявах да потисна емоциите си пре ди мач като този. На пресконференцията излях без задръжки притесненията си от перспективата да продължим във втората по сила евронадпревара при неуспех срещу „Олимпиакос“ „Да се озовем в УЕФА Къп в четвъртък би било истинска катастрофа както за клуба, така и за мен“, казах аз. „Вече бяхме там в последните години, дори спечелихме турнира, но той си остава в сянката на Шампионската лига. Не ме устройва да иг- рая във второто ниво. Искам да остана в Шампионската лига.“

    Не исках да прозвучи така, сякаш аз съм голям колкото клуба. Но амбицията, която ме изгаряше, не ми позволяваше да се примиря. Вече се разпространяваха слухове за преминаването ми в „Челси“, а аз все още не се съгласявах да преговарям за нов договор с „Ливърпул“. Исках да се убедя, че отборът има потенциал да играе в Шампионската лига. И за да бъда съвсем ясен, добавих пред репортерите: „Не искам утре сутринта да се събудя с мисълта, че сме отпаднали от Шампионската лига. Ще бъда принуден да преосмисля бъдещето си, ако не успеем да се класираме за турнира през следващия сезон.“

    Фокусът преди мача падна върху изказването ми. Не беше най-впечатляващата пресконфереция, но поне дадох ясно да се разбере какво мисля. Мисълта, че при неуспех срещу „Олимпиакос“ можеше повече да не играя за „Ливърпул“ в Шампионската лига, не ми даваше покой.

    Опитах да вдъхна и повече увереност и споделих пред журналистите: „Казват, че ще бъде доста трудно да победим с 1:0 или с два гола разлика. Но ако преди мачовете в групата някой ми беше казал, че ще опрем до това в домакинство на „Олимпиакос“, за да продължим напред, нямаше да се притеснявам. Можем да вкараме голове, не се тревожа за това. Ако пък те реализират, ще търсим три попадения.“

    Разбира се, че щяхме да натискаме и да се опитваме да вкараме. Ужасявах се обаче от мисълта, че може да допуснем ранно попадение. Ето защо, когато бяхме само двамата с Кара в ъгъла на съблекалнята, аз му казах: „Не трябва да позволяваме да ни вкарат в началото. Ще ни бъде адски трудно, ако допуснем ранен гол.“ Той се съгласи.

    Бях нетърпелив. Не бих понесъл мечтата ми за Шампионска лига да угасне.

    Бяхме късметлии, че разполагахме с Карагър и Сами Хюпия в центъра на отбраната. Те бяха сред най-добрите защитни тандеми в Европа. Познавах Кара от години, а през 2003-а Сами ми показа колко стойностен човек е. Тогава Жерар Улие ме направи капитан. Бях само на 23 и трябваше да взема лентата от Хюпия. Почувствах се малко неловко, но тогава Сами ми каза, че ще бъде до мен и ще ме подкрепи във всеки един момент.

    Именно след комбинация помежду ни можехме да откри см резултата срещу „Олимпиакос“. Центрирах от корнер към близката греда, а ударът на Сами е глава профуча съвсем близо до целта. Трябваше да бъдем внимателни и в защита, Наложи ми се да изчиствам в ъглов удар е глава, след като гърците създадоха напрежение пред вратата ни. Подкрепата от трибуните беше невероятна - на практика нямаше пауза меж ду песните, а ревът беше наелектризиращ.

    Аз също можех да открия резултата след прецизна асистенции на Чаби Алонсо и дори вдигнах триумфално ръце, но с ужас проследих как топката се отби от страничната греда. Толкова се нуждаехме от ранен гол.

    В 26-ата минута играещият в черно „Олимпиакос“ спечели свободен удар съвсем близо до наказателното ни поле. Постро ихме стена от шест играчи, а други трима застанаха недалеч от Крис Къркланд, който не щадеше гласа си, подканяйки ми да се доближим плътно един до друг. Ривалдо застана зад топ ката. Изумителният бразилец беше незабележим в първите 25 минути и изглеждаше като бледа сянка на играча на „Барсело на“, който ни тормозеше без почивка преди три години. През 2001-а той направо ни разказа играта, а „Барса“ спечели с 3:1 на „Анфийлд“. Сега Ривалдо бе е три години по-възрастен, но отново ни попари - този път разписвайки се за „Олимпиакос“ - 0:1.

    Къркланд се разкрещя, но аз го изгледах страховито, тъй като бе позволил топката да влети в средата на вратата му.

    Очевидно беше, че не се бе позиционирал правилно. Вината за гола бе негова. Показаха ми и жълт картон, след като в прие п.п на гняв изритах топката. Щях да пропусна следващия мач, но в този момент това не означаваше кой знае какво, тъй като бяхме пред отпадане. Нуждаехме се от три безответни гола.

    На почивката Рафа беше изключително спокоен. Той само извади бялата дъска, за да направи някои тактически промени.

    Обясни ги възможно най-простичко, за да бъде разбран от всички: „Джими (Траоре) излиза, Флоран (Синама-Понголе) влиза на негово място. С трима в отбрана и играем смело. Без грешки. Трябва да опитаме! Имаме 45 минути, за да продължим да играем в Шампионската лига. Излезте и ми покажете, че го искате. Направете го заради феновете!“

    Само две минути след почивката се носехме на вълните на вдъхновението. Имаше ефект от смяната на Рафа. Хари Кюъл нахлу по левия фланг, центрира, а Синама-Понголе бе точен отблизо. Той грабна топката и на бегом я занесе до центъра. Рафа гледаше часовника си, без да дава израз на чувствата си. Имахме 43 минути, за да вкараме още два гола. Звучеше лесно, но всъщност бе дяволски трудна задача.

    След комбинация с Кюъл и Барош нанесох мощен удар от въздуха, като топката се плъзна под вратаря на гърците и премина голлинията. Попадение обаче нямаше, тъй като съдията отсъди фаул на Барош срещу Габриел Шурер. Хванах се за главата. Беше ми трудно да приема такава липса на шанс.

    Не преставах обаче да се питам: „Ще бъде ли това нашата вечер? Ще успеем ли?“

    Двата отбора пропуснаха изгодни положения за гол, а след 80 минути игра резултатът оставаше 1:1. Все още ни трябваха две попадения, а имахме десетина минути. След центриране от свободен удар на Чаби Алонсо Кюъл бе повален. Поискахме дузпа, но апелът ни беше пренебрегнат. Топката отскочи към Синама-Понголе, последва ново центриране, а Никополидис изби удара с глава на Нунес. Нийл Мелър - друг играч, когото Рафа вкара в подходящия момент, обаче бе безпощаден при 2:1 за „Ливърпул“! А Мелър бе престоял на терена по-малко от три минути.

    „Анфийлд“ буквално се тресеше от рева по трибуните! Нямаше как да не усетим прилив на енергия, но се окуражавахме в движение, бързайки да се върнем в половината си и да предизвикаме по-бързото подновяване на играта.

    Лицето на Рафа бе все така безизразно, като той отново се взираше в часовника си, сякаш калкулираше до секунда възможностите в оставащото време. Знаехме, че имаме девет минути, за да вкараме още един гол и да продължим в Шампионската лига.

    Ставахме все по-нетърпеливи, а очаквано играчите на „Олимпиакос“ опитваха да спечелят ценни секунди. Двамата с Кара насърчавахме съотборниците си сред мощния вой от трибуните. Хепиендът все още беше възможен...

    Още пет минути отлетяха. Разменихме пасове с Кюъл, след което центрирах. Мелър се свлече на тревата и ние пак поискахме дузпа. Не ни огря... Оставаха четири минути. Четири минути, за да спасим кожите си.

    Кара се впусна напред. Той дори дриблираше, а това можеше само да покаже колко отчаяно желаехме попадението. Бяхме готови на всичко, но даже аз не можах да повярвам, когато той финтира ала Кройф - обърна се елегантно на ISO градуса, а после пак, преди да погледне към пеналтерията.

    Бях вдигнал ръцете си в средата на игрището, на около трийсет метра от вратата, надявайки се, че Кара ще успее да ме забележи. Вместо това обаче той чукна топката към Мелър, който се извиси във въздуха, а аз се доближих до Нийл.

    „Дай ми я, дай ми я“ - извиках. Мелър ме чу и деликатно плъзна с глава кълбото към мен.

    Топката тупна веднъж, а преди да направи втория си досег с тревата, нанесох мощен шут. Цялото движение на тялото ми бе безупречно, съумях да постигна и желаната траектория.

    Перфектен удар от двайсет и пет метра.

    Истинско бижу! Това беше един фантастичен гол, който щеше да промени живота ми. Жълто-лилавата топка, с която играехме в Шампионската лига, се носеше като стрела. Но, по-скоро като снаряд и финишира в десния ъгъл на вратата току пред любимия ми „Коп“. Буум!!!

    Последваха моменти на най-сладка лудост. Хукнах към фоновете със здраво стиснати юмруци; имах чувството, че що експлодирам. Да полетя! Хората срещу мен нямаше как да сдържат емоциите си. Един от тях успя да слезе до мен, но след размяната на въображаеми екзалтирани удари във въздуха все пак намерих сили да му кажа: „Трябва да се връщам...“

    Гледката беше невероятна! „Да, аз съм един от вас... Един от вас!!!“, казвах си, докато се връщах на терена. „По дяволите, аз съм един от вас!“

    Публиката ме накара да загубя разсъдъка си. Носех се по пълните на френетичното червено море. Беше магическо!

    Шестгодишното момче, което навремето бе останало зашеметено от хетрика на Мьолби в онзи трилър в „Литълуудс Към“, никога нямаше да повярва, че ще преживее нещо подобно години по-късно.

    Гледах гола си срещу „Олимпиакос“ толкова пъти след това. Отново и отново. Година след година, на толкова много награждавания. На вечери, посветени на различни годишнини. И всеки път онези разтърсващи чувства оживяваха.

    Кара центрира към Мелър, а аз знаех кое е единственото правилно решение на Нийл. Той беше изключителен голаджия, но техническите му умения бяха по-ограничени и за миг се поколебах дали ще успее да отиграе положението. Нийл обаче се справи великолепно. Когато пък топката тупна и се насочи към мен, вече осъзнавах, че тялото ми е в най-подходяща позиция и можех да постигна желания ъгъл при нанасянето на удара. Изпълнението ми беше изключително чисто и още когато осъществих контакт с топката, знаех, че се е получило.

    Грандиозен гол за мен и за клуба. Един от най-запомнящите в кариерата ми!

    Коментарът на Мартин Тайлър по „Скай“ се е запечатал в съзнанието ми. „Ето го Карагър... опитва се да запази самообладание... Мелър... меко подаване с глава... Джераааааррддд!!!!“; Докато Тайлър още произнасяше името ми, Анди Грей избухна: „Ооооо, каква красота! Какъв удар, синко! КАКЪВ УДАР!!!“

    Грей, бивш играч на „Евертън“, беше потънал в блаженство след удивителния гол.

    Успях да нанеса безпощаден шут, а изпълнението наистина беше съвършено. Един такъв удар би предизвикал шумно одобрение и на тренировъчното игрище. Но онова, което го превръщаше в магически, разбира се, беше времето, в което стана факт. Оставаха едва четири минути до края на пулсиращия сблъсък. Бяхме агонизиращо близо до отпадането... Но именно попадението в студената декемврийска вечер преобърна съдбите ни. Шедьовърът ми постави началото на забележителен рейд, завършил със стъпването на европейския връх!

    Гледайки гола толкова пъти след това, неизменно усещах огромното си желание да получа още един шанс в мача. Само още един. Извиках на Мелър и се молех единствено да успее да я отклони към мен. След това си знаех работата...

    След като най-сетне се бе успокоил по време на коментари си по телевизията, Тайлър добави: „Няма нищо учудващо, че при тези обстоятелства видяхме удар от такава дистанция. Ставали сме свидетели и на голове, разбира се, но онова, което видяхме преди малко, беше може би най-доброто, което Шампионската лига може да ни предложи.“

    Повторенията на попадението не спираха, а Грей каза: „Няма нужда да пояснявам. Просто вижте това. Оставете картината да говори вместо нас. Това наистина е нещо специално. Само погледнете, момчета.“

    Връщайки се към сюрреалистичния момент, на лицето ми се появява и една особена усмивка. Рафа не показваше емоции дори и тогава. Той сновеше из зоната си до тъчлинията и не изглеждаше впечатлен от феерията на стадиона. Един от стюардите се втурна към него и го прегърна в миг на екстаз. Но Рафа не трепна. Изглеждаше като испанско момче, което току-що е прегърнато от далечен роднина, когото не е срещал досега. Впоследствие все пак стюардът получи няколко одобрителни потупвания. Очевидно това бе начинът на Рафа. Дори по времето на онази невъзможна за описване лудост, в която се понесох към „Коп“, а хората срещу мен бяха също толкова екзалтирани.

    Бях млад и безкрайно надъхан. При подновяването на играта нахъсах още веднъж играчите. Щеше да е катастрофа да получим гол в самия край.

    „Вчера той заяви, че не иска да се събуди в четвъртък сутрин с усещането, че ще играе в УЕФА Къп,“ продължи 1айлър. „И ето, че след фамозно изпълнение с десния крак Стивън Джерард може да каже: „Ето ни и нас! Идваме вън фазата на елиминациите на Шампионската лига!“

„Анфийлд “ — вторник, 9 декември 2014 г.

    Останах лоялен към клуба си и десет години и един ден след гола срещу „Олимпиакос“, щях да изведа „Ливърпул“ срещу „Базел“ в поредния европейски мач на „Анфийлд“. „Реал“ имаше 15 точки, след като бяха спечелили всичките си пет срещи в групата. „Базел“ беше с шест, а ние и „Лудогорец“ имахме по четири. Имахме по-добра голова разлика от българите, чийто последен мач бе в Мадрид. Съдбата на второто място щеше да се реши в прекия дуел между „Ливърпул“ и „Базел“. Задачата ни бе видимо по-лесна, отколкото срещу „Олимпиакос“. Този път имахме нужда от победа, каквато и да е.

    Бях единственият, оцелял от състава ни срещу гърците, и по всичко личеше, че успехът ни срещу „Базел“ зависи от това дали новите играчи ще демонстрират също толкова непоколебима воля за победа. В навечерието на мача не можехме да избягаме от целия шум около годишнината от попадението ми срещу „Олимпиакос“. Брендън Роджърс заяви: „Победата над „Олимпиакос“ е част от великата история на „Ливърпул“ в този турнир. Мачът с „Базел“ пък е чудесна възможност за днешните момчета да продължат напред и да запишат имената си в местния фолкор. Не може да се уповаваме само на Стивън. Нуждаем се от силно представяне на целия отбор. Малко са играчите от истинска световна класа и когато притежаваш такъв, отговорността няма как да не пада върху него. Но днес тежестта трябва да поемат всички. За да постигнем искания резултат, е нужно целият тим да играе на ниво.“

    Духът на „Анфийлд“ е по-силен, отколкото на който и да е друг стадион. Привържениците на „Ливърпул“ наистина са способни да ти дадат криле и понякога сякаш точно тяхната подкрепа прави така, че топката се озовава в мрежата на съперника. Никога преди мача с „Олимпиакос“ не бях чувал толкова мощен грохот от трибуните. Разбира се, онова, на което станах свидетел в полуфинала с „Челси“ на Моуриньо няколко месеца по-късно, беше нов връх.

    В същото време публиката на „Анфийлд“ притежава и завиден футболен интелект. Тя разбира играта. Мисля си, че именно заради това феновете бяха необичайно тихи в мача с „Базел“. Сякаш усещаха, че не притежаваме нито бойния дух и страстта, нито достатъчно висока класа, за да сломим швейцарците, чиито привърженици бяха доста по-малко, но затова пък по-шумни.

    Играта ни наистина бе лишена от нужната есенция, докато „Базел“ стоеше доста организирано на терена, а и разполагаше с качествени футболисти. В 25-ата минута Фабиан фрай се възползва от наша грешка близо до наказателното поле и с прекрасен удар не остави шансове на Миньоле - 0:1. Вече се нуждаехме от два гола.

    Изведнъж трибуните се оживиха, а до нас достигаха настойчивите апели: „Атака, атака, само атака...“ На почивката усещах, че имаме нужда от промяна, с която да се опитаме да запалим искрата на надеждата. Енрике замени Морено, а Лазар Маркович влезе на мястото на Ламбърт. Четвърт час след началото на второто полувреме Маркович и Бехранг Сафари - най-добрият играч на „Базел“, но и най-добрият актьор, се впуснаха в гонитба на топката. В един момент Лазар издърпа назад ръката си и пръстите му едва одраскаха носа на Сафари. Играчът на „Базел“ обаче се строполи на тревата, сякаш бе получил мощен ъпъркът в лицето. Реферът бръкна в джоба си - червен картон. Маркович бе изгонен, а ние останахме с 10 души.

    Нямахме обаче никакво намерение да се предаваме и дори успяхме да създадем няколко опасности, феновете ни веднага усетиха прилива на съпротивителни сили и на свой ред подеха насърчителните си апели. Вярата им се бе върнала под изсипващия се дъжд.

    Все още можехме да го направим, а аз бях обладан от позната доза оптимизъм. В 81-ата минута изпълних е достатъчно ярост отсъдения пряк свободен удар, а топката прелетя над стената, за да опъне мрежата на швейцарците - 1:1! Окуражих момчетата. Трябваше да повярваме, че можем да направим обрата.

    Преди десет години се нуждаехме от два гола девет минути преди края. Сега ни стигаше и само един. Нямаше и помен от приглушените напеви от трибуните. Ревът от разбушувалото се червено море бе достигнал внушителни децибели. Току-що бях вкарал 41-ия гол в 130-ия си мач в Шампионската лига, но жадувах за 42-ия.

    Стърлинг дриблира между швейцарската отбрана, а след рикошет топката се озова при Хендерсън. „Анфийлд“ бе готов да изригне, виждайки как Хендо овладява на гърди и шутира. Техният вратар обаче се разтегна в цял ръст и успя да отбие...

    Останалите минути изтекоха бързо. Чу се последният съдийски сигнал. Всичко свърши. Повече никога нямаше да играя в Шампионската лига...

    Беше време да съобщя новината, още повече че вече бях информирал клуба, че може да напусна през юни 2015-а, за да се отправя към Америка. Можех да го запазя в тайна още известно време, но нямаше да е честно спрямо мениджъра. И без това Брендън непрекъснато ме питаше какво става.

    Казах на Стрюън, че искам Роджърс да е първият човек, който ще научи решението ми. След това пък клубът щеше да прецени какво да се прави.

    Отидох при Брендън и започнах без предисловия: „Нека ти го кажа директно. Нищо няма да се промени. Ще тренирам здраво всеки ден и ще бъда винаги на разположение. Ще дам всичко от себе си до края на сезона.“ Както винаги диалогът ии с Брендън протече гладко. Двамата се уважавахме много. Аз обаче му спестих факта, че решението ми е станало неизбежно в онази мрачна вечер в Мадрид, в която останах на скамейката.

    Председателят на клуба Том Уорнър ми звънна от Бостън.Разбирах се с него и Джон Хенри. В качеството си на собственици те винаги се отнасяха уважително към мен. Веднага усетих в гласа на Том горчиво разочарование и изненада от решението ми. Той обаче отново прояви разбиране. Попита ме за причините и му казах, че смятам, че за мен и семейството ми би било по-добре да отидем за някоя и друга година в Америка. Проведохме приятен разговор, който продължи около 20 минути. Винаги, когато Том и Джон идваха в Ливърпул, те ме канеха на кафе и е охота споделяха плановете на „Фенуей“ пред мен. И сега нямаше да прекъсна контактите си е тях. Мисля, че клубът е в добри ръце.

    Още преди да обявя публично решението си, телефонът на Стрюън започна да звъни. Сред другите клубове се беше разнесла мълва, че ще напусна „Ливърпул“. Първата оферта дойде от турския „Бешикташ“, който тогава бе воден от Славен Билич. „Монако“ беше втори и много настоятелен. Последва оферта от „Пари Сен Жермен“, а Стрюън получи няколко обаждания и от Дейвид Мойс, който се интересуваше дали ще се навия да играя при него в „Реал Сосиедад“.

    Няколко английски клуба също се включиха, но вече бях казал, че няма да изляза на терена срещу „Ливърпул“. „Тотнъм“ проявяваше интерес, като техният мениджър Маурисио Почетино помоли да го държим в течение. Стана ми приятно, когато разбрах, че той все още цени качествата ми. Бях сигурен, че мога да играя още един сезон във Висшата лига...

    ПСЖ и „Монако“ ме заинтригуваха. Така щях да остана в Европа. Но пък как щях да се върна на „Анфийлд“, ако се срещнехме в някоя от континенталните надпревари? Така че казах на Стрюън: „Решено. Няма да остана в Европа. Време е за нещо различно.“

    От Катар дойде зашеметяваща оферта, имаше и няколко други предложения от Далечния изток, но вече бях провел разговори с хора от „Мейджър Лийг ъф Сокър“ и усещах, че „Ел Ей Галакси“ е най-подходящият клуб за мен.

    Беше време да го обявим на всички. На 2 януари 2015 г. бе публикувано официално съобщение, в което се казваше, че и края на сезона ще напусна „Ливърпул“, за да отида в Америка. Развълнувах се, след като почти веднага получих много окуражаващи послания.

    Ден след равенството ни с „Лестър“ на Нова година дадох и интервю за Клеър Рурк от телевизията на Ливърпул. На почивката водехме е 2:0 след мои голове от дузпи, но „Лестър“ изравни в началото на второто полувреме. Бях се съгласил на интервюто, но само при условие, че не е много емоционално.

    Клеър се държеше добре с мен, но още преди началото усещах буца в гърлото си. „Винаги съм знаел, че този ден ще дойде и ще бъде много емоционален - започнах аз. - Сега това е факт. Чувствам се странно. Винаги съм мислил за себе си и за клуба като едно цяло. Това е тежък избор, но трябва да приема, че през лятото ще стана на 35... Надявам се, че един ден ще се върна.“

    В този миг осъзнах, че бях поставил началото на едно дълго сбогуване с клуба, който съм обичал през целия си живот. Не бях сигурен, че мога да издържа още няколко месеца, връхлитан от толкова силни емоции. Още отсега се чувствах немощен, говорейки за напускането, а годината едва бе започнала.

    „Вече не съм на 24 - продължих, опитвайки се да говоря прагматично. - Иска ми се да съм на 24. Да бях срещнал Врендън, когато бях на 24, защото с него щяхме да спечелим много трофеи. Реалността обаче е друга. Врендън пристигна а клуба чак когато бях на 32.“

    Според плана Клеър трябваше да прочете няколко послания - от Брендън и от съотборници. Вместо това обаче тя избра няколко силни думи от Маргарет Аспинъл от „Хилзбъроу фемили Съпорт Груп“, след което аз нямах сили да говоря. Бях като вцепенен.

    Все пак след кратка пауза поех дълбоко въздух и се опитах да се направя на хладнокръвен: „Ще имаме достатъчно време за сълзи и сантименти в края на сезона. Моята цел е да помогна да завършим възможно най-добре и да дадем поводи »а празнуване на феновете ни. Те вече преживяха трудни шест месеца с нас и не искам нищо повече от това да си тръгна с трофей. Така че ще се опитаме да дадем всичко от себе си и засега ще забравим за Стивън Джерард.“

    В понеделник, 5 януари 2015 г, имахме типичен английски сблъсък. В мач от третия кръг на фАКъп гостувахме на „АфК Уимбълдън“, като двубоят на малкия „Кингсмедоу“ възкреси спомена за финала в турнира, игран на „Уембли" през 1988-а. Бях на осем и това бе едно от най-кошмарните изживявания в живота ми. „Лудата банда“ - както бе известен тогава „Уимбълдън“, победи „Ливърпул“ с 1:0 в един от най-запомнящите се финали в историята на турнира. В последвалите 27 години съперниците ни бяха преминали през няколко смени на собственици, а отгоре на всичко трябваше да се преместят в Милтън Кейнс и да се прекръстят на „МК Донс“.

    Прекрасно разбирах гнева на истинските привърженици на „Уимбълдън“, които останаха лоялни на старата идея и отказаха да сменят идентичността си. Така се появи „АфК Уимбълдън“ който през годините бавно си проправяше път през аматьорските дивизии, за да стигне до мач с нас като представител на четвъртото ниво на английския футбол.

    Историята бе наистина вдъхновяваща, но и това не бе всичко. Култовата фигура на „Уимбълдън“ бе стокилограмовият им нападател Адебайо Акинфева - Звяра, добил популярност като най-якия футболист в английския футбол. Той беше фен на „Ливърпул“, а аз бях неговият любим играч. Дори това обаче не попречи на здравеняка, който притежаваше учудващо добра техника, да вкара изравнителния гол в 36-ата минута на мача. Бяхме повели, след като вкарах с глава след асистенция на Хавиер Манкийо. Мощно си проправих път между два исполина в центъра на отбраната на „Уимбълдън“ и поразих целта - нямаше по-добър начин да покажа, че ще давам всичко от себе си и в последния си сезон в „Ливърпул“.

    След почивката стигнахме до победата след нов мой гол след фалцово изпълнен свободен удар. Мениджърът им Нийл Ардли каза след това, че преди мача е показал на вратаря Джеймс Шей безброй записи на подобни мои попадения. Все пак бяха дружелюбни след последния съдийски сигнал и приеха всичко с усмивка.

    „Това е Стивън Джерард - каза Шей. - Той умее тези неща.“

    „Бяхме довършени от играч от световна класа,“ не спести суперлативите си Ардли, който бе един от „Лудата банда“.

    С удоволствие размених фланелката си със Звяра и двамата си пожелахме успех. По дългия път към дома пък аз отново се размечтах, финалът за купата през 2015-а щеше да е на 30 май - денят, в който навършвах 35. В съзнанието ми се роди идеята за перфектното сбогуване.

    Мечтата ми стана още по-истинска и след като „Ливърпул“ подобри формата си, печелейки четири от следващите си пет мача в Лигата - единственото изключение в победния рейд бе нулевото равенство в дербито на „Гудисън“. Надиграхме „Съндърланд“ и „Вила“ навън, както и „Уест Хям“ и „Тотнъм“ у дома. Играехме много добре, а аз вкарах от дузпа в мача със „Спърс“. Четвърт час преди края на тази среща обаче бях принуден да напусна терена заради контузия в бедрото.

    Определено не се чувствах добре, а по-късно медицинският екип потвърди опасенията ми - нямаше да мога да играя поне три седмици. Физиотерапевтите ни знаеха добре какво означава това за мен. Те бяха наясно колко важна бе всяка среща и дори всяка минута игра в последните ми месеци с екипа на „Ливърпул“. Но не смятах за нужно да казвам каквото и да било в онзи момент. По време на кариерата си бях превъзмогнал какви ли не травми. Имах дори някои сюрреалистични битки, така че не си струваше да се оплаквам.

    Работата на физиотерапевтите е неблагодарна. Крие Морган и колегите му никога не получават особено признание, а имат изключителна роля в кариерите на професионалните футболисти. Нещо повече, животът им направо може да се срине, в случай че допуснат грешка при диагноза или при преценката си относно готовността на един играч да се върне на терена.

    Никога няма да забравя, че Крие на практика спаси кариерата ми. При това два пъти. През 2011-а изглеждаше, че травмата ми в слабините е особено сериозна и можеше да сложи край на всичко. Крие обаче имаше друг план.

    През цялата си кариера имах проблеми в слабините, често имах болки в коремните мускули, а освен това претърпях и няколко операции от херния. Заради един малък мускул в бедрото - грацилис, пък пропуснах световните финали през 2002 г.

    През март 2011-а нещата наистина изглеждаха сериозни.

    Лучи се след един финт ала Кройф на „Мелууд“. Едва се придвижих до стаята за рехабилитация, а още като ме видя, Крие осъзна, че проблемът е сериозен и с тревога ме попита: „Какво стана?“

    Поклатих глава. „Слабините ми експлодираха,“ казах аз. Звучеше драматично, но беше прецизно описание на случилото се. Оказа се, че един от адукторите направо бе излязъл плд костта. Изслушах внимателно медиците ни и осъзнах, че и тисовете ми за възстановяване щяха да са най-големи, ако се подложех на операция.

    Някои футболисти избираха да почиват по-дълго и да се възстановят без хирургическа интервенция, но аз се окуражих още повече, след като чух, че Франк Лампард тъкмо се бе възстановил напълно именно след такава контузия. Трябваше дл остана извън строя 12 седмици, но Крие ме увери, че ще бъда напълно готов доста преди началото на сезон 2011-2012.

    Нуждаех се от тази корекция в слабините, тъй като в един мач във Висшата лига обикновено изминаваш близо 13 км, като част от това разстояние е на висока скорост. През цялото време пък ти се налага да правиш резки движения и здравината в тази област е от особено значение.

    Операцията беше рутинна. Е, остави ми още един белег, но тъкмо щях да обогатя колекцията. Скоро обаче се сблъскахме с нов проблем. Чувствах се некомфортно, а на моменти дори усещах болка в таза. Крие, лекарите на „Ливърпул“ Заф Икбал и Питър Брукнер, както и хирургът Ернест Шилдерс ме прегледаха обстойно и установиха, че се нуждаех от още почивка, за да излекувам напълно адуктора.

    Смятахме, че повечко слънце ще ми се отрази добре. Заедно с Алекс и момичетата отидохме на почивка в Португалия. Крие също дойде с нас, за да следи как върви възстановяването ми. Сутрин и вечер работехме здраво във фитнес-залата, а през останалото време се отдавах на семейството си.

    За съжаление обаче състоянието ми се подобряваше с бавни темпове и трябваше да отложим планираното за старта на предсезонната подготовка в началото на юли завръщане. Изготвихме нов план и продължавахме да работим усърдно. Не можехме да си позволим ново забавяне.

    Най-после се върнах на „Мелууд“, макар че все още не можех да тренирам с топка. Вече опитвах някои неща, а прогресът беше видим. Чувствах се по-стабилен в басейна и дори правех неуверени стъпки по бягащата пътека.

    Най-после можех да пробвам неща, които до съвсем скоро бяха немислими. Минах през период, в който едва пристъпвах. После започнах да правя крачки. Една, две, три... но след деветата или десетата болката ставаше нетърпима и това лесно можеше да се установи от гримасите по лицето ми. В един момент дори започнах да се плаша. Та аз бях професионален футболист, а не можех да направя и десетина стъпки.

    Хубаво бе, че медиците непрекъснато бяха покрай мен и следяха как върви възстановяването ми. Това е част от тяхната работа. Те изследваха в детайли всеки аспект и обясняваха причините за забавянето на някои процеси. Това, разбира сс, бе много полезно, тъй като ми помагаше да прогоня съмненията и безпокойството.

    Години преди това медиците ми бяха казали, че получавам повече контузии от обичайното заради ставна хипермобилност. От футболна гледна точка това бе плюс, тъй като гъвкавостта винаги е предимство. Но пък от друга страна, те прави много по-податлив към травми.

    Така и не успявах да се възстановя напълно. Все още усещах болки в областта на таза. Крие и останалите продължаваха да ме следят под лупа и всячески се опитваха да ми помагат и да споделят с мен и най-малките подробности.

    Седмица по-късно се събрахме да обсъдим ситуацията и решихме да прекратя тичането за известно време, заменяйки го с каране на колело. По това време „Мелууд“ изглеждаше доста пуст, тъй като първият тим беше заминал на тренировъчен лагер.

    Главният фитнес треньор на „Ливърпул“ Дарън Бърджис ми се обади, за да ми каже да направя 24-минутен тест с колело: „Направи го и ме информирай как е минало.“

    Джордън Милсъм - мой добър приятел и отличен фитнес треньор, щеше да е до мен, за да наблюдава как се справям и да следи показателите ми. Качих се на колелото и завъртях педалите. Леле, беше толкова болезнено. След само две-три минути вече имах доста пот по челото, а по лицето ми се появяваха гримасите на изтощен възрастен човек. Чувствах се така, сякаш бях въртял педалите от Ливърпул до „Трафорд Сентър“ в Манчестър. Беше направо агонизиращо.

    След пет минути се предадох. Нямах сили да продължа.

    Оставих съобщение на гласовата поща на Дарън. Казах му, че не съм в състояние да се справя. „Нещата са сериозни.

    Нещо не е както трябва.“

    Отново се почувствах разколебан. „Нещата не са добре,“ казах на Крие и Джордън. „Истинска мъка е.“

    Джордън ме попита къде точно изпитвам болка.

    „Някъде зад топките,“ отвърнах аз. Те изглеждаха притеснени.

    „Сякаш някой иска да ме среже точно зад топките.“

    Никой не си и помисли да се разсмее. Аз дори започнах да се притеснявам, че повече никога няма да мога да играя футбол. Бяха изминали цели четири месеца от онзи финт ала Кройф и според първоначалния план вече трябваше да съм напълно готов за игра. Тялото ми обаче отказваше да се възстанови.

    Болката беше спорадична. Имаше цели часове, в които се чувствах прекрасно, докато изведнъж не ме прорязваше след съвсем безобидни

    „Звучи така, сякаш проблемът настъпва, когато разтвориш таза си,“ предположи Крис.

    „Може би,“ казах аз. „Определено е нещо между топките и чатала. Сякаш е нещо под таза ми. Сякаш там се образувала някаква дупка.“

    Заф Икбал и Крие ме заведоха отново при Ернест Шилдерс - хирургът, който извърши операцията в Йоркшир Клиник близо до Брадфорд. Шилдерс беше доказан белгийски специалист, на когото клубът разчиташе при бедрени контузии и травми в слабините. Аз му имах голямо доверие и затова се притесних още повече, когато той се затрудни да установи причината за пронизващата болка. Казахме му и за неуспешния ми опит да завърша 24-минутния велотест.

    Шилдерс се озадачи, тъй като бе сигурен, че операцията е преминала успешно. Ето защо той прецени, че е разумно да мина на преглед при друг специалист, и препоръча да отида в Лондон.

    Ставаше все по-напечено. Не можех да тичам, не можех да ритам топката, не можех да карам колело. В общи линии не можех да правя почти нищо.

    Със Заф и Крие взехме влак за Лондон, като по пътя имахме достатъчно време да си поговорим. Те се опитваха да ме окуражават, но съзнавахме, че нещата са много сериозни. Допускахме, че след всичките натоварвания през последните 14 години ставата ми беше толкова увредена, че бе дестабилизирала целия ми таз. Започвахме да мислим, че без някаква помощна конструкция няма да мога да бъда същия играч или изобщо да продължа. Дори когато правех съвсем обикновени движения, усещах остра болка.

    Заф и Крис продължаваха да са оптимисти, надявайки се, че тазобедреният специалист в Лондон ще предложи решение на проблема. Аз обаче изтръпнах, когато чух, че може да се наложи да ми сложат болт, който да укрепи ставата. Това щеше да е ужасяващо.

    Бях много притеснен по време на срещата с лекаря в Лондон и вече бях готов да чуя, че повече няма да мога да играя. Той ме прегледа обстойно и накрая се върна към снимката, която ми направиха сутринта.

    „Виж тук,“ каза той, посочвайки към някакво петно. „Има една бяла течност, която ме притеснява. Добре е това да се изясни и мисля, че ще е добре да отидеш пак при Шилдерс.“

    Продължавахме да се въртим в кръг. Във влака обратно към Ливърпул доктор Икбал обясни, че натрупването на течност обикновено означава инфекция. Беше объркващо, защото именно той бе направил няколко кръвни теста, за да провери за наличието ѝ. Може би наистина Шилдерс щеше да разплете загадката.

    Назначиха ми час за клиниката в Брадфорд за същата седмица. Заф и Крис пък ми казаха да почивам във всеки един възможен момент.

    Тялото понякога е способно на чудеса. Може би вече бе преценило, че бях изстрадал достатъчно и на следващия ден се случи нещо странно. Появи се малък отвор на раната, а оттам започна да изтича жълтеникава гной. Какво, по дяволите, пък е това? Опитах се да почистя мястото с памук, но забелязах, че започна да тече още повече гной.

    Толкова се уплаших, че направих снимка на раната. Бях паникьосан и веднага пратих изображението на Крие, придруже но с текст: „Какво, по дяволите, е това?“ Той отговори: „Много добре. Ще ти се обадя след две минути. Наистина става въпрос за инфекция.“

    „На това казваш добре?!?“ написах, добавяйки нова фотография. Крис позвъни, а аз му казах, че вече и вторият памук не смогва да почисти отделящата се течност.

    „Това е супер новина, Стиви!“ каза ентусиазирано той. Навярно съм измърморил нещо сърдито, тъй като Крие побърза да ми обясни, че почти сигурно именно тази течност е предизвиквала всичките ми проблеми, включително и дестабилизацията на таза. Всъщност тя беше подложила на изключителен натиск ставата, която в крайна сметка бе поддала. Това наистина обясняваше всичко.

    Крис ме заведе обратно при Шилдерс в Брадфорд, където ми направиха нов ядрено-магнитен резонанс. Сега вече всичко се виждаше ясно - гнойта се беше събрала точно между ставата и срамната кост. Странно или не, но инфекцията не бе забелязана при нито един от предишните тестове.

    Всичко започна да ми се изяснява. Вече знаех причината за прорязващата болка в топките.

    Докато медиците изследваха течността, за да разсеят всякакви съмнения, Крис ме заведе да пием кафе в „Шипли“, в покрайнините на Брадфорд.

    „Стискай палци да се потвърди, че става въпрос за инфекции - каза той. - Ако е така, всичко ще е наред.“

    Силно се надявах, че резултатите ще покажат инфекция. Тихичко се молех да чуя точно това.

    Час по-късно съмненията се разсеяха - беше инфекция! Идваше ми да скоча от радост. Та това си беше като победа!

    Шилдерс се усмихна. Разбираше отлично какво усещах. Той също почувства облекчение. Шансът да получиш инфекция след такава операция бе 1 на 10 000, но ето че точно това се бе случило.

    След това прекарах една седмица в болницата „Спаиър в Ливърпул, където ме натъпкаха с антибиотици и проблемът с инфекцията беше решен.

    Получих уверение, че имам нелоши шансове да се върна в игра в края на септември или началото на октомври.

    Нямах никаква представа, че съвсем скоро щях да се чувствам по-зле от когато и да било. Над мен със страшна сила щеше да се надвеси друга мистериозна контузия, гарнирана с дълбока депресия. Най-лошото предстоеше.

    В болницата добрите новини следваха една след друга. Болката отслабна много бързо, а след това и гнойта започна да изчезва лека-полека. Почувствах голямо облекчение, а и вече правех доста по-сериозни движения.

    Една седмица след като се прибрах у дома пък, се върнах на „Мелууд“. Можех да карам колело, без да изпитвам болка. Скоро след това започнах да тичам, после да скачам, а не след дълго и да играя с топка. Усещането беше уникално.

    Все още обаче се чувствах малко изнервен. След шест месеца по болниците не е кой знае колко трудно да загубиш увереност в силите си. Не можех да съм сигурен дали тялото ми ще издържи на натоварванията в тренировките.

    Но след няколко занимания всичко изглеждаше наред. Най-сетне бях възвърнал нормалния си ритъм.

    Първият ми мач след шестмесечна пауза бе на 21 септември 2011-а срещу „Брайтън“ в турнира за купата на Лигата. След толкова продължително отсъствие бе логично да започна като резерва. В 75-ата минута, когато водехме с 1.0 дойде и моят ред. Влязох на мястото на Суарес. Щеше да е велико, ако можех да играя редом с Луис, но на този етап дори появата ми на „Амекс Стейдиъм“ бе достатъчна.

    Само шест минути по-късно блокирах шут, а след това намерих Крейг Белами. Последва мощен негов рейд, пас към Дирк Каут и втори гол! „Брайтън“ върна едно попадение в последната минута, но това не беше фатално. Класирахме се за четвъртия кръг на надпреварата, която щяхме да спечелим през февруари.

    После размених фланелката си с добрия си приятел Крейг Нун, който се представи на ниво в мача с нас.

    Усмивките се множаха бързо след завръщането ми в игра, тъй като победихме последователно на чужд терен „Уолвс“ и „Евертън . Усещах, че съм близо до най-добрата си форма, а на 15 октомври ни предстоеше да се изправим срещу „Ман Юнайтед“ на „Олд Трафорд“.

    В деня преди мача тренирахме статични положения и и един момент бутоните на Даниел Агер одраскаха глезена ми. Не беше нищо особено, но все пак посетих стаята за рехабилитация. Наложиха мястото с компрес, за да избегнем оток, и поговорих с всички, които бяха там за мача с „Юнайтед“, за това колко много исках да победим.

    Двубоят не бе кой знае какво. Всъщност той щеше бъде запомнен предимно е това, че Евра обвини Суарес в расистки обиди. Преди обаче скандалът да се разрази, вкарах от пряк свободен удар в 68-ата минута. Бях изключително щастлив и това можеше да се познае от поведението ми след гола - целунах емблемата на клуба, а след това финиширах до тъчлини ята, плъзгайки се по колене.

    „Да изживея тази емоция беше нещо фантастично,“ казах след мача. „Не мисля, че изпълнението ми беше особено качествено. Просто се опитах да прехвърля стената, но за мой късмет - вкарах.“

    „Юнайтед“ изравни в последните десетина минути, а скоро след това футболният свят бе погълнат от сагата „Евра-Суарес“.

    Моите проблеми обаче тепърва започваха. Всичко започна с болка в глезена. Беше нещо различно от навяхване. Казах за това на физиотерапевтите, но всичко изглеждаше наред, когато те опънаха и сгънаха крака ми и раздвижиха глезена.

    По-късно обаче отново се озовах в медицинската стая, а Крие ми каза, че е притеснен. Беше виждал множество подути етани, но това беше нещо различно.

    Веднага отиде при Заф Икбал. Двамата се опасяваха от нова инфекция.

    Крие наложи глезена ми с лед, но не каза нищо. Просто ме изслушваше, докато дърдорех колко важно е да се оправя, за да мога да играя срещу „Уест Бромич“ през уикенда.

    Малко по-късно все пак Крие разкри притесненията си. Обикновено той се справяше с лекота с глезените, но видът на моя крак го тревожеше. Заф беше дори по-уплашен, подозирайки, че инфекцията може да е проникнала в ставата. Трябваше да се установи къде беше гнойта. Ако беше само от външната страна, те можеха да се справят. Но ако беше проникнала в ставата, щяхме да се изправим пред истински кошмар. Гнойта не е обикновена течност. Тя има способността да размеква хрущяла. А имайки предвид натоварванията в един футболен мач, рискът хрущялът да се откъсне от ставата беше огромен.

    Крис каза, че Заф иска да провери набързо състоянието на глезена. Икбал влезе и взе голяма игла. Двамата изглеждаха много сериозни, а малко след това спринцовката беше пълна с жълтеникава гной. Заф се оттегли. Не искаха да ме безпокоят допълнително и не разкриха нищо повече в този момент. Тогава нямах представа какви неприятности ме очакваха.

    Заф беше седнал до мен по време на вечерята в хотела в Бирмингам ден преди мача с „Уест Бром“. Забелязах, че честичко проверява телефона си. По-късно, разбира се, научих и причината. Заф очакваше резултатите от теста ми. Остана спокоен и след като прочете съобщението. Тестът беше потвърдил най-лошото. Драскотината, предизвикана от бутоните на Агер, беше изчезнала, но под кожата инфекцията вече бе проникнала в ставата.

    Тогава Заф ми каза, че няма да мога да играя в мача. Постепенно заговори с настоятелен тон. „Трябва да отидем в болницата. Сега. Трябва да унищожим инфекцията.“

    Безпокойството отново ме завладя. Нова инфекция, нова операция, нов престой в болницата... Познатата поредица започна да изниква в главата ми.

    Върнахме се при Крие в Ливърпул, където той се зае с нещата. Заф пък пое обратно към Бирмингам, тъй като трябваше да е с отбора. Крие уреди да ме приемат отново в „Спайър“ и назначи дата за операция. Можех да легна на масата не по-рано от следващия следобед.

    Крис ми обясни колко сериозно е положението ми. Каза дори, че ако съм бил излязъл срещу „Уест Бромич“, това почти сигурно щяло да бъде последният ми мач в кариерата.

    Погледнах го невярващо, но той не се шегуваше. Даже подчерта, че съм извадил голям късмет.

    „Късмет?“ извиках аз, имайки предвид през какво бях преминал в предишните осем месеца.

    Тогава Крис ми каза, че наистина е така, тъй като по стечение на обстоятелствата бил зад мен, когато съм отивал към медицинската стая по джапанки и видял в какво състояние е глезена ми. Веднага забелязал нещо необичайно.

    Наистина беше така. Толкова силно исках да играя, а ако не бяхме направили този тест, можеше да изляза на терена с инфектиран глезен. Това си беше наистина огромен късмет.

    Хирургът от „Спайър“ Крие Уокър също хвърли светлина. Гой каза, че всичко е щяло да свърши катастрофално, в случай че бях излязъл на терена. Резките движения, които неминуемо щях да бъда принуден да правя, със сигурност щели да доведат до разкъсване на ставния хрущял.

    Бях в застрашаваща кариерата ми ситуация. Трябваше да премахнат инфекцията, а за целта щяха да ме поставят под упойка и да изстискат цялата гной. След това трябваше да нося специално изработена обувка в продължение на шест седмици, за да може хрущялът да се възстанови. Нямах друг избор.

    Мачът ни с „Уест Бром“ бе от 5 и половина, като по това ареме аз вече лежах в безсъзнание на операционната маса. Както обикновено Крие бе до мен и щеше да наблюдава цялата процедура. Погледна към часовника на стената. Беше точно 5.31, когато хирургът започна работа със скалпела.

    „Виж това,“ Уокър се обърна към Крие, който се отдръпна назад. Жълтеникавата гной бликна от глезена ми, разливайки се по пода на болницата.

    Отровната течност продължи да се стича още осем минути. Гочно в 5.39 можеха да започнат с почистването.

    Имаше дузпа за „Ливърпул“. Помислих си, че ако Крие и Заф не бяха реагирали толкова бързо, гцях да застана зад топката с инфектирания си крак. Отново бях целунат от съдбата. Чарли Адам също беше щастлив. В мое отсъствие той изпълни II-метровия удар и бе точен. „Ливърпул“ щеше да победи е докаго аз постепенно излизах от упойката.

    После отново спах дълго. Когато обаче се събудих в студена- ти и дъждовна октомврийска сутрин, се почувствах много зле.

    Сякаш гнойта от глезена се беше преместила в главата ми.

    Усещането за дискомфорт се задълбочи през следващите дни. Не можех да свикна изобщо с тази обувка. Отново се чувствах кошмарно и постепенно започнах да си представям края. Вече бях на 31, но изглеждаше така, сякаш никога няма да мога да се оправя. Контузия в слабините, последвана от инфекция. После пък глезена и още една инфекция... Всичко това ми дойде в повече.

    Най-накрая изплюх камъчето пред Крис: „Скапан съм. направо съм разбит.“

    Чувствах се наистина ужасно. Бях попаднал в лапите на депресията.

    Нямах никакво желание да ставам от леглото. Не виждах и светлина в края на тунела. Нямах и най-малка представа кога или изобщо дали някога щях да мога да играя отново. Без съмнение животът ми нямаше никакъв смисъл без футбол.

    Крис ме слушаше внимателно и кимна в знак на съгласие, когато в момент на отчаяние му казах: „Имам нужда от помощ. Намери някого... Чувствам се като парцал и така е всеки ден.“

14. „Шимпанзе“, настъпване и ... едно писмо

    Срещнах се със Стив Питърс в един мразовит ден през декември 2011-а. Той живееше на хълм отвъд Олдъм и Стокпорг. Заведоха ме Крие и Заф, защото още се движех е патерици. Двамата ми бяха като опора, тъй като се чувствах още по-не- лепо при мисълта, че отивах при психиатър. Независимо от ласкавите отзиви, които бях чувал за Стив.

    През годините се е случвало да съм в лошо настроение. Както всички хора и аз имах дни, в които не бях особено приятна компания. Но винаги знаех причината, довела до внезапния срив. Обикновено беше заради нещо, свързано с футбола. Понякога унивах след някоя загуба. Друг път след допусната грешка, а имаше случаи, когато страдах заради напускането на играч, когото особено ценях.

    Всичко обаче траеше кратко, след което бързо успявах да стъпя на краката си. Ситуацията изглеждаше съвсем различно след проблемите ми със слабините, глезена и инфекциите.

    Разбира се, и сега знаех причината за настроението ми. Страхувах се, че повече никога няма да възвърна формата, която поддържах в продължение на толкова години. Затова се обърнах към Крие с апел за помощ. Признавам си обаче, че Пях скептично настроен към срещата си с психиатър. Самата мисъл за подобен тип терапия ми се струваше налудничава.

    Крис беше чул за Стив Питърс от един от лекарите на „Ливърпул“. Питър Брюкнер беше силно впечатлен от Питърс, след като го бе слушал на една конференция. Скоро след това Питър стана лекар на австралийския национален отбор по крикет, като периодът му съвпадна с трагичната смърт на Филип Хюз, който почина, след като бе ударен от топка. Именно Брюкнер бе човекът, помогнал на семейството на Хюз да преживее по-леко случилото се.

    Питър имаше солидна репутация сред всички в „Ливърпул“. Още тогава той говореше възторжено за Питърс, който вече бе добил популярност заради работата си е колоездачи като Крие Хой и Виктория Пенделтън. Продължавах да изпитвам съмнения, но пък от друга страна, се чувствах наистина ужасно и осъзнавах, че имам нужда от помощ.

    „Знаеш ли какво - най-накрая казах на Крис. - Ще опитам. Толкова съм разбит, че съм готов да опитам.“

    Трябваше да караме внимателно по заледените пътища. Пътувахме до къщата на Стив час и половина. Беше толкова заледено, че когато слязох от колата, подпирайки се на патериците, се ужасих от мисълта, че мога да се подхлъзна и да падна. Само това ми липсваше. Няколко скъсани сухожилия или счупена кост щяха да ме довършат. Все пак не се стигна до поражения.

    Стив ме предразположи по възможно най-добрия начин и започнах без дълги предисловия. Разказах му накратко за контузиите и за преживяното в последните осем месеца. Споменах и хубавите неща. Разказах му за Алекс, момичетата и семейството ми, които винаги са били до мен и ме подкрепят. Проблемът бе, че дори те не бяха в състояние да ми помогнат да преодолея липсата на най-голямата ми страст - футболът. Както и ужасът, който изпитвах при мисълта, че има вероятност повече никога да не възвърна формата си.

    Стив беше много прям. Още тогава ми каза неща, които другите се притесняваха да изрекат. „И какво толкова ще се случи, ако се наложи да спреш да играеш?“ - директно ме попита той. Погледнах го изумен. Той изрече толкова естествено „какво толкова“.

    Стив продължи: „Имаш три прекрасни малки момичета, които, както чувам, са живи и здрави. Така че ти си един щастлив баща. Женен си. Имаш хубава жена, която те подкрепя във всяко начинание. Ти си късметлия е такова семейство. Освен това може да се гордееш е невероятна кариера. Та ти си играл 13 години за „Ливърпул“! Спечелил си най-престижните трофеи в клубния футбол. Играл си толкова пъти в националния отбор. Живееш в чудесна къща и си финансово осигурен до края на живота си. За какво всъщност се притесняваш?“

    Нищо не казах. Само кимнах.

    „Какъв е проблемът?“- попита отново Стив.

    „Страхувам се, че това може да е краят на кариерата ми — отвърнах тихичко.

    Тогава Стив продължи с още по-голяма убеденост. Каза ми, че познава млади спортисти, които са били принудени да сложат край на кариерите си след само шест месеца. Преди изобщо да са успели да постигнат нещо. Те нямаха медали, които да възнаградят дългогодишния им труд. Нямаха и нари. Попита ме дали съзнавам колко по-голям късметлия съм а сравнение с тях.

    Стив не преставаше да ми дава примери за хора от различни сфери на живота. Каза ми, че някои имат проблеми е хазарта и пропиляват всичко, което имат. Други пък пропиват всичко. И отново подчерта, че в сравнение с тях съм се радвал на фантастичен живот.

    Той наистина бе увлекателен и продължавах да го слушам внимателно. Тогава за първи път чух и за парадокса на шимманзето. Стив започна да ми обяснява как мнозина от нас позволяват на „шимпанзето“ - ирационалната страна на нашия мозък, да доминира при вземането на важни решения. „Шимпанзето“ ни теглеше към възможно най-деструктивния ход, загърбвайки здравия разум. „Шимпанзето“ бе започнало да властва и в моя мозък и на практика сега направляваше живота и емоциите ми. Беше създало един истински хаос. Всяка сутрин се събуждах с тревожната мисъл: „Няма да играеш повече. Свършен си, това беше.“

    Когато бях млад и все още нямах семейство, футболът беше всичко за мен. По онова време бях сигурен, че без футбол животът ми не би имал смисъл. Може и да съм грешал пора ди младостта и наивността си, но наистина мислех така. Сега обаче вече не бях импулсивен тийнейджър, а 31-годишен мъж, съпруг и баща на три деца. футболът вече не беше най-важно то нещо в живота ми. Семейството ми бе на първо място, макар че все още бях обсебен от играта и непрекъснато жадувах «а нови и нови успехи, футболът беше минал на втори план п постепенно осъзнавах, че можех да оцелея дори и без него.

    Стив искаше да ми каже още неща. „Ти ще продължиш да играеш футбол - заяви той убедено. - Говорих с лекарите и те нямаха никакво съмнение. Всичко ще е наред. Ще се възстановиш и ще успееш да възвърнеш обичайната си форма. Трябва обаче да започнеш да се контролираш. В противен случай „шимпанзето“ ще изскочи отново и ще те поведе по познатия кошмарен път.“

    Тогава наистина реших, че трябва да заключа „шимпанзето“ с катинар и да му сложа и намордник, ако е необходимо. Все пак си помислих, че е по-добре да не давам тържествени обещания пред Стив. Просто се усмихнах. Но това беше истинска, неподправена усмивка. Такава, каквато ми липсваше през последните месеци.

    Със Стив се разбрахме да започнем да се срещаме редовно. Имах нужда да проверяваме дали успявам да озаптя „шимпанзето“.

    Изправих се на патериците си, стиснах ръката на Питърс и му благодарих. Излязох навън, като този път не изпитах и капчица притеснение, че може да падна върху леда.

    Три години по-късно, през март 2015-а, все още поддържах редовни контакти със Стив. Той действително съумя да ме успокои и да ми помогне много след онази първа среща у тях. Изигра огромна роля и в първите дни след завръщането ми на терена. През февруари 2012-а бях с основен принос за победата на „Ливърпул“ във финала на „Карлинг Къп“. Бихме „Кардиф Сити“ с 3:2 след дузпи, като братовчед ми Антъни Джерард пропусна техния последен 11-метров удар. Това беше първият трофей, който спечелих под ръководството на Кени Далглиш.

    Не бях напълно щастлив обаче, тъй като както Антъни, и аз пропуснахме дузпа - Том Хийтън я спаси по невероятен начин. Тогава Стив Питърс ми каза: „Ти си прекалено несправедлив към себе си.“ Това щях да чувам често и след това. Присъдата на Стив щеше да отеква като мантра. „Ти си все още един от най-добрите на терена, дори представянето ти понякога да не заслужава десетка по десетобалната система.“ Това бе един от начините му да възвръща увереността ми. Стив ми каза още, че имам нужда от някого извън семейството и близките ми приятели, който да бъде откровен с мен. Някой, пред когото да мога да изливам гнева и разочарованието си и който в същото време да ми казва как съм се справил. Крие изглеждаше най-подходящ - беше свестен и не се занимаваше с глупости. После и Стив го насърчи да бъде максимално честен и открит пред мен.

    Крис бе до мен и когато трябваше да пропусна седем мача след контузия в бедрото в срещата със „Спърс“ на 10 февруари 2015-а. „Ливърпул“ се справяше добре в мое отсъствие и отново бе замесен в битката за Топ 4 и за място в Шампионската лига. Всъщност загубихме само един от тези седем мача - бяхме победени от „Бешикташ“ в Турция и отпаднахме от Лига Европа.

    Следващата ни среща бе гостуване на „Суонзи“ на 16 март - понеделник. Бях възстановен и готов за игра. Брендън беше прав, когато каза, че няма да позволи сантиментите да вземат връх при определянето на състава и това дали ще бъда сред единайсетте. В същото време се изказа и доста ласкаво по мой адрес:

    „Той е един от най-добрите играчи в историята на Висшата лига и може би най-добрият в историята на клуба. Стиви винаги поставя отборните интереси на преден план. Дали играе или не, винаги изпитвам огромно уважение към него. И като футболист, и като човек. Но не съм сред тези, които вземат емоционални решения, базирани на това дали харесвам някого или не. За мен най-важно е да намерим най-подходящия баланс и да печелим мачовете. Стиви притежава завидни качества, от които ще се нуждаем отсега до края на сезона. Но както вече сте успели да забележите, за мен отборният интерес е винаги на първо място. Винаги селектирам играчите, които смятам, че са най-подходящи да постигнат победата в дадена среща.“

    „Ливърпул“ наистина беше в завидна форма, като само две седмици преди това - на 1 март, бяхме победили „Манчестър Сити“ с 2:1 на „Анфийлд“. Джо Алън игра добре на моето място, а головете бяха дело на Джордан Хендерсън и Филипс Коутиньо. Бях чул и мнението на някои от феновете на „Ливърпул“. Те смятаха, че вече съм преминал зенита си и нямам сили да се върна сред титулярите. Според тях „Ливърпул“ вече ме се нуждаеше от услугите ми. Те, разбира се, имаха право ма мнение. Аз обаче, използвайки техниките на Стив Питърс, могледнах на нещата без излишни емоции и приех ситуацията, без да правя драми. Още повече, че далеч не всички фенове имаха задълбочени футболни познания. Независимо че след третата или четвъртата пинта (традиционна мярка за пиво, равняваща се на малко повече от половин литър) се провикваха: „Не се нуждаем повече от шибания Джерард!“

    Бях уверен, че все още има какво да покажа. Освен това знаех, че надпреварата във Висшата лига продължава 38 мача.

    Не всичко се изчерпваше с победа над „Ман Сити“ у дома. Все още беше пресен споменът от урока, който получихме в предходния сезон. И тогава победихме „Сити“ с 2:1, но паднахме от „Челси“ в следващото си домакинство.

    Също така мислех прагматично и разбирах логиката да не се правят промени в един състав, когато той побеждава. Осъзнавах, че след като бях пропуснал седем мача, може би имах нужда от повечко време, за да се върна към обичайния си ритъм. Така че не изпитах никакви притеснения, когато Брендън ме дръпна настрани, за да ми обясни защо нямаше да съм сред титулярите срещу „Суонзи“.

    Винаги е трудно да гледаш мач от пейката, знаейки, че си здрав и готов за игра. Вече ми се бе случило няколко пъти през този сезон - и при домакинския мач със „Стоук Сити“, и при гостуването на „Реал“ - Мадрид. С времето пък не ставаше по-лесно. След мача със „Суонзи“ ме попитаха дали по време на срещата съм се надявал отборът да играе слабо, за да получа нов шанс да се върна сред титулярите. Истината обаче бе, че като истински привърженик на „Ливърпул“ нямаше как да седна на пейката и да си кажа: „Дано да не спечелим днес!“3а мен, както и за всички останали фенове, трите точки винаги бяха изключително важни.

    Чувствах се неловко на „Либърти Стейдиъм“. Исках, разбира се, да играя срещу „Суонзи“, но още по-силно желаех да съм на терена идната неделя, когато се изправяхме срещу „Манчестър Юнайтед“ у дома. Беше трудно да избегна поредицата въпроси, свързани с последния мач за... Питаха ме какво е усещането, знаейки, че това е последното ми мърсисайдско дерби, последният ми мач за „Карлинг Къп“. Сега пък на дневен ред бяха въпросите преди последният ми сблъсък с „Ман Юнайтед“. Онова, което със сигурност не исках да преживея, бе да остана резерва точно в този двубой.

    Така че може би наистина се надявах „Ливърпул“ да не бъде толкова уверен в началните минути срещу „Суонзи“. Искаше ми се да изпитат нужда от появата на своя 34-годишен капитан. Ето с такива мисли се занимавах, наблюдавайки срещата от скамейката в онази студена вечер.

    Може да се каже, че в известен смисъл желанието ми се сбъдна. Не допуснахме гол през първата част, но пък бяхме надиграни от „Суонзи“. Те имаха числено превъзходство в средата на терена, а под ръководството на Гари Монк залагаха и на доста офанзивен стил. Ние пък бяхме видимо по-тромави и трудно им се противопоставяхме. Гледайки от скамейката, беше очевидно, че „Ливърпул“ трябва да успокои играта. Щеше да е добре да опитаме да задържаме повечко топката и да осъществяваме повече пасове, а не да прибързваме с директни подавания напред, едва ли не опитвайки се да вкараме гол всеки път, когато овладеехме топката.

    Изглеждаше така, сякаш младите ни играчи смятаха, че могат винаги да играят по един и същи начин, след като бяха постигнали няколко поредни победи. Те действаха нетърпеливо срещу „Суонзи“ и постепенно загубиха инициативата. Нужно бе първо да си отвоюваме владението на топката, а след тона да се опитаме и да я задържаме по-дълго. Пукнатини в от браната на съперника неминуемо щяха да се появят. Просто трябваше да сме постоянни и търпеливи. Освен това трябваше да сме уверени, че ще успеем да вкараме. Чувствах, че това е моят момент. Усещах, че мога да помогна на отбора да поеме контрол върху събитията на терена.

    Не беше трудно да се предугади, че ако „Суонзи“ продъл жат да играят по този начин, ще вкарат. През първата чист оцеляхме, тъй като Миньоле беше в чудесна форма и спаси опасни удари на Бафетимби Домие и Гилфи Сигурдсон. Шкъртел също се намеси решително на няколко пъти, а Лапани блокира опасен шут на Джонджо Шелви. На почивката всички знаехме, че сме късметлии да се приберем в съблекалнята при резултат 0:0.

    Брендън беше бесен: „Взех едно от най-трудните си ре тения, като го оставих извън състава. По дяволите, един от най-добрите играчи в света. Аз го оставих резерва, защото играехте толкова добре в предишните мачове. Дадох ви шанс и пренебрегнах Стивън Джерард!“

    Тишината бе изпълнила съблекалнята. В този момент Брендън гневно изкрещя: „Как можах да допусна такава грешка?“ Някои от младоците гледаха в земята, а атмосферата определено бе тягостна.

    „Ще трябва ли пак да слага пелерината си и да ни снасяни «а пореден път,“ Брендън говореше за мен, сякаш бях Супер мен. „Знаете ли какво, няма какво друго да направя, освен дн му кажа след 10 минути да влезе в игра и за пореден път да ни спаси.“

    Изпитах неудобство след думите на Брендън. Наистина изгарях от желание да вляза в игра, но в никакъв случай не се чувствах като супергерой. Просто исках да играя добре, да победим и да подпечатам мястото си в състава за сблъсъка е „Юнайтед“.

    След кратка пауза Брендън продължи с по-конкретни тактически напътствия. За пореден път останах впечатлен от начина, по който разчиташе мача. Нашата формация просто нямаше шанс срещу техния „диамант“. Бяхме заложили на двама опорни халфа и две „десетки“, но те напълно ни надиграваха в средата на терена.

    През втората част ние също щяхме да заложим на „диамант“, а идеята бе след моето влизане, 15 или 20 минути по-късно, Хендерсън да има повече възможности за впускане в атака. Аз щях да оставам отзад, но освен всичко друго трябваше да играем много по-интензивно, да вдигнем темпото и да влизаме в повече единоборства. Трябваше да заложим и на по-висока преса.

    „Просто искам от вас да играете като мъже,“ каза Брендън, преди отборът да поеме обратно към терена. В същото време се обърна към мен и ми кимна. Започнах да се подготвям да вляза в игра.

    Сигналът дойде в 64-ата минута. На табелката на четвъртия съдия светна номер 18. Морено трябваше да напусне, а след това грейна и моят номер 8. Още при влизането ми Хендо спринтира към мен, за да ми даде капитанската лента. Той направи това, без някой да го кара.

    Не бях наметнал никаква пелерина, но само четири минути по-късно стигнахме до така нужния ни гол. Всъщност попадението дойде с голяма доза късмет.

    След извеждащ пас на Даниъл Стъридж към нахлуващия Хендо бранителят на „Суонзи“ Жорди Амат опита да изчисти топката. Тя обаче рикошира в крака на Джордан и прелетя над смаяния вратар Лукаш фабиански. фортуна ни беше намигнала.

    Бяхме добре организирани в оставащото време и запазихме преднината си. Победата с 1:0 означаваше, че след 29 изиграни мача сме пети. На две точки зад „Манчестър Юнайтед“ и на три зад „Арсенал“. „Манчестър Сити“ допусна изненадваща загуба от „Бърнли“ предишния уикенд и бе само на четири точки пред нас. Оставаха девет кръга, а Брендън заяви, че отново ще гоним второто място. Беше ясно, че няма кой да настигне „Челси“.

    През второто полувреме на мача със „Суонзи“ показахме завиден дух и характер. Наистина доминирахме след почивката, а за това помогна и променената стратегия. Всички говореха колко важно е да сме в четворката, но така беше през всичките ми години в „Ливърпул“. Винаги се стремяхме ди завършим колкото е възможно по-нагоре в класирането. След провала на „Ман Сити“ изведнъж се появи възможност дп атакуваме втората позиция. От нас се искаше да съхраним бойкия дух и да показваме силните си страни във всеки един от оставащите мачове.

    По време на дългия път от „Суонзи“ към „Ливърпул“ имах достатъчно време за размисъл. Прибрахме се в два след полунощ.

    Мачът с „Юнайтед“ имаше огромно значение за мен. По го лямо, откогато и да е. Винаги имаше два отбора, срещу които желаех победата с особено настървение - „Евертън“ и „Мин Юнайтед“ Това никога не се промени.

    Последен мач срещу „Юнайтед“ Последна възможност да победя отбора, който мразехме най-много на „Айрънсиид Роуд“. Това щеше да е шанс да компенсирам пропуснатото заради контузията време, а и идваше точно след мача със „Суонзи“, в който останах на пейката.

    „Евертън“ бяха „сините носове“, ние винаги искахме да печелим срещу тях, но в крайна сметка те също бяха скаузъри Колко пъти се впусках безмилостно в единоборство на „Лирънсайд“, представяйки си, че отнемам топката от краката ни някой от „Юнайтед“ или „Евертън“. Почти винаги това завършваше с охлузени колене, но това не ме спираше да поде ма атака и да вкарам победен гол.

    Бях изпълнен с надежда, че този път Брендън ще ме включи сред титулярите.

    Още когато не бях взел решение за бъдещето си, той ме бе извикал в офиса, за да ми каже, че ще ме щади и в някои мачове няма да вземам участие. Съгласих се, защото в думите му имаше логика. Освен това Брендън подчерта, че в ключовите двубои ще бъда най-сигурният титуляр.

    Вече бяхме отпаднали от Шампионската лига, а и отдавна се бяхме простили с всякакви надежди за шампионска титли. Но пък четвъртото място беше съвсем близо, а там в онзи момент стоеше не друг, а яростният съперник „Манчестър Юнайтед“ Това щеше да е най-големият ни мач за сезони и връщайки се към думите на Брендън, вярвах, че ще бъда и стартовите единайсет.

    „Ливърпул“ не познаваше вкуса на поражението в 13 поред пи мача, а последната ни загуба датираше от декември, когато отстъпихме именно на „Юнайтед“ - 0:3 на „Олд Трафорд‘. След това поражение Брендън започна да залага на формация  3-4-3 и сякаш с магическа пръчка всичко се промени.

    Статистическите ни данни след това наистина бяха впечатляващи, като не бе за пренебрегване и фактът, че бяхме запазили вратата си суха в предишните си шест гостувания. Бяхме спечелили 33 от възможни 39 точки в последните 13 кръга. Ами ако все пак Брендън смяташе, че не бива да прави промени в състава след тези внушителни серии?

    Такива мисли се въртяха в главата ми, но все пак успявах да се справя с „шимпанзето“. В крайна сметка Брендън бе достатъчно ясен и в началото на сезона, и в съблекалнята в „Суонзи“. Трябваше да съм титуляр срещу „Юнайтед“.

    Направих много здрава тренировка в сряда. Показах огромен хъс и енергия. Всъщност винаги тренирах така на „Мелууд“, но дългото отсъствие и предстоящият мач с „Юнайтед“ засилиха още повече желанието ми за игра. Чувствах се напълно готов, макар че оставаха още четири дни.

    Брендън също размишляваше за същите неща и вечерта, когато вече си бях вкъщи с Алекс и момичетата, получих съобщение от него: „Тренира усърдно тези дни. Би ли дошъл в офиса ми преди тренировката утре сутринта. Искам да поговорим.“

    Вече си бях легнал, но отговорих веднага:

    „Разбира се, няма проблем.“

    Съобщението ми може би звучеше формално, но всъщност бях много развълнуван. Прочетох още веднъж текста на Брендън и си казах, че сигурно ме вика, за да ми каже, че се връщам в стартовия състав. „Мачът беше изключително важен и той има нужда от мен“, мислех си аз.

    Размишлявах още поне час, докато Алекс спеше спокойно до мен. „Юнайтед“ се беше представил отлично срещу „Тотнъм“ преди уикенда и изглеждаше, че най-сетне отборът се нагажда към изискванията на Луис ван Гаал. Предстоеше ни труден тест. Мислех си кой може да отпадне от титулярите, з& да има място за мен. Чудех се и каква схема щеше да подбере Брендън. Струваше ми се, че дори да промени титулярния състав, Роджърс можеше да остави в него Джо Алън и Джор- дан Хендерсън, тъй като те се справяха чудесно в предходните седмици. Може би отново щеше да се довери на „диаманта , с който играхме срещу „Суонзи“ през второто полувреме. Нямах, търпение да се запътя към „Мелууд“ на другата сутрин. Трудно ми беше да дочакам и неделята и мача ни на „Анфийлд“. 11о степенно се унесох...

    Чувствах се превъзбуден, когато се събудих на следващата сутрин. Изгарях от желание да тренирам още по-усърдно и с още по-голямо желание. Щях да покажа на Брендън, че не е сгрешил, връщайки ме в състава.

    Той вече беше в офиса си, когато отидох на „Мелууд“. на лицето му се появи усмивка в момента, в който подадох ръка та си и го поздравих. Отпусна се назад в стола си и ме попита: „Как се чувстваш?“

    „Всичко е наред! Няма проблеми,“ отговорих аз.

    Последва кратка пауза, след която Брендън добави: „Виж. толкова ми се иска да те върна сред единайсетте. Но отборът играе толкова добре и ще заложа на момчетата, които започнаха онази вечер.“

    Усетих как нещо заседна в гърлото ми. Погледнах Брендън. Моментът беше изключително напрегнат, а аз бях на границата на лудостта. Имах една секунда да взема решение. Струваше ли си да се нахвърля отгоре му?

    Все пак разумът взе връх. Избрах да действам като професионалист. „Добре, няма проблем,“ казах му аз.

    „Добре?“ попита той, някакси недоверчиво.

    „Да, това е твое решение и аз го уважавам.“

    С това приключихме разговора и се отправих към трепи ровката.Не можех да повярвам. Мускулите ми се бяха напрегнали Отношенията ни с Брендън бяха перфектни, а сега се стигна до това. Може би така искаше да покаже, че е достатъчно силен и е в състояние да взема непопулярни решения. Освен това в медиите беше пълно с материали, в които се казваше колко добре играе отборът в мое отсъствие. Може би пък по този начин Брендън искаше да удари здраво по масата и да покаже ясно, че той е босът.

    Но нямах никакво съмнение, че това е грешно решение, Можех да приема селекцията за мача със „Суонзи“, тъй като току-що бях подновил тренировки. Но несъмнено имах място сред титулярите срещу „Юнайтед“. Дори на такава възраст щях да съм полезен на „Ливърпул“. Все още бях капитан на отбора и бях достатъчно бърз.

    Сега се отнасям с уважение към решението на Брендън,макар че продължавам да смятам, че то не беше правилно. Разбирах, че той искаше да остане лоялен към всички, които направиха толкова много за него в онзи период. Но определено бях наранен. Още повече, че ласкаещото му съобщение в сряда вечерта ме подведе, а на всичкото отгоре вече се бяхме разбрали за тези неща в началото на сезона. Сигурен съм, че той не е имал намерение да ми даде празни надежди, но есемесът му наистина ме накара да мисля, че ще съм титуляр.

    Играчите в цял свят са едни и същи. Когато не попадаш в титулярния състав, започваш да се самосъжаляваш и да си мислиш, че целият свят е срещу теб. Ние сме като разглезени деца. Държим се по един и същи начин и когато сме на осем, и когато казват, че вече сме зрели мъже. Винаги искаме да сме в титулярния отбор.

    С натрупването на повече опит започнах да си задавам някои въпроси: „Защо не попаднах сред единайсетте? Какво не свърших както трябва? Нужно ли е да променя нещо конкретно?

    Искаше ми се да вярвам, че се справям по-добре от повечето играчи, сблъсквали се с този проблем. За разлика от мен много от футболистите се свиваха в черупките си.

    Така или иначе, поредното ми оставане извън състава си беше шок. Държах се професионално както на тренировъчното игрище, така и в съблекалнята, но бях гневен. Чувствах се наранен.

    Стив Питърс ме видя сутринта преди мача, като впоследствие сподели съжалението си, че не ми е отделил повече време в онзи момент. Беше забелязал тревожните знаци. Казах му, че се опитвам да прогоня отрицателните емоции и полагам усилия да се държа като професионалист. Той обаче каза, че сигналната лампа е светнала след последното ми изречение. Обръщайки се, за да си тръгна, казах, че се чувствам като животно в клетка.

    Стив съжаляваше, че не е имал възможност да се опита да ме успокои. Затворените животни не издържаха дълго на футболния терен...

    Мачът се игра в прекрасен ден, в който „Анфийлд“ се къпеше в слънчева светлина, но от скамейката беше очевидно, че „Манчестър Юнайтед“ играе по-добре. Те комбинираха със завидна увереност, но пък и бяха улеснени, тъй като срещу тях се играеше прекалено меко. Беше странно, но „Ливърпул“ действаше точно по начина, по който не биваше да действа. Просто се бяхме прибрали в половината си и оставяхме „Юнайтед“ да доминира.

    Първият гол стана факт в 14-ата минута. Маруан Фелайни плъзна топката към Андер Ерера. Той се възползва от липсата на преса от наша страна, спокойно овладя, като дори имаше време да намери нахлуващия Хуан Мата. Миньоле опита да скъси ъгъла, но испанецът го преодоля е прецизен удар, който срещна гредата, ала и това не предотврати попадението. Твърде лековато допуснат гол.

    Играта ни беше толкова посредствена, че съвсем скоро Брендън ме прати да загрявам на тъчлинията. Адам Лалана беше ударен лошо от фил Джоунс, а и Роджърс искаше да стресне по някакъв начин играчите. Никой от тях не се справяше.

    Затичах се към сектора е фенове на „Юнайтед“, а те това и чакаха. Засипаха ме е най-гнусни обиди и подеха една от любимите си песни: „Стив Джерард, Джерард/той се подхлъзна и падна на шибания си задник/Даде я на Демба Ба/Стив Джерард, Джерард...“

    След като я повториха няколко пъти, превключиха на друг рефрен: „Почти спечелихте лигата...Почти спечелихте лигата...“ натъртвайки, разбира се, е огромно удоволствие на „почти“.

    Гневът у животното, което бяха затворили, се засилваше. Трябваше да поема въздух няколко пъти, за да се успокоя.

    Повече обаче се ядосвах, тъй като виждах, че бях прав, смятайки, че трябва да съм титуляр. Бях нахъсан и да отвърна подобаващо на критиките, които се изсипаха по мой адрес в последните седмици.

    Лалана остана на терена, но някъде около 30-ата минута вече бе ясно, че ще вляза на почивката. Ван Гаал беше успял да разгадае стратегията на Роджърс и „Юнайтед“ се чувстваше уверен. „Анфийлд“ пък беше доста тих.

    Продължих да загрявам, тъй като Брендън ми каза, че влизам на мястото на Лалана. Имах възможност да се концентрирам, но вместо това бях все така завладян от ярост и нямах гьрпение да променя нещата по най-бързия начин.

    Изобщо не бяхме агресивни през първата част, твърдите ни влизания бяха крайно недостатъчно. Играехме съвсем различно от разбиранията ми. В моето ДНК е записано, че твърдите влизания са част от един мач и именно те правят разликата между момчетата и мъжете. Трябваше да играем твърдо срещу „Юнайтед“. Особено срещу тях! Където и да бях - в Хюйтън, на „Мелууд“ или на „Анфийлд“ — това не се променяше. Срещу „Юнайтед“ трябваше да играем на кръв! Те бяха нашите врагове. И никога не вдигахме бялото знаме в мачовете с тях. Дори да ни вкарваха, ние не преставахме да се борим. Стъпвахме още по-здраво. Те, разбира се, правеха същото.

    Изживявах болезнено всичко случващо се в онзи слънчев следобед.

    Брендън беше направо съкрушен след първото полувреме. Нямаше как да не си даде сметка, че пресата щеше да наблегне на това как Ван Гаал бе спечелил тактическото надиграване.

    От трибуните се чу мощен и одобрителен рев, щом феновете ме видяха да излизам с отбора за втората част.

    Хендерсън дойде при мен и се окуражихме взаимно. Бях готов за началото на второто полувреме. Докато чакахме сигнала, огледах „Анфийлд“ - старото бойно поле, а в същото време дозагрявах кръста и бедрата си. Нямах търпение да започнем.

    Мартин Аткинсън наду свирката. Коутиньо бутна топката към Стъридж, който се обърна и плъзна топката към мен в края на централния кръг. Разменихме подавания с Алън. Ерера ме доближи на скорост и дори ме натисна в бедрата. Трябваше да действам моментално. Последваха нови пасове с Алън. Вече се бях потопил в играта. Вдигнах глава и пласирах диагонален пас към Емре Джан на десния фланг. „Анфийлд  бе залят от аплодисменти.

    Джан овладя на гърди, но „Юнайтед“ пресираха все така интензивно и той нямаше какво друго да направи, освен да влезе навътре и да ми върне топката. Насочих я към Алън покрай Ерера. Поредният му пас към мен бе малко къс и аз натиснах Мата. Бях решен да не му позволя да овладее кълбото и влязох твърдо. Спечелих единоборството, а Мата полетя във въздуха след интервенцията ми. Публиката изригна въодушевено.

    Топката се върна при мен почти веднага след това - този път след подаване на Сако. Ерера настъпваше в опит да ограничи пространството ми. Аз обаче бях по-бърз. Вече бях успял , да осъществя нов пас, а той връхлетя в краката ми, плъзгайки се по тревата. Десният му крак му остана точно под мен, а аз не можех да се спра. Нямаше време за мислене. Стъпих отгоре му. Усетих как бутоните ми потънаха в плътта му малко над глезена. Сигурно беше доста болезнено.Ерера стисна глезена си и започна да се гърчи на земята. Вдигнах ръка и започнах да жестикулирам гневно, опитвайки се да отвлека вниманието от себе си. Съдийският сигнал вече бе прозвучал е особена тревожност.

    Страничният рефер имаше добра видимост и флагът му се развя веднага след настъпването. Може би вече бе казал на Аткинсън какво е видял, защото главният арбитър идваше бързо към мен.

    Осъзнавах, че съм загазил. Но аз съм футболист и в онзи момент реагирах спонтанно, опитвайки се да се защитя: Какво? Аз?“

    „Да, ти? категоричен бе Аткинсън. Не ми харесваше походката му, нито пък изражението му.

    Фелайни и Рууни бяха наблизо. Уейн знаеше, че ще ме изгонят. Той беше изпадал в същото положение в мача е Поругалия на световното първенство. Каза нещо на Аткинсън, който пък вече бъркаше в горния си джоб.

    Нямах съмнение, че картонът ще е червен, и продължих да се заяждам с Ерера. Бях бесен. Знаех, че всичко свърши.

    Не бях готов да напусна кротко, но постепенно гневът ми премина в отчаяние. Мартин Шкъртел притича и започна да ме защитава. Оценявах това, но със страховития си вид - бръсната глава и тяло, нашарено е татуировки, едва ли изглеждаше като най-надеждния адвокат. Още повече, че съдия бе Аткинсън. Отсъждането му бе правилно, но нямаше как да ми хареса, когато той заби пръста си в мен и ми показа тунела.

    Махнах гневно ръката му, а наум го благослових. Тръгнах неохотно към тъчлинията, сякаш исках да му кажа: „Добре, добре, знам... Продължих да си мърморя под носа, разклащайки неодобрително главата си.

    „Какво направи пък сега? - въпросът беше към „шимпанзето“ - Да не би да съм откачил?“

    Зад мен Ерера вече се бе изправил на краката си и оспорваше с Аткинсън жълтия картон, който получи за закъснелия е и шпагат. феновете на „Юнайтед“ не бяха впечатлени. Те се мбавляваха е моето нещастие.

    Имах нужда от 38 секунди, за да получа червен картон в мач е „Манчестър Юнайтед“ Трийсет и осем секунди. Бях гламно действащо лице в почти всяка една от тях, но всичко свърши е една глупост. С една необмислена проява на гняв. Тези зрийсет и осем секунди бяха пропити от ярост. Лудост!

    Останал с десет души, „Ливърпул“ загуби с 1:2. Мата вкара превъзходен втори гол, утешението за нас дойде след попадение на Стъридж, а Миньоле спаси дузпа, изпълнена от Рууни. След края на срещата бях напълно откровен пред камерите: „Трябва да призная, че решението бе правилно. Днес предадох мениджъра и съотборниците си. Още по-лошо е, че предадох привържениците ни! Поемам цялата вина!“

    Попитаха ме защо съм избухнал толкова гневно. „Не знам. Може би просто реагирах инстинктивно на шпагата. Не мисля, че мога да кажа нещо повече за това. Искам да се извиня на всички - играчи и фенове. Аз нося отговорност за днешния резултат.“

    Вечерта след мача се чувствах засрамен и объркан и поговорих с Алекс. Споделих и колко бесен съм бил след разговора с Брендън в четвъртък сутринта. Бях професионалист на 34, а на тази възраст се очаква да мога да контролирам емоциите си.

    Бях прикрил гнева си от всички. От Брендън, от момчетата в отбора, дори от Стив Питърс. Той бе на път да ми повярва до момента, в който изтърсих онова за заключеното животно.

    Разбира се, Алекс ме познава по-добре от всеки друг и знаеше как се чувствам. Тя ме обича. Седейки и разговаряйки онази вечер, тя изведнъж ми призна: „Знаех, че ще се случи нещо такова.“

    Погледнах я учудено.

    „Беше достатъчно да те видя как изглеждаш предишните три дни - продължи тя. - Ти не беше на себе си, това те изяждаше отвътре.“

    Алекс правеше всичко възможно да не се меси в професионалните ми дела. Тя не е особено запалена по играта и никога не ми даваше съвети, що се отнасяше до ангажиментите ми, свързани с футбола. Вместо това винаги приемаше моята позиция и ме подкрепяше. Аз пък се опитвах да съм откровен, но имах, разбира се, и своите мрачни моменти, в които разочарованието и гневът надделяваха.

    Получих осем червени картона по време на седемнайсетте си години в „Ливърпул“ — това прави приблизително по едно изгонване на два сезона. Не беше най-лошото дисциплинарно досие в света, но в същото време осъзнавах колко далеч оставах от постижението на играч като Гари Линекър. По време на цялата си кариера, както на клубно ниво, така и в националния отбор, той не получи нито един картон! Забележително„ШИМПАНЗЕ“,постижение, независимо че неговият стил на игра бе различен, той рядко влизаше в единоборства.

    Може би е показателно и това, че половината ми червени картони бяха вдигнати в мачове с два отбора. Не е трудно да ги познаете - „Манчестър Юнайтед“ и „Евертьн“. Сблъсъците с тези съперници винаги са били от огромно значение за мен. Срещу тези два тима всеки път играех на ръба.

    Не мога да отрека, че съм играч, който е подвластен на емоциите. И в положителен, и в отрицателен план. Най-важните ми голове - срещу „Олимпиакос“ и „Милан“, дойдоха в моменти, в които се носех на вълните на вдъхновението. В същото време най-кошмарните ми мигове в кариерата — загубата от „Челси“ и настъпването в двубоя с „Юнайтед“, бяха предшествани от изключително негативни изживявания.

    Повечето от усещанията, които не ми даваха покой преди година в Монако, където се опитвах да оцелея след подхлъзва пето срещу „Челси“, се завърнаха след настъпването на Ерера. Винаги беше едно и също. Във футбола властват най-силните емоции. Фурорът и нетърпимата болка вървят един след друг. Можеш да полетиш след нощ като онази в Истанбул, но може и да се сринеш след чудовищните сцени на „Хилзбъроу“.

    Получих справедливо наказание от три мача. Щях да пропусна срещите в първенството срещу „Арсенал“ и „Нюкасъл", а освен това и преиграването на четвъртфинала във ФА Къп с „Блякбърн Роувърс“. Мечтата да изиграя последния си мач за „Ливърпул“ на трийсет и четвъртия си рожден ден обаче не ме беше изоставила. Щеше да е велик завършек - финал за ФА Къп на „Уембли“! Трудно можех да си представя по-сладък епилог на периода ми с екипа на „Ливърпул“.

    Няколко дни след настъпването се успокоих и гледах на нещата доста философски. Трябваше да приема, че ще остана oтново извън игра за известно време и не ми оставаше друго, освен да очаквам последните си седмици в английския футбол.

    Вече бях научил наизуст програмата ни и дори не се налагаше да проверявам с кого ще играем. След наказанието оставаха само два домакински мача — срещу „Куинс Парк Рейнджърс“ и „Кристъл Палас“. Все пак само седмица след настъпването имах шанс да играя на „Анфийлд“. Единайсеторката на Джерард се изправи срещу тази на Карагър в благотворителен мач ма 24 март, като събраните средства от него щяха да постъпят но сметките на фондацията на „Ливърпул“ и болница „Олдър Хей“. Целта ни беше да се доближим колкото може повече до сумата от 1 милион паунда. Почувствах облекчение, че след всичките неприятности най-после мога да допринеса за нещо стойностно.

    Идеята се зароди, след като от фондацията на „Ливърпул се свързаха с мен. Предложиха да разделим парите - половината да отидат в сметката на моята фондация, а останалите да останат за тях. Отказах, тъй като преди малко повече от година и половина вече беше организиран мач за моята фондация - срещу „Олимпиакос“, преди старта на сезон 2013-2014. Щеше да изглежда като втори бенефис, а аз не бих могъл да искам повече от феновете ни.

    „Те ми подариха възможно най-хубавия бенефис и не мога да ги карам да бъркат в джобовете си още веднъж,“ казах аз.

    Хората от фондацията на „Ливърпул“, които набираха средства предимно за проекти, свързани с хора в неравностойно положение, обаче не се отказаха и скоро се върнаха при мен е ново предложение. „Виж, тогава може да направим друго. Вместо парите да отиват в твоята фондация, може да посочиш сметката на някоя болница. Там ще отидат останалите 40-50 процента.“ Това вече звучеше разумно, но добавих: „А защо не разделим тези 50 процента между всички местни благотворителни организации, като все пак най-голям дял да се пада на „Олдър Хей“?“

    Те приветстваха предложението, а това ме зарадва, „Олдър Хей“ беше най-голямата болница в района и на всеки наш привърженик се налагаше да потърси помощ там. Всички в Ливърпул се нуждаехме от нея. Освен това заявих, че не искам името ми да е водещо.

    „Защо просто не го представим като Мач на града?“ предложих аз. В същото време нямах нищо против да бъде ден, без да попадам под светлините на прожекторите. Нямах нищо против и поканите към играчите да бъдат изпратени от мое име.

    Първоначалната ни идея бе да включим футболистите на „Евертьн“, които не са национали, а мениджър на другия тим да е Роберто Мартинес. Градският ни съперник обаче поиска поля вината от приходите за своята фондация, а „Ливърпул“ нямаше как да се съгласи е това. Така че в крайна сметка никой от „Евертьн“ не взе участие, но дори това не попречи на провеждането на един прекрасен спектакъл, а и дойдоха много хора.

    Останах трогнат от реакцията на толкова много именит футболисти - бивши мои съотборници, но и играчи от друм клубове. Всички те се съгласиха да дойдат и да играят без ни какво заплащане. Тимът ми бе съставен изцяло от мои любимци - Луис Суарес, Фернандо Торес, Чаби Алонсо, Джон Терм Тиери Анри, Йон Арне Рийсе, Глен Джонсън и братовчед ми Антъни Джерард. Отборът на Кара също не изглеждаше ни как зле и включваше Пепе Рейна, Дидие Дрогба, Гаел Клиши Креиг Белами, Лукас, Марио Балотели и Крейг Нуун.

    Беше невероятно да видя всички тези футболисти, събрани на едно място. Неминуемо изплуваха и толкова много споме ни - за Луис и Фернандо, за Джинджър, Белами и стика ш голф, за битките ни с „Челси“, Джей Ти и Дидие. Повечето от играчите ми бяха приятели и бяха свързани е „Ливърпул“, но гакива като Джей Ти, Дидие, Тиери и Гаел можеха просто да кажат. „Съжалявам. Зает съм в този ден и няма да мога.“ Но дойдоха!

    Отборът на Кара поведе с 2:0 след голове на Дидие и Балотели, а аз върнах един с точно изпълнена дузпа.

    Разбира се, трябваше да влезем в положението на клубовете, които като работодатели бяха дали съгласието си някои от звездите им да вземат участие в мача. Именно затова Луис и Фернандо играха само през втората част. Но и това не бе малко. Моят „дриймтийм“ оживя. Отново бях редом с Чаби Алонсо - най-добрият централен полузащитник, с когото съм играл. Отпред пък един до друг застанаха Луис и Фернандо.

    Чувствах се чудесно. Брендън беше мениджър на нашия тим, а единайсетте на Кара се водеха от Рой Еванс. Виждайки тандема Луис-Фернандо отпред, пренебрегнах инструкциите и играх като „десетка“. Но как можех да пропусна тази възможност, след като Суарес и Торес бяха пред мен.

    Атмосферата на „Анфийлд“ също бе фантастична, а добре познатите песни следваха една след друга. „Стиви Джерард е нашият капитан/Стиви Джерард е Червен/Стив Джерард играе за „Ливърпул“...“

    Усетих носталгия и когато чух песента за Луис, звучаща е мелодията от песента на „Депеш Мод“ „Не мога да получа достатъчно“. Още щом Суарес стана от пейката, от трибуните долетя мощен рев: „Името му е Луис Суарес/Той облича фамозната червена/Не мога да получа достатъчно...“

    В 67-ата минута спечелихме нова дузпа, като този път отстъпих на Луис. Помислих си, че ще е чудесно да видим още един негов гол пред „Коп“. „Не, бий я ти,“ каза обаче той. Помислих си, че ме насърчи към втория ми гол и заради нещо друго - на него щеше да му е много неприятно да изпусне.

    Засилих се и вкарах. „Анфийлд“ сияеше, а аз с радост установих, че привържениците отдаваха заслуженото дори на фернандо. Горчилката и озлоблението след неговия трансфер в „Челси“ бяха подтиснати. От трибуните се чуваше неговата песен: „Капитанската му лента доказа, че той е Червен/Торес, Торес/На нея пишеше „Вие никога няма да останете сами/То- рес, Торес/Купихме момчето от слънчева Испания, той получи топката и отново вкара/Нандо Торес е деветката на „Ливърпул“.“

    Нямаше как да пропусна блясъка в очите на фернандо в момента, в който чу напевите от трибуните. Мисля си, че за него това бе истински празник! След мача той ми каза: „Толкова съм щастлив, че получих втори шанс тук! Досега винаги ме тормозеше едно нещо - освиркванията на „Анфийлд“. Сега вече всичко е наред. Мога да продължа напред...

    Около мен имаше толкова много класа, че отново започнах да си фантазирам. Представях си как съм десетка в отбор, в  който Луис и Фернандо са отпред, Алонсо и Масчерано са в средата, а Кара отзад. Колко ли титли щеше да спечели този отбор с мениджър Жозе Моуриньо? Разбира се, всичко бе само фантазия...

    В реалния свят Суарес и Масчерано скоро щяха да се изправят срещу Алонсо, тъй като предстоеше полуфиналът в Шампионската лига между „Барселона“ и „Байерн.

    Аз пък не спирах да мечтая. Вече виждах как след изтичането на наказанието ми щях да играя още два пъти на „Уембли“ - в полуфинала и финала на ФА Къп.

    Това беше един незабравим ден, в който направо ми идваше да заподскачам от щастие, когато Джей Ти ми подаде един плик.

     „Това е за теб... От Жозе.“

    „Наистина ли?“ възкликнах аз.

    „Да, и аз се чудя какво има в него,“ каза той.

    Обърнах плика и видях, че беше залепен с тиксо, а също

    така имаше и подпис на Жозе.

    „Ясно е, Джей Ти, просто не е искал ти да видиш какво има

    в него.“

    Джей Ти се разсмя, а аз за пореден път му казах, че оценявам жеста му да уважи тази среща. Стиснахме ръцете си, а аз побързах да намеря някое тихо местенце, за да отвори писмото.

    Беше написано на ръка върху лист на „Челси“. От Жозе Моуриньо за мен:

    „ Скъпи Стив,

    Знам, че все още не е дошъл краят, но преди всичко искам да те поздравя за фантастичната ти кариера в отбора на твоето сърце. На второ място бих искал да изразя съжалението си от това, че така и не успях да наблюдавам отблизо работата ти. Трето, наслаждавай се на деня с приятелите и семейството, на твоя стадион. С твоите фенове и всичките ти спомени. Четвърто, най-важното — бъди щастлив с усмивките на децата си всеки ден!

С уважение,

Жозе Моуриньо “

    Тези думи нямаха нищо общо с ухажването преди години, когато бях раздвоен между „Ливърпул“ и „Челси“. Онези моменти бяха останали в миналото. Това бе просто едно хуманно послание. Мъжко послание!

    Писмото означаваше толкова много за мен, че още тогава знаех, че скоро ще го поставя в рамка. Исках да го запази завинаги.

15. Свят на фантазии

    С идването на април краят изведнъж започна да изглежда съвсем близо. Бях наказан до средата на месеца, така че щях да бъда играч на „Ливърпул“ още само две седмици. Това нямаше как да не ме натъжава, но се утешавах с мисълта, че щях да преживея още нещо, пропито с драматизъм. Нямаше как да не се случи нещо емоционално в последните ми дни. Бях орисан да се сблъсквам с емоционални перипетии.

    Около „Ливърпул“ вече бе станало горещо - трансферната сага на Рахийм Стърлинг бе в разгара си. С него бяхме от различни поколения. Прекарах в клуба близо три десетилетия, преминавайки през всички възрастови групи в Академията, преди да вляза в първия тим и да остана в него досега. Бях един от последните представители на старата школа, която толкова години съхраняваше утвърдените ценности. От Бил Шенкли през Стив Хайуей и до Кени Далглиш. Рахийм Стърлинг и Бил Шенкли бяха от двете страни на клубната история. Нямаше как да бъдат по-различни.

    За нещата около Рахийм започна да се шушука още през декември. Разбира се, всичко се раздуваше предимно от медиите и от мениджъра му Ейди Уорд. Нямаше как да не е така. Та Рахийм все още беше в тийнейджърска възраст. Аз го харесвах и затова го посъветвах да не обръща особено внимание на писанията и шумотевицата, а просто да се концентрира върху играта си. Той вече беше показал, че е в състояние да играе вълнуващ футбол.

    Стърлинг се съгласи да даде обширно и според мен зле аранжирано интервю за Би Би Си на 1 април, като разбира се, всичко стана със съдействието на мениджъра му. В него Рахийм възропта: „Не искам да бъда приеман като алчен 20-годишен играч.“ В същото време обаче подчерта, че няма да отговори на предложението на „Ливърпул“ преди края на сезона. Клубът му предлагаше нов контракт, който включваше седмична заплата от 100 хиляди паунда.

    Интервюто имаше обратен ефект за Рахийм. Той загуби подкрепата на феновете на „Ливърпул“, които се засегнаха m това, че умуваше дали да се обвърже е именит клуб, печелил пет пъти най-големия турнир в Европа. Клубът, който го раз пи от момента, в който той се присъедини към Академията па 15-годишна възраст. Хората започнаха открито да го хулят, като нещата постепенно загрубяваха.

    Аз лично не се настроих срещу него. В кариерата си бях попадал в подобна трансферна буря и имаше период, в който пе бях съвсем сигурен за бъдещето си. Но все пак ситуацията с Рахийм беше различна. Бях вече на 25, когато няколко фена на „Ливърпул“ изгориха фланелката ми през 2005-а. Освен това, носейки капитанската лента, изведох отбора до триумф в Шампионската лига. Вече бях спечелил и требъл - купата ни Лигата, фА Къп и УЕФА Къп, през 2001-а. Рахийм все още нямаше трофей във витрината си.

    Беше изиграл 80 мача за клуба, но играейки зад Луис Суарес и Даниъл Стъридж, вече бе станал достатъчно популярен. Изигра и силни 60 минути срещу Италия на световното първенство, но след това отпадна физически. Със сигурност имаше потенциал да се превърне в специален играч, но през април 2015-а все още ми изглеждаше като един от добрите н обещаващи футболисти във Висшата лига. Имаше какво още да учи както в тактическо, така и в техническо отношение. Съвсем не бе съвършен, що се отнасяше до доставянето на последния пас. Не вкарваше и особено често. Дори играейки като опорен халф, имах повече голове от Рахийм през сезона А ако искаше да го смятат за нападател, той трябваше да вкарва поне по 20 гола на сезон.

    Имайки предвид, че изживявах последните си дни в „Ливърпул“, не взех присърце проблемите около Рахийм. Щеше Да е съвсем друго, ако знаех, че ще продължа да бъда капитан па отбора. Ограничих се до няколко кратки разговора с него. Казах му: „Направи това, което ти и твоите хора смятат, че ще е най-добре за теб, но лично смятам, че „Ливърпул“ е перфектният клуб. Тук ще си титуляр, ще играеш редовно. Ще имаш възможност да израснеш и да се развиваш. След няколко години ще бъдеш дори по-силен, отколкото си сега. Изборът, разбира се, си е твой. Но ако бях на твое място, нямаше да мръдна оттук.“

    Според мен той трябваше да изиграе поне 200 мача за клуба, преди изобщо да мисли за напускане. Съдейки по моята кариера, именно в тези 200 срещи ти натрупваш най-полезния си опит и научаваш най-важните неща. Някои играчи обаче се местят твърде скоро. Вече бях виждал това, когато Франк Джефърс напусна „Евертън“, за да отиде в „Арсенал“. А беше прекалено млад. Същата грешка допусна и Джак Родуел, когато смени „Евертън“ е „Ман Сити“. Рахийм можеше да бъде едно от изключенията, но у мен винаги се загнездваше съмнението, когато един младок премине в клуб, където бързо можеше да изпадне от състава. Тепърва щяхме да видим как ще се справи Стърлинг, имайки предвид, че извоюването на титулярно място в „Сити“ нямаше да е лесна задача.

    Струва ми се, че и нямаше нужда от цялата истерия около липсата на изяви в Шампионската лига. Та той беше толкова млад. Дори в следващите два сезона „Ливърпул“ да не успееше да влезе в Топ 4, Рахийм щеше да има поне осем години след това, в които да играе в турнира. Спомням си, че и аз имах години, в които не играех в Шампионската лига, но това по никакъв начин не ми се отразяваше зле. Очевидно бе, че  неговите представители използваха Шампионската лига като претекст да го агитират за трансфера.

    Но може би един ден ще бъда опроверган и Рахийм ще се радва на трайни успехи както на домашната сцена, така и в Европа. Ще бъда любопитен да видя как ще се справи със „Сити“.

    Телевизиите изсипват безумни купища пари във футбола и наши дни, а по всичко личи, че ситуацията ще се влошава, Трансферите ще стават все по-чести отсега нататък, тъй като агентите винаги се опитват да провокират именно това. Играчите пък се оставят в техни ръце, а и често си казват: „Това е моят шанс да подпиша изгоден договор. Ако го изпусна сега, може никога повече да не получа такава оферта.“

    При мен нещата не стояха така. Стрюън Маршал беше приел моята философия - да бъда фокусиран изцяло върху футбола. Родителите ми ме бяха научили, че ако работя здраво, за да бъда най-добрият в това, което правя, всичко останало ще си нареди от само себе си. Това ти помага да се опазиш от алчността. Концентрираш се и опитваш да станеш все по-добър и по-добър футболист, а не „знаменитост“ или „марка“.

    Стърлинг вече притежаваше достатъчно качества, за да намери място в тима на Мануел Пелегрини. Ако някой ме попиташе кого бих предпочел между Рахийм и Самир Насри, отговорът щеше да е лесен - играчът на „Ливърпул“. Все пак смятах, че той има потенциал да се превърне в много по-класен играч от Насри, ако се концентрираше върху своето израстване в следващите пет години.

    Всички знаци сочеха, че Стърлинг ще напусне „Ливърпул“. В онова катастрофално интервю за Би Би Си, той дори каза, че е бил поласкан от интереса към него от „Арсенал“, а те бяха следващият ни съперник. През седмицата той тренира някак плахо, по все пак нямах колебания, че ще се справи е напрегнатата ситуация. Никога не се сливаше е посредствеността на терена.

    С Алекс продадохме къщата си на Брендън и наехме друга, н която щяхме да останем до заминаването ни за Америка. По ирония на съдбата именно Рахийм бе живял в новия ни пременен дом.

    Толкова бях свикнал е къщата ни, че се случваше механично да се запътвам натам след тренировка на „Мелууд“, докато изведнъж се сепвах. Там вече живееше мениджърът.

    Седмица преди Стърлинг да заеме централно място в медиите е откровенията си, вече бях решил, че ще го наблюдавам изкъсо в предавания по телевизията мач на „Емиратс“, за да напиша курсова работа, която ми бе нужна, за да взема треньорски лиценз „Б“ от УЕфА. Така че седнах пред телевизора е химикалка в ръка в къщата, в която вече бе живял Рахийм. Трябваше да свърша малко работа в неделния обеден мач, който освен това бе и на Великден.

    Беше интересно да анализирам Стърлинг в срещата, в която той беше поставен под такова напрежение. Сега щях да видя и дали Рахийм е психически устойчив. В тактически план се справяше добре, играейки на любимата си позиция. „Арсенал“ гпечели с лекота е 4:1, но именно Стърлинг беше най-добрият играч на „Ливърпул“. За пореден път демонстрира завидна класа и издръжливост.

    Все още бях погълнат от тренировките, но в свободното си мре ме се отдавах и на работата, която трябваше да свърша, за им ее сдобия е треньорски лиценз. Сякаш едва тогава осъзнах колко различна дейност бе това. Преди дори не се бях замислил колко трудно понякога е да намериш подходящите думи, ж да бъдеш разбран от една толкова голяма и разнородна групи от играчи. Можех да разбера защо мнозина от топ играчите не се захващаха е треньорска работа. На мен обаче ми харесваше. Макар че, честно казано, не се виждах като треньор, който поставя конусите или води еже- дневните занимания на отбора. По-скоро бих работил като асистент-мениджър или, разбира се, най-добрият вариант би бил да започна в някой клуб като мениджър.

    Треньорството е интересно, макар че се сблъсках и с доста отегчителна теория във времето, в което се подготвях за „Б“-лиценза. Трябваше да чета за хранене и психология и на ; моменти си казвах: „Боже, но аз не искам да ставам диетолог, или пък „Нямам намерение да върша нещата, които прави Стив Питърс.“

    Аз и сега правя тези неща - храня се всеки ден с подходяща храна, анализирам психическата си устойчивост. Все пак разбирах необходимостта да покажа знания и в тези области пред изпитващите и не се оплаквах повече.

    Когато взема лиценз „Б“, ще си дам почивка, за да мога да се концентрирам върху представянето си в „Ел Ей Галакси“. След завръщането си в Англия обаче планирам да взема и лиценз „А“. Идеята един ден да стана мениджър ме привлича, но не знам дали наистина ще се захвана с това.

    След края на кариерата ми бих проучил възможностите, , като, разбира се, ще искам да седна и да поговоря с някои от водещите в занаята. Не бих пропуснал възможността да се допитам до светила като Моуриньо, Венгер, Ходжсън и Роджърс. Винаги има какво да се научи от такива проницателни умове. Същото бих казал и за Пеп Гуардиола. С удоволствие бих прекарал една седмица, наблюдавайки неговата работа. Чаби Алонсо дори ми беше казал, че може да помогне за това. Разбира се, с радост бих попивал и от уменията на Брендън. Мисля, че именно след такива стажове ти става ясно дали си подходящ за тази работа. Исках да науча някои неща от кухнята. Как мениджърите подготвят целия процес, как организират срещите си. Нямах съмнение, че опитът, който бях натрупал по време на седемнайсетгодишната ми професионална кариера, щеше да ми е от полза, но не си правех и илюзии. Това, че си бил успешен футболист, по никакъв начин не те прави топмениджър.

    Знаех също, че за да постигаш целите си, е нужно да работиш с подходящ екип.

    Понякога си позволявах да помечтая и си казвах: „Няма ли да е невероятно един ден да стана мениджър на „Ливърпул ?“

    Разбира се, че ще е прекрасно! Но на този етап дори не мога да съм сигурен, че съм подходящ за тази работа. Или пък че изобщо някога ще получа предложение от клуба.

    На първо време трябваше да се убедя, че притежавам нужните качества. Не бих се впуснал в нещо толкова отговорно само заради името, което съм изградил или защото група от фенове, които са ме подкрепяли като футболист, са поискали да ме видят на поста.

    Наясно съм, че позицията мениджър на Футболен клуб „Ливърпул“ е огромна отговорност. Този пост определено е много изискващ. Иска се да притежаваш редица умения и задълбочени познания за играта. Така че на този етап все още можех да мисля за него само в бъдеще време. Нямах никаква представа дали изобщо някога гцях да мога да се докосна до тази иначе толкова сладка мечта.

    Винаги е забавно да си пофантазираш. Нямах съмнение и относно това кого евентуално бих поканил за мой асистент - Чаби Алонсо или Джейми Карагър. И двамата са изключително интелигентни, притежават задълбочни футболни познания. Наистина са специални! Играчите щяха да ги уважават, феновете да ги харесват, а аз щях да се разбирам прекрасно с тях.

    Никога обаче не споменах за тази си мечта пред тях и предполагам, че ще останат изненадани, ако прочетат това. Чаби би могъл да се превърне в успешен мениджър и сега се чувствам малко неловко, разкривайки фантазията си, в която той е мой асистент.

    Знам, че е особено важно да си подготвен за мисията на мениджър. Може би е по-полезно, ако започнеш като треньор па младежите или пък като асистент, преди да скочиш в дълбоката вода.

    „Би Ти Спорт“ вече бяха започнали да ме канят да анализирам мачове и това също ми даваше възможност да погледна на нещата под друг ъгъл. Не съм особено навит да се появявам по телевизията всяка седмица, но подобни ангажименти ми помагаха да следя отблизо някои футболисти и да се срещам с мениджъри.

    Почувствах се фантастично, когато получих възможност да водя тренировки на отбора на „Ливърпул“ (до 16 години). Мениджърът на клуба е този, който определя как се развива Академията. Но през последните 10 години там непрекъснато имаше промени, тъй като в този период начело на тима бяха Далглиш, Бенитес и Роджърс, а те са доста различни. Брендъп беше доста добър е младоците. Резервният тим и формацията (до 21 години) например тренираха отделно, но той често ги канеше на „Мелууд“. Същото се отнасяше и за някои от по-малките. Проблемът беше, че те се подготвяха предимно на базата в Къркби и им бе трудно да се отпускат в редките случаи, когато идваха да тренират е първия тим.

    Мисля, че би било много по-добре, ако юношите можеха дп провеждат заниманията си на една и съща база е батковците, Така много по-лесно щяха да свикнат е атмосферата и изискванията в клуба, попивайки от видяното в тренировките на първия тим.

    Няколко от момчетата в отбора на 16-годишните успяха да ме впечатлят. Трент Арнолд има всички шансове да се превърне в топпрофесионалист. Има дълги крака и притежава завидни качества и умения. На 16 той все още не е достатъчно силен физически, но и това ще се случи е времето. Има манталитет на победител, а и произхожда от Уест Дарби, където е разположен „Мелууд“. Трент си беше истински скаузър и до- като аз навремето си представях, че съм Джон Барне и Стив Макмаън, той беше израснал, опитвайки се да копира мен в парковете на Мърсисайд. Трент би могъл да бъде успешен опорен халф, но в същото време е доста универсален и без проблеми би се справил и на други позиции.

    Хърби Кейн е друго момче, което се открояваше. Той дойде при нас преди две години от „Бристол Сити“ и играе като вътрешен халф. Наистина е способно момче и вече е важна фигура в английския национален тим (до 16 години).

    И двамата знаеха, че ги харесвам. Когато водех занимание, в което тренирахме ситуация „един срещу един“, винаги казвах на треньора Пепийн Линдерс, че искам Трент и Хърби да са в моята група. Те ми помагаха, тъй като разбираха много добре какво изисквам и изпълняваха е лекота задачите си. Аз пък им показвах някои тънкости, които със сигурност щяха да са им от полза в бъдеще.

    Имаше и други талантливи момчета, а на мен ми беше интересно да наблюдавам групата като цяло. Само след няколко тренировки разбираш кой от тях е по-голям егоист и кой се вълнува повече от новите си футболни обувки, вместо да полага усилия да се усъвършенства.

    Има немалко играчи, които залагат само на таланта си и успяват да си осигурят нелош стандарт. Но онези, които горят и играта, знаят колко важни са също дисциплината и себе- раздаването. Естествено, най-добрият вариант е, когато имаш талант, но си готов на саможертва и непрекъснато искаш да се развиваш. Така се става Майкъл Оуен, Джейми Карагър или Джон Тери.

    Моята философия също се основаваше на утвърдените ценности. Знаех, че ако съм последователен и не спирам да работя, ще бъда възнаграден.

    Всичко се променя в мига, в който получиш покана да тренираш с първия отбор, в момента, в който стъпиш в съблекалнята и видиш твоята фланелка, окачена на стената. Тогава нямаш право на издънки - по-старите футболисти те следят под лупа във всеки един момент, на всяка тренировка.

    Аз бързо научих уроците си, когато бях извикан при големите преди 17 години. Нямах и избор. Бързо разбрах за какво става въпрос. След една загубена топка Пол Ине дойде при мен със застрашителен вид и направо ме сравни със земята. Веше безмилостен. Разбира се, когато печелех единоборство с храбър шпагат или пласирах хубав пас, играчи от калибъра на Инси, Роби фаулър и Джейми Реднап ме потупваха по рамото. Тези мигове са бойното ти кръщене.

    Необходимо е да си постоянен - това е единственият начин да оцелееш. Най-добрият съвет пък получих от собствения си баща.

    Когато пробих в първия отбор, имаше моменти, в които си мислех: „Успях, най-после успях!“ Тогава обаче татко бързо ме охлаждаше, казвайки ми съвсем откровено: „Все още нищо не си постигнал. Абсолютно нищо! Дори това, което ти дава самочувствие, вече е в миналото. Забрави го! То вече не е важно. Ако искаш да останеш в „Ливърпул“, трябва да се доказваш всеки ден. Започни да го правиш още сега!“

    Никога не забравих тези мъдри напътствия и дори в последните си дни в клуба следвах същия подход. Оставаха ми шест или най-много седем мача за „Ливърпул“. Разбира се, щеше да с перфектно, ако ми оставаха седем, тъй като това означаваше финал за ФА Къп. И винаги, дори в последните ми седмици с отбора, думите на татко отекваха в съзнанието ми: „Вече е в миналото. Забрави го!“

    На 13 април, понеделник - шест дни преди да се изправим срещу „Астън Вила“ в полуфинала на ФА Къп, играх в мача на юношите ни (до 18 години) с „Шроусбъри“ на „Мелууд“. Беше важно да запиша 90 минути, след като пропуснах няколко срещи заради наказанието. Връчих капитанската лента на Трент Арнолд, а той остана шокиран. Погледна ме, сякаш искаше да ме попита: „Какво, по дяволите, правиш?!?“ Аз обаче действах преднамерено. Това беше моят начин да му покажа вярата си, че един ден той може да стане играч на „Ливърпул“! Същото мислех и за Хърби Кейн. Именно с него оформихме тандем централни полузащитници, а Трент започна като десен бек. И двамата играеха срещу по-големи от тях, докато на мен ми беше изключително забавно да се изправя срещу деца, които бяха на възраст между 16 и 18 години.

    Нямах никакво намерение да блесна с представянето си или да заслужа наградата „Играч на мача“. Не бях сигурен, че момчетата щяха да са готови, ако предложех темпото и интензивността от Висшата лига. Дори не знаех точно как да подходя към срещата. Съперниците изгаряха от желание да впечатлят и се втурваха към мен с бясна скорост. Все пак всичко свърши добре - нито получих контузия, нито пък аз нараних някого. Оказа се, че ми беше по-трудно да се нагодя към такъв мач, отколкото към напрегнат двубой във Висшата лига.

    След мача стиснах ръцете на всички момчета от „Шроусбъри“ Те бяха особено превъзбудени да се навъртат около нас. За юношите на „Ливърпул“ играха също Мартин Шкъртел и фабио Борини. Предполагам, че всички те знаеха, че в следващия си мач щях да изляза на „Уембли“. Съмнявах се обаче, че който и да е от тях си спомняше финала на ФА Къп през 2006-а. Тогава те са нямали и 10 години. Дори да бяха чували за знаменития финал между „Ливърпул“ и „Уест Хям“, той навярно им се струваше безкрайно далеч назад във времето. Аз обаче все още го помня, сякаш бе вчера.

    „Милениъм Стейдиъм“, Кардиф — събота, 13 май 2006 г.

    Има слънчеви дни, в които се чувстваш непобедим. Бях на 25 и усещах невероятен прилив на енергия. Сила, мощ и силна вяра - всичко това изпълваше вените ми в онзи ден. Имах чувството, че енергията ми не може да се изчерпи, а в същото време всичко бе съвсем реално. Но когато си на такава възраст, не си задаваш много въпроси и не търсиш причините.

    Тъкмо бях избран за най-добър футболист на сезона в анкетата на асоциацията на професионалните футболисти. За мен гази награда имаше огромно значение, тъй като беше спечелена с гласовете на моите колеги в Англия. Освен това бях и водещият голмайстор на „Ливърпул“ в кампанията с 21 реализирани гола. Първенството беше завършило, преди да пристигнем в Кардиф, финиширахме трети. А по пътя към финала на ФА Къп отстранихме „Манчестър Юнайтед“, надиграхме „Бирмингам“ със 7:0 на четвъртфиналите, а след това и „Челен“ на полуфинала.

    Вече бях печелил ФА Къп, както и купата на Лигата, УЕфА Къп, и, разбира се, Шампионската лига. Бях вкарвал гол във финалите на всички споменати турнири с изключение на надпреварата на Футболната асоциация. Обаче бях готов да запълня празнината и да спечеля трофея още веднъж. Така щях да се превърна в първия английски футболист, разписвал се във финали на тези четири турнира. Разбира се, преди всичко жадувах „Ливърпул“ да вдигне купата. Моето попадане в историята оставаше на заден план. Но целите наистина си ги биваше и нямаше как да не съм изпълнен с енергия.

    Преди финала имах и друг повод да съм щастлив и изпълнен с гордост. Бях седнал на дървената скамейка в съблекалнята и нахлузвах червените си чорапи. Следващото ми действие обаче беше по-важно. На езиците на двете ми обувки бяха избродирани имената на двете ми момичета. На едната беше изписано Лили-Ела, а на другата - Лекси, която беше само на четири години. Щях да играя и за тях, а по гол за всяка от двете щеше да направи деня незабравим. Докато завързвах връзките си, за пореден път се почувствах специално. Бях готов за подвизи!

    Това щеше да е последният финал в турнира за ФА Къп, който се играе на „Милениъм Стейдиъм“. Заради изграждането на новия „Уембли“, заключителните двубои в предишните шест години се бяха провели в Кардиф. „Ливърпул“ пък бе спечелил първия финал на „Милениъм“ през 2000 г, буквално открадвайки победа с 2:1 в дуела с доминиралия „Арсенал“.

    През 2006-а пък бях напълно убеден, че можем да се справим е друг лондонски тим - „Уест Хям“, като по този начин осигурим на нашите привърженици още една незабравима вечер в Кардиф.

    Стадионът изглеждаше изумително в разкошния майски следобед. Ентусиазираните фенове на „Уест Хям“ бяха шумни почти колкото нашите. Все пак за тях си бе събитие да си на финал. Привържениците на „Ливърпул“ пък никога не се изморяваха да следват отбора си. Във втория сезон на Рафп Бенитес те се чувстваха все по-уверени при използването ни испанския. В Кардиф разпънаха нов огромен транспарант, ни който на родния език на Рафа беше изписано „Завоевателите",

    Аз бях именно в такова завоевателско настроение, но все пак удържах емоциите си и се държах учтиво, когато трябваше да представя съотборниците си на принц Уилям.

    С капитана на „Уест Хям“ Найджъл Рио-Кокър и съдиите вече бяхме в централния кръг. Всички бяхме готови за началото на мача.

    Съвсем скоро горчивата реалност връхлетя отгоре ни. И 21-ата минута неуморимият в този мач Йоси Бенаюн намери Дийн Аштън, чиято кариера нямаше да продължи дълго заради претърпяна тежка контузия. Последва пас към Лионел Скалони. Джейми Карагър усети опасността от центрирането на Скалони, но за съжаление успя само да отклони топката в нашата врата пред смаяния поглед на Пепе Рейна. Автогол, Седем минути по-късно вече изоствахме е 2:0, след като Пепе изпусна топката след удар на Матю Етърингтън, а дебнещият наблизо Аттттън бе безпощаден с добавката.

    Само половин час по-рано се чувствах непобедим, но вече не беше така. Можехме ли да загубим в ден, в който усещах такъв неописуем прилив на енергия? Преди по-малко от година губехме срещу „Милан“ с 3:0 в Истанбул, а после всички знаем какво стана. Все още не губех надежда.

    В 32-ата минута овладях топката в половината на „Уест Хям“ след късо подаване. Вдигнах глава и огледах разположението на играчите. След съвсем кратка пауза пласирах пас е десния крак. Беше от специалитетите ми и се приземи точно върху крака на Джибрил Сисе, който пък нанесе великолепен удар от въздуха. Гол! При това какъв. Сисе, обагрен с жълта брада и още по-причудлива прическа, крещеше нещо като обезумял. Не разбирах и дума от това, което излизаше от него, но със сигурност можеше да звучи и като „Вярвай... продължавай да вярваш...“

    И наистина вярвах, и продължавах да съм все така концентриран. Девет минути след почивката резултатът стана 2:2 след мой гол. Чаби Алонсо центрира, Питър Крауч използва ръста си от 201 см и както неведнъж вече го бе правил, свали топката към мен. Тя тупна два пъти, след което опънах мрежата е един от онези мощни изстрели, съчетали сила и техника в едно. Удари, на които си способен, когато си на 25 и чувстваш, че никой не може да те спре.

    Феновете на „Ливърпул“ буквално изригнаха зад вратата. Хукнах пред тях, сочейки ги е едната си ръка, докато другата гордо потупваше емблемата на клуба на фланелката ми. Бях толкова щастлив, че дори изплезих език.

    Това беше гол, досущ като онези, които вкарвах на „Айрънсайд Роуд“. Но този път всичко беше съвсем истинско! Какъв ден! Какъв финал!

    Магията на ФА Къп обаче скоро си направи поредната шега. В 64-ата минута левият бек Пол Кончески, който по-късно щеше да ми стане съотборник, макар и да си остана предан фен на „Уест Хям“, се понесе по фланга. Аз го последвах, но само миг преди да успея да го блокирам, той изрита яростно топката. Нямах представа дали това беше шут или центриране, но кълбото прелетя над главата на Рейна и влетя в мрежата. „Уест Хям“ 3 „Ливърпул“ 2.

    Малко преди добавеното време да започне, Сисе бе на земята. Скалони изрита джентълменски топката в тъч, а краят бе съвсем близо. Ние обаче също бяхме спортсмени и върнахме кълбото на Скалони след страничното хвърляне. Той може би остана изненадан от подобна честна игра в този момент и топката се озова в мен след неумелото му изчистване.

    Подадох наляво към Йон-Арне Рийсе точно в момента, в който говорителят на стадиона обяви, че ще има четири доба- йени минути. Чух го добре. Всъщност нямаше как да пропуснеш гърмящия му глас. В този момент вече усещах как краката ми се схващат, но отказвах да се предам. Казвах си, че ще издържа. Все още се усещах непобедим. Куцащ, но непобедим!

    Рийсе прати топката в наказателното поле на „Уест Хям“, където фернандо Мориентес скочи за топката, но Дани Га- бидон спечели въздушния двубой и изчисти е глава. Топката тупна, а после и още веднъж. Бях далеч от вратата, но виждах как топката се насочва точно към мен. Бях твърде изморен, за да я поема и да опитам да нахлуя напред. Инстинктивно реших да стрелям без подготовка. Уцелих я в момент, в който тя огскачаше, и вложих цялата ми останала енергия в шута е десния ми крак.

    Изпълнението беше перфектно! Куршумът ми извистя и ...бум! Мрежата на „Уест Хям“ едва удържа на натиска. Погледнах още веднъж: „Наистина ли успях да го направя?“

    Гол!

    Червеното море от фенове на „Ливърпул“ се разлюля каки» след най-силната морска буря. 3:3. Изравнително попадение в добавеното време с най-красивия гол в кариерата ми!

    Бях на седмото небе, но и толкова изтощен, че дори нямах сили да се зарадвам така, както го сторих при първия си гол Съотборниците ми ме наобиколиха, но аз само се усмихвах.

    Рийсе, изумителният Джинджър, беше сграбчил лицето ми в ръцете си, а очите му сияеха по някакъв магически начин Той бръщолевеше несвързано, но аз така или иначе не разбирах нищо. След като Джинджър най-сетне ме пусна, минах встрани и посочих гърба си, където беше изписано името ми ДЖЕРАРД.

    Това беше моят гол! Мачът влизаше в продължения, а мечтата все още бе жива.

    Не си спомням много от последвалите изнурителни 30 минути, освен може би прекрасното спасяване на Пепе Рей ми след шут на Рио-Кокър, като Марлон Хеъруд пропусна да се разпише при продължението. Стигнахме до дузпи, но не усещах никакво напрежение. Чувствах се по същия начин, каки» и в съблекалнята, когато се вглеждах в обувките ми, на коти бяха избродирани имената на Лили-Ела и Лекси. Продължавах да съм уверен. Знаех, че ще спечелим купата!

    Диди Хаман изпълни първата дузпа и вкара. Сами Хюиии пропусна втората, но аз и Джинджър бяхме точни след Him, Теди Шерингам, вече на 40, беше безупречен от бялата точки за „Уест Хям“, но Боби Замора и Кончески не успяха да прео долеят Пепе - нашият брилянтен вратар.

    Водехме с 3:1, когато Антон фърдинанд застана зад топкаiи за четвъртата дузпа за „Уест Хям“. Той беше длъжен да вкара, но Пепе изригна с поредно зашеметяващо спасяване. Всички свърши. фА Къп бе в наши ръце.

    „Уест Хям“ игра великолепно, но това просто беше нашит ден. Моят ден. Винаги си спомням начина, по който феномен на „Чуковете“ станаха на крака за да ни аплодират. Футболм може да бъде жесток, но в същото време има и толкова красота в него. Аз също вдигнах ръцете си, за да поздравя привържениците на „Уест Хям“.

    Получих наградата за Играч на мача, а скоро след това принц Уилям ми връчи и трофея. Вдигнах високо купата сред пищна хореография, включваща и множество фойерверки, а нашите 35 хиляди фенове вече се бяха отдали на бурно парти.

    Единствено Рафа запази хладното си изражение. Леденият човек нямаше да се разтопи и под майското слънце.

    По-късно вечерта беше организирано парти, на което присъстваха съпругите и приятелките на играчите и треньорите и по едно време се приближих до Рафа.

    Тайничко се надявах, че ще чуя нещо от рода на „Браво, Стиви!“, но той стисна ръката ми и каза: „През следващия сезон трябва да се представим по-добре във Висшата лига.“

    Можеше да се каже, че обичах Рафа в този момент. Неговата цел бе и моя цел. Неговата надежда бе и моя надежда.

    Той не спомена нито головете ми, нито представянето на отбора като цяло. Вместо това Рафа не пропусна да ме скастри приятелски, напомняйки ми, че в началото на сезона ми бе поставил задача да вкарам 25 гола.

    С двете си попадения във финала се доближих съвсем до целта. Рафа обаче каза: „Е, не успя да ги вкараш. Не ти стигнаха два гола.“

    Но веднага след това за всеобща изненада се усмихна. Това си беше усмивка, но и комплимент. А и усмивката му беше толкова топла.

    „Другия сезон, шефе!“ отвърнах ухилен аз. „Пак ще опитам.“

    С Рафа бяхме като леда и огъня. Или не? Може би пък не Пяхме толкова различни. Дори в един от великите дни от клубната ни история, малко след като бяхме спечелили фА Къп, двамата с него искахме „Ливърпул“ да продължи прогреса си. И двамата бяхме обсебени от мечтата за шампионската титла.

    Това за съжаление така и не се случи. Връщайки се назад във времето, пък мога да кажа, че двубоят е „Уест Хям“ беше мой своеобразен връх. В този ден просто всичко ми се удаваше, правех всичко с лекота. Ако трябваше да избера един мач от цялата ми кариера, в който правех неща, които трудно можеха дори да се повторят, бих избрал финала за ФА Къп на 13 май 2006-а.

    Четири дни преди полуфинала е „Астън Вила“ на „Уембли“ се събрахме отново на „Анфийлд“. На 15 април винаги ги спомняхме за един друг полуфинал в същия турнир. Бяха изминали 26 години, откакто „Ливърпул“ срещна „Нотингам форест“ на „Хилзбъроу“. Преди 26 години деветдесет и шест от нашите хора бяха застинали завинаги.

    Всяка годишнина от трагедията беше пропита от болка. За мен всяко едно от тези събития през годините си бе изпитание. Въпреки това не пропуснах нито една служба. Нямаше как да стане. Още повече, че исках всячески да помогна и вдъхна кураж на семействата на загиналите в битката им за справедливост.

    Нашата фамилия бе също една от тези, които бяха обединени от мъката след загубата на любим човек. Председателят на „Хилзбъроу Фемили Съпорт Груп“ Маргарет Аспинал се обърна към всички нас, а и към онези привърженици, които бяха оцелели след ужаса на „Хилзбъроу“. „Много от вас се чувст- ват виновни,“ каза тя. „Но аз не разбирам защо трябва да се чувствате така. Опечалените семейства дължат особено много на феновете, които успяха да се върнат живи у дома. Без тих нямаше да успеем да стигнем дотук. Благодаря ви от сърце!“, Показанията на оцелелите в Шефилд най-после бяха взети под внимание от разследващите, но процесът щеше да се проточи поне още една година. Маргарет показа твърдост: „Няма да спрем, докато не стигнем до края!“

    Тя добави, че през 1989-а все още е била млада жена с младо семейство. Каза, че ако синът ѝ Джеймс, тогава на 18, беше оцелял, щеше да потегли към „Уембли“ в неделя. Ако беше жив, 44-годишният Джеймс щеше да пътува с останалите фенове за полуфинала с „Астън Вила“.

    Маргарет вече бе станала баба, но както тя, така и останилите от групата дори за миг не бяха прекъснали борбата си за справедливост. „Тя обаче скоро ще победи... Много скоро," каза тя. Последваха седемте минути, в които се изпитат имената на всички загинали. Седем дълги минути...

    Обичаната в града актриса Сю Джонстън, която беше и страстна привърженичка на клуба, прочете текста на песента на „Бийтълс“ „В моя живот“. Бившият играч на „Евертън" Греъм Стъюрт и Джон Олдридж - един от героите ми от времето на „Айрънсайд Роуд“, пък прочетоха цитати от Библията, Олдо бе в тима на Кени Далглиш на „Хилзбъроу“.

    Бях седнал на трибуната „Коп“ редом до Кени и Джон, Иви Ръш и Роби Фаулър. До мен беше Лукас Лейва — бразилец, който вече беше в „Ливърпул“ достатъчно време и осъзнаваше отлично какво означава за всички нас тази служба. Лукае споделяше болката ни. След малко той ми направи място, Аз и капитанът на „Евертън“ фил Ягиелка се отправихме към терена. Бяха ни помолили да пуснем деветдесет и шестте балона, които всяка година на тази дата се отправяха към небето в памет на жертвите.

    Съгласих се без колебание. Бях благодарен на групата, че вече не се обръщаше към мен е молба да прочета нещо. Преди няколко години се съгласих, но не подозирах, че ще ми бъде толкова трудно. Емоциите взеха връх и аз едва успях да завърша.

    Това щеше да е последната служба, на която присъствам като капитан на „Ливърпул“. Щом стъпихме на тревата, публиката поде „Вие никога няма да останете сами“...

    Стигнахме центъра на терена и отворихме големия найлонов чувал, а от него един по един започнаха да излитат червените балони.

    Надеждата продължи да живее в мен до неделния следобед на 19 април 2015-а. За кой ли път бях обсебен от футболните си фантазии. Ако можех да избера кой да е последният ми мач за „Ливърпул“ след всичките 17 години, бих искал това да е финал за Шампионската лига или в турнира за ФА Къп. Европейската мечта нямаше как да се сбъдне, но пък спечелването на ФА Къп беше целта още от момента, в който се натиквахме на „АфК Уимбълдън“ след жребия за третия кръг на надпреварата. Мечтата ми стана дори още по-силна, когато в прсиграването на срещата от четвъртия кръг е Болтьн записах мач номер 700 е екипа на „Ливърпул“.

    Дори жребият изглеждаше благосклонен към нас и сякаш всичко се нареждаше така, че да играем финал точно на 35-ят ми рожден ден. По пътя към „Уембли“ отстранихме още  „Кристъл Палас“ и „Блякбърн“, а на полуфинала отново имахме късмет и избегнахме сблъсък е „Арсенал“. „Вила“ изглеждаше доста по-приемлив опонент. Отборът беше в зоната на изпадащите, а наскоро бяха направили мениджърска рокада. Кимаше съмнение обаче, че под ръководството на Тим Шърууд „Вила“ можеше да бъде и много опасен.

    Фортуна все пак ни обърна гръб няколко дни преди мача, когато се разбра, че Даниъл Стъридж няма да може да играе. Лукас също беше аут, а така се лишавахме от играч е огромен опит. Двамата със сигурност можеха да бъдат много полезни. При Шърууд защитата на „Вила“ заставаше далеч от вратата  и мисля, че Стъридж щеше да успее да я накаже.

    Беше странен ден. Дори след като поведохме в 30-ата минута след гол на Коутиньо, изглеждахме апатични и определени не се чувствахме комфортно на терена. Може би някои от младите футболисти в отбора се бяха подмамили от факта, че преди мача всички ни смятаха за големия фаворит. Брендьн Роджърс харесва отборите му да действат агресивно, да залитат на интензивна преса още в съперниковата половина. Дй оперират на високо темпо и да са прецизни в подаванията. Но в онзи следобед нищо не се получаваше. Никой от нас не се справяше и логично не успявахме да контролираме мача.

    „Вила“ изравни само шест минути след гола ни, а точен бе Кристиан Бентеке. В началото на второто полувреме  чрез Фабиан Делф те излязоха напред в резултата. Да, Фабиин Делф. Нямах обяснение защо „Ливърпул“ не го привлече в началото на сезона. Имахме общ мениджър в лицето на Стъркни Маршал и добре знаех, че Делф иска да дойде при нас. Той не искаше кой знае какви пари, а и беше способен да и грим в не една и две невралгични зони. фабиан е много здрав и притежава неизчерпаема енергия. Той е от играчите, които могат да играят всеки уикенд. Дори без никаква почивка. Освен това вече бе започнал да играе в националния отбор ми Англия. Имаше и манталитет на победител. Беше точно тикви футболист, от какъвто „Ливърпул“ имаше нужда. Опитах Дй съдействам за сделката, но клубът така и не се заинтересува. И ето, че именно той ни наказа на „Уембли“. Делф беше играчът на мача.

    Опитах се да повдигна духа на отбора. Десет минути съвсем близо до гол, но Киърън Ричардсън изчисти удара ми с глава от голлинията. Малко след това изведох Балотели в изгод на позиция и той вкара, но попадението не бе зачетено заради засада. Решението не беше правилно, но пък в крайна сметки „Вила“ спечели заслужено, беше по-добрият отбор на терена.

    Мечтаният рожден ден нямаше да се състои. Последната мм футболна фантазия не се превърна в реалност. Повече никога нямаше да играя на „Уембли“. Повече никога нямаше да вдигна трофей с „Ливърпул“. Бях мрачен и разочарован.

    Така и не успях да повярвам на онзи толкова известен цитат на Бил Шенкли, в който се казва, че футболът е по-важен както от живота, така и от смъртта. Шест дни след загубения полуфинал в турнира за фА Къп тези думи станаха още по-малко значими. Получих съобщение по телефона. Ребека - съпругата на Рио Фърдинанд, беше починала от рак на гърдата.

    Тъкмо се подготвях да тръгна за „Анфийлд“ за предпоследния домакински мач в кариерата ми. Музиката звучеше силно и аз изпитвах характерната предстартова треска. Съобщението За Ребека веднага промени настроението ми. Спрях музиката новината ме натъжи.

    Щяхме да играем срещу отбора на Рио - „Куинс Парк Рейнджърс“. След прословутото настъпване в мача с „Юнайтед“ бях решен поне частично да изкупя вината си. Седейки в съблекалнята след червения картон, си дадох обещание, че ще напусна „Ливърпул“ след няколко запомнящи се изпълнения.

    Никога не бях особено близък с Рио, но с него бяхме съотборници в националния отбор повече от десет години. Уважавах го, защото беше качествен играч, а освен това и интелигентен мъж. Между нас обаче винаги имаше някакво разделение и това беше обяснимо. Той игра дълго в „Манчестър Юнайтед“.

    Излязохме да загряваме, а оглеждайки „Анфийлд“, започнах да си мисля, че това е последният ми нормален домакински мач на този стадион. Последният щеше да е срещу „Кристьл Палас“, но тогава със сигурност щеше да ми се наложи да се боря с емоциите, тъй като още отсега чувах за приготовленията за подобаващо изпращане.

    Атмосферата и преди срещата с „Куинс Парк“ беше различна. Всички бяхме сложили траурни ленти. Като капитан на отбора изведох тима, носейки огромен букет от бели лилии. От името на Рио ги получи съотборникът му Джоуи Бартън, който също беше от Хюйтън.

    Мачът не започна добре за мен. Пасовете ми не се получаваха. Грешах дори къси подавания, тъй като така и не успявах да се освободя емоционално.

    Бяхме загубили предишния си мач в Хъл и заемахме петата позиция, изпреварвайки „Спърс“ само по голова разлика. Някакъв шегаджия пък разбуни духовете на „Анфийлд“, прелетявай- ки ниско над стадиона със самолет, от който беше опънат огромен транспарант с надпис: „Роджърс - вън, Рафа се връща!“

    Това не ми хареса. Дори си помислих, че самият Рафа може Да стои в дъното на тази история.

    Иначе на терена нямаше изненади - в 17-ата минута получих жълт картон. Едва ли е нужно да казвам, че съдия беше Мартин Аткинсън. Не бях се срещал е него след настъпването. Но поне бяхме все така постоянни - между нас никога не се получаваше.

    Две минути по-късно вече водехме в резултата. Точен беше Коутиньо, който се възползва от хубава комбинация, преминала през Стърлинг и Ламбърт.

    През втората част Рахийм изпусна отлична възможност дп увеличи на 2:0, а Роб Грийн направи добро спасяване след мой удар и имаше късмет, когато Шкъртел също опита да прати топката в мрежата. След всичко това пък „Куинс Парк“ израи ни. Бързоногият Лирой Фер, който работи здраво през целия мач, бе точен е шут от въздуха след центриране на Бартън от корнер. 1:1, а до края оставаха 17 минути.

    Малко след това след ъглов удар, изпълнен от Хендерсъи. Шкъртел бе повален. Дузпа.

    Застанах срещу любимия ми „Коп“, но още когато залага топката върху бялата точка, се почувствах разколебан. Срещу мен бе Грийни, а аз не харесвах да бия дузпи срещу вратари, които ме познават добре. През годините в националния отбор бях изпълнил стотици дузпи е Грийни на вратата. Той позна ваше всички мои движения и навици. Ключът към успешното изпълнение на удара бе запазването на самообладание. Да обаче така и не се подчиних на златното правило, гледайки Грийни да танцува по голлинията. Той знаеше, че предпочитам да стрелям вляво. Така че щях да опитам да блъфирам, карай ки го да си помисли, че този път ще насоча топката вдясно, преди в последния момент да сменя посоката. Грийни обаче също имаше свой план.

    Шутирах вляво. Грийни предугади посоката и се хвърли пра во натам. Успя да избие топката в ъглов удар. Всъщност дузпата не беше изпълнена добре, тъй като кълбото летеше ни най-удобната за всеки вратар височина.

    Наведох глава. Не можех да повярвам. Сякаш вече нищо не ми се получаваше.

    Намръщих се, затворих очи, а след това вдигнах глава към небето. Трябваше все пак да се успокоя. Колко оставаше до края?

    Погледнах часовника. Имахме 12 минути, за да поправим нещата. Хайде, все още имаме време да стигнем до победен гол.

    Всичко се промени, когато Не дум Онуоха получи червен картон. Имайки числено превъзходство, ги притиснахме с ед на-единствена мисъл - да вкараме колкото се може по-скоро. Малкият ни магьосник Коутиньо отправи кинжален изстрел, но той бе блокиран от Ричард Дън. Корнер. Коутиньо се запъти да го изпълни, а до края оставаха четири минути.

    Дебнех в наказателното поле. Боби Замора ме пазеше персонално, но бях готов да се измъкна от него и да атакувам на първа греда. За миг се сетих за задълженията ми като опорен халф. Ако „Куинс Парк“ успееха да пратят топката напред към бързака Фер, щяхме да загазим. Можеше дори да загубим мача.

    Не устоях обаче на възможността, изправила се при изпълнението на този корнер.

    Центрирането на Коутиньо беше перфектно. Стрелнах се пред Замора и стигнах до топката точно преди Бартън да успее да я изчисти. Други двама играчи на „Куинс Парк“ се опитваха да ме блокират, но аз отскочих достатъчно високо. Имаше вероятност да сблъскаме главите си, но в онзи момент това не ме вълнуваше. Топката беше моя и аз нанесох брилянтен удар с глава. Грийни нямаше шанс. 2:1 за „Ливърпул“. Джерард!

    Знаех, че това е може би последният ми гол, така че се възползвах да направя характерния рейд пред „Коп“. Разпънах ръцете си встрани и се потопих в онова толкова познато блаженство, когато „Анфийлд“ ликуваше след мое попадение. След всички провали в последно време - настъпването, загубата от „Вила“ и пропусната дузпа само няколко минути по-рано, не можеше да има по-сладко нещо на света от това да вкарам победен гол пред боготворения от мен „Коп“.

    Не понасях, когато някое ново попълнение целуваше емблемата на клуба, с който беше подписал срещу грандоманска седмична заплата от стотина хиляди паунда, знаейки добре, че след някой и друг сезон мениджърът му щеше да го отведе на друго място. При мен обаче бе различно. След 17 години на огдаденост, триумфи и падения имах пълното право да целуна емблемата на „Ливърпул“. Затичах се към ъгловото флагче и сторих точно това.

    Срещу мен отново се люлееше любимото ми червено море, а одобрителният рев на привържениците ми ме правеше щастлив. Безумно щастлив!

    В последната минута на добавеното време Брендън направи трогателен жест. Той ми даде знак, след който целият „Анфийлд“ се настрои да ме изпрати. Тръгнах към тъчлинията, а от трибуните подеха: „Стив Джерард - Джерард/Той ще подаде топката на 40 ярда/Той е огромен и дяволски корав/Стив Джерард - Джерард...“

    Спрях за миг, за да сложа капитанската лента на ръкатн на Хендерсън, а след това огледах всички ъгли на „Анфийлд. Аплодирах, гледайки и в четирите посоки - исках да благодари на всички.

    Час по-късно от Би Би Си ме помолиха да дам интервю за „Мач ъф дъ Дей“. Попитаха ме: „Вкарвал ли си по-хубав гол С глава?“ Бях готов да се разсмея, но все пак си позволих само лека усмивка.

    „И този във финала на Шампионската лига не беше лош, отвърнах, а смутеният репортер бързо добави: „О, бях забра вил за него.“

    Жозе Моуриньо даде пресконференция два дни преди по* следния ми мач на „Стамфорд Бридж“.

    „Имам възможност да засвидетелствам уважението си към един шампион - Стивън Джерард,“ каза той. „Именно заради съперници като него, аз съм това, което съм. Като мениджър винаги се уча редом с моите играчи, но и редом с най-до брите съперникови футболисти. Както моите, така и играчите на другите отбори, винаги са ми помагали да се усъвършен* ствам. Без съмнение Стивън Джерард е един от любимите ми противници. Към него винаги съм се отнасял с най-добрите чувства, които съществуват в света на футбола. Със сигурнос той е мечтаният ми противник в Англия. Джерард ме напрани по-добър мениджър, защото е ужасно трудно да го опазиш Трудно е дори само да се опиташ да го спреш,“ не спираше си суперлативите си Жозе.

    „Опитах се да го привлека в „Челси“,“ продължи Моуриньо „Опитах да го взема в „Интер“. Исках го и когато бях в „Рен и - Мадрид. Но той си остана един скъп противник. Бих искан да засвидетелствам огромното си уважение към него и вярвам, че „Стамфорд Бридж“ също пази добри чувства към Джерард.

    Попитаха Моуриньо дали това, че никога не е имал то можност да ми бъде мениджър, не е сред най-големите му разочарования. Това беше коварен въпрос, но той се справи с лекота.

    „Не, не. Всъщност аз съм щастлив, че той не напусна „Ливърпул“. В края на краищата, мисля, че Стивън имаше неверо* ятна кариера. През цялото време беше заобиколен от страхот ни хора и бе толкова разбираемо, че той отказва да премине  друг голям клуб или дори в друго голямо първенство. Искани) да играе единствено за „Ливърпул“! Това е усещане, което остава живо завинаги. Но пък кой знае? Може би един ден ще се изправя срещу „Ливърпул“, чийто мениджър ще бъде Стивън Джерард...“

    Думите на Жозе ме развълнуваха. В същото време обаче знаех, че феновете на „Челси“ изпитват съвсем други чувства към мен. Нямах съмнение, че те щяха да използват всяка възможност да ми покажат неприязънта си в неделя, 10 май.

    Мислеха се за доста остроумни и ме посрещнаха с множество жълти предупредителни знаци. Нямаше как да ги подмии- на. На повечето от тях беше изобразен човек, който пада след подхлъзване, а над фигурата беше изписано ДЖЕРАРД. Виждаше се и предупреждението : „Внимавай къде стъпваш!“ Имаше и такива, които бяха досущ като пътни знаци на магистралата. На тях пишеше: „Внимание! Хлъзгави участъци.“

    Те насочиха стрелите си към мен още по време на загряването, когато подеха онзи досаден рефрен, посветен на подхлъзна нето ми. Не им омръзна да го повтарят. Отново и отново, добавяйки шумно кикотене и показвайки ми всички онези неприлични жестове. Не реагирах.

    Бях съвсем спокоен, когато изведох „Ливърпул“ от тунела н слънчевия следобед. Подредихме се в две редици, за да поздравим „Челси“, тъй като това беше техният първи домакински мач, след като и на теория спечелиха шампионската титла.

    Сините бяха водени от Джон Тери, а аз поставих началото па аплодисментите от наша страна. Те ги заслужаваха. Бяха добър отбор. Нямаха никаква конкуренция през този сезон.

    Отнасях се с уважение както към Жозе, така и към Джей Ти, Дрогба и останалите играчи.

    За Джей Ти това беше единайсети трофей с екипа на „Челси . Може би и аз щях да съм близо до подобно постижение, ико бях приел офертата на „Сините“ преди 10 години, но и тика се чувствах добре, въпреки всичките обиди към мен от неички страни на стадиона. Не изпитвах съжаление, че в онзи момент продължавах да нося червената фланелка на „Ливърпул , вместо синята на „Челси“. Чувствах се доволен, че останах лоялен към моя клуб през всички тези години. Не мисля, че щях да бъда щастлив в синьо.

    Онази песен се чуваше постоянно от трибуните. Дори и след 25 секунди Сеск Фабрегас извърши брутален фаул срещу  Стърлинг. Това си беше нарисуван червен картон. Реферът Андре Маринър бръкна в джоба си и размаха картона с червен цвят срещу Джон-Оби Микел, който логично не можеше да повярва на очите си. Играчите на „Челси“ обградих]i Маринър. Скоро след това арбитърът извика Микел и призна грешката си. Той обаче се извърна към фабрегас и му показа... жълт картон. Двеминутен фарс, след който обаче „Челси" съумя да се мобилизира.

    „Стив Джерард - Джерард/Той се подхлъзна на шибания си задник/Той я подаде на Демба Ба/Стив Джерард, Джерард..."

    Правех се, че не чувам песента, но всъщност не беше така.

    Получихме гол още в петата минута. Джей Ти бе точен с едно от марковите си изпълнения след статично положение - този път след центриране от ъглов удар.

    „Челси“ ликуваше, а не след дълго песента отново звучеше по трибуните. Това обаче ме нахъса още повече. Малко преди почивката Иванович фаулира Лалана близо до ъгловия флаг. Това беше моят шанс. Моят момент!

    Микел ме следваше неотлъчно, но аз направих серия от вълнообразни движения и успях да се отскубна от него ни задната греда. Малкото получено пространство ми бе предостатъчно. Засякох със семпъл удар е глава центрирането ни Хендерсън - 1:1.

    Обърнах се и тръгнах към центъра, без да показвам каквато и да е емоция. Нямаше нужда от излишни празненства. Имаше още доста време до края.

    Все пак удържахме равенството, а аз бях доволен, че поне малко успяхме да развалим партито на „Челси“. Е, не можеше да се сравнява е онова, което „Челси“ и Моуриньо ни причиниха преди година, когато бяхме толкова близо до титлата, но пак беше нещичко...

    Брендън ме извади от игра 10 минути преди края. Той имаше доверие на мнозинството от феновете на „Челси“ и се оказа прав. В момента, в който се насочих към тъчлинията и нямаше и помен от охулващия ме напев. Привържениците на „Челси“ бяха станали на крака и ме изпратиха е бурни аплодисменти. „Стамфорд Бридж“ ме трогна в онзи момент, но аз не отдадох чак толкова голямо внимание. Не исках да изглеждам като лицемер, раздавайки усмивки наляво и надясно. В традиционното си интервю след края на мача добавих: „Разбира се, че бях доволен от овациите на феновете на „Ливърпул“. Тези на „Челси“ демонстрираха уважение само няколко секунди, докато през цялото останало време ме унижаваха.

    Не бих желал да се обръщам към тях с каквото и да е. Да, оценявам аплодисментите им при смяната ми, но толкова. За мен винаги най-важни са били привърженците на „Ливърпул“. Те бяха и остават зад мен от първия ми ден в клуба.“

    Питаха ме и за Моуриньо.

    „За мен той е най-добрият мениджър в света. С удоволствие щях да подпиша с клуб, воден от него, ако не бях привърженик на „Ливърпул . Ако „Ливърпул“ не беше в сърцето ми. Това е причината, заради която не се събрахме с него, въпреки няколкото възможности. Той обаче ме разбираше добре, знаеше, че обичам „Ливърпул“. Винаги е много по-стойностно, когато правиш нещата за хората по трибуните.“

16. Раздялата с „Ливърпул“

    „Мислех си сериозно за речта ти,“ така започваше съобщението на един от близките ми приятели в началото на седмицата, в която щях да изиграя последния си мач на „Анфийлд“. „Смятам, че трябва да бъде нещо такова.“ Отдолу беше добавил линк към видео в Ютюб. Чудех се какво ли имаше в него и какво бе видял приятелят ми, та да го изпрати. Наистина се вълнувах много. Предстоеше ми да изразя благодарността си по микрофона пред 44 хиляди души и още няколко милиона пред телевизионните екрани. Очакваше се да говоря високо и гладко. Без паузи.

    Споделих с близките ми другари притеснението си. Опасявах се, че няма да успея да удържа сълзите си. Пошегувахме се няколко пъти на мой гръб, но в крайна сметка те ме разбираха много добре. Щеше да ми е страшно трудно да удържа емоциите си. Отворих линка.

    Леонардо ди Каприо изпълни малкия екран. Беше свел главата си. Изглеждаше отчаян и безсилен, а в залата цяла група от банкери, трейдъри и служители го наблюдаваха със съжаление. Цареше пълна тишина. Ди Каприо държеше микрофона, но изглеждаше, сякаш нямаше какво да каже.

    Тогава вдигна главата си и каза бързо, макар и с тих глас: „Знаете ли, какво?“

    Свали микрофона и погледна към хората срещу него, давайки вид, че очаква отговор. Когато обаче такъв не се чу, той вдигна микрофона и изрече с дрезгав тон: „Няма да напусна!“

    Зад кадър се чуваха приглушени стонове, въздишки и възклицания. „Какво?!?“

    Ди Каприо поклати глава, ноздрите му се разшириха, а той повтори с много по-мощен глас: „Няма да си тръгна!“

    Хората срещу него го гледаха с недоумение. Ди Каприо направи няколко крачки напред и изкрещя: „Няма да напусна, по дяволите!“

    Залата избухна възторжено. Сякаш току-що беше вкаран гол, а хората скачаха радостно като деца и се прегръщаха. Мъже на средна възраст се блъскаха по гърдите и крещяха като обезумели.

    Ди Каприо не беше свършил. Дясната му ръка стискаше микрофона, а лявата направи рязко движение. Той отново изкрещя: „Шоуто продължава!“

    Жените в залата се прегръщаха, а някои от трейдърите се поздравяваха с шляпване на ръце. Ди Каприо продължи със силен глас: „Ще им трябва най-здравата топка за разбиване, за да ме прокудят оттук. Или може би трябва да изпратят Националната гвардия или спецчастите, защото аз няма да си тръгна.“

    Залата отново изригна. Гледката напомняше на „Коп“ след важен гол.

    Бях си вкъщи, във Формби, и избухнах в смях. Шест седмици преди да замина за Америка си представих как нещо такова се случва на „Анфийлд“. В главата ми ясно се появи следната картина. Останал без сили да кажа каквото и да е, изведнъж се обръщах към хората от „Коп“, които толкова обичах, и им казвах: „Знаете ли, какво? Няма да напусна. Няма да напусна, но дяволите!“

    Клипът от „Вълкът от Уолстрийт“ все още течеше на телефона ми. Ди Каприо пък продължаваше да е гневен. Той размаха пръст и процеди през зъби: „Майната им!“

    След това започна да се бие в гърдите, като действията му наподобяваха тези на маймуна. Скоро след това всички започнаха да го копират, а залата заприлича на свърталище на горили.

    Перфектно! Вече знаех каква ще бъде речта ми. Щеше да е особено забавно, ако можех да извикам: „Ще им трябва най-здравата топка за разбиване, за да ме прокудят оттук.“

    Но докато все още се шегувах преди наближаващия последен мач на „Анфийлд“, наяве излязоха нови разкрития, свързани с трагедията на „Хилзбъроу“. Прочетох ги с огромна болка. Беше истински шок! Само три дни преди сбогуването ми следствието разкри нови детайли по отношение на смъртта на 96-ата, включително и на братовчед ми Джон-Пол Гилхуули. Гази житейска драма нямаше край.

„Анфийлд“ — събота, 16 май 2015 г.

    Бях благодарен, че трите ми дъщери бяха с мен в тунела па „Анфийлд“. Лили, Лекси и Лурдес бяха облечени в красиви тоалети в кремаво-кайсиев цвят. Целунах всяка една от тях, а след това взех на ръце малката Лурдес. Пред нас пък Хендерсън, който щеше да наследи от мен капитанската лента, изведе „Ливърпул“. Беше 5.30 следобед, а денят беше прекрасен.

    Както очаквах, Алекс предпочете да остане по-далеч от блясъка на прожекторите. Тя зае мястото си на трибуните заедно с мама и техните. Алекс беше работила като модел и имаше достатъчно самочувствие пред фотообектива, но не си падаше по шумотевиците. Тя не търсеше публичност и предпочиташе нейни снимки, които не са свързани с работата ѝ, да не виждат бял свят.

    За мен обаче бе важно момичетата да са около мен. Имах нужда вниманието ми да е насочено към тях. В противен случай нямаше кой да спре сълзите ми. Трябваше да изглеждам силен, когато те са покрай мен. Нямаше да допусна да ме видят разплакан.

    „Анфийлд“ вече пееше: „Стиви Джерард е нашият капитан/ Стиви Джерард е Червен/Стиви Джерард играе за „Ливърпул“/Той е истински скаузър...“

    Получих сигнал. Беше време. „ОК, момичета. Да тръгваме...“

    Лили и Лекси вървяха напред, а аз и Лурдес ги следвахме. Държах я в дясната си ръка, а с лявата докоснах надписа „Това е „Анфийлд“. Точно преди да излезем на терена спряхме за малко. Говорителят на стадиона говореше за мен.

    „Израснал като привърженик на „Червените“, той сбъдва мечтата си да играе пред „Коп“, записвайки 708 мача с екипа на „Ливърпул“. Във Висшата лига изиграва 502 срещи, като в тях реализира 119 гола. Печелил е почти всички трофеи и награди...“

    Това „почти“ нямаше как да не ми направи впечатление. Така си беше. Почти спечелихме титлата само година преди по-рано...

    Говорителят продължи: „А сега се обръщам към хората, заели места по трибуните „Коп“ и „Лоуър Сентинъри . Вдигнете транспарантите и посрещнете вашия капитан, който днес ще изиграе последния си мач на „Анфийлд“. Дами и господа, единственият... неповторимият... Стивън Джерард!

    Стъпихме на терена, където играчите на „Ливърпул“ и „Кристьл Палас“ вече ни очакваха. Погледнах към „Кои", който беше изградил прекрасна мозайка. Най-горната част на трибуната беше в бяло. Под нея в средата беше разположено традиционното червено море, сред което бяха изписани инициалите ми в жълто, а между двете букви беше изобразен и моят номер 8. Най-отдолу с червено върху бял фон беше изписано „КАПИТАН“

    Всички футболисти на двата отбора ме аплодираха. Аз все още носех Лурдес е дясната си ръка, а с лявата поздравих последователно всички момчета. „Анфийлд“ пък се огласяше от нова песен. „Стив Джерард - Джерард/Той ще подаде топката на 40 ярда/Той е огромен и дяволски корав/Стив Джерард - Джерард...“

    Шумът от трибуните беше оглушителен и Лурдес сложи ръце върху ушите си. Погледна ме, а аз получих заповед да намаля звука.

    Клекнах и ѝ казах с усмивка: „Не мога“.

    Лурдес обаче беше свикнала да ме командва и продължи да настоява: „Кажи им, че вече трябва да са тихи. Ето, вече излязохме на терена. Кажи им да са по-тихи.“

    Все още бях капитан на „Ливърпул“ и това щеше да продължи още осем дни, но в случая и това не вършеше работа. Лурдес не се впечатляваше от положението ми, но все пак накрая махна с ръка и с усмивка каза: „Всички тези хора са дошли да ме видят.“

    „Да,“ казах аз е още по-голяма усмивка. „Може би е така.“

    Планът беше проработил. Малката Лурдес ме беше накарала да се смея. Сълзите не потекоха. Четиримата - аз, Лили, Лекси и Лурдес се хванахме за ръце и тръгнахме към’„Коп“ който започна: „Вие никога няма да останете сами“.

    Гледката ме извади от равновесие. Спрях и клекнах. Вече можех да отгатна отговора, но го зададох, за да мога да се Разсея. „Много ли силно пеят?“ „Да,“ отвърна тя без колебание и отново запуши ушите си. Каките ѝ се разсмяха и също клекнаха, за да можем да сме на една височина. Тя обичаше да командори и тях. Отново успях да се разведря. Вдигнах глава и погледът ми се спря върху един огромен надпис: „Ливърпул“ е създаден за мен и аз съм създаден за „Ливърпул“. Благодаря,

    Стиви! За нас беше удоволствие. Благодаря! Стивън Джерард, легенда на „Ливърпул“, 1998-2015.“

    На друг транспарант пък пишеше: „Стиви Джерард е единствен! Благодаря за спомените, Стиви!“

    Почувствах се облекчен, когато се обърнах и заедно с момичетата се върнахме към центъра, за да се снимаме със съдиите и талисмана на мача. „Вие никога няма да останете сами“ пък достигаше рекордни децибели.

    Погледнах към играчите на „Ливърпул“ и „Палас“ и се почувствах неловко от факта, че цялото внимание беше насочено към мен. Хубавото бе, че все пак ни предстоеше футболен мач.

    Трудно влязохме в мача след всичките емоции и „Палас“ доминираше през първите 25 минути. Дойде обаче и нашият миг. Рахийм Стърлинг притисна Мартин Кели. Пасът на разколебания бранител на „Палас“ към Скот Дан не бе особено прецизен и нахлуващият на скорост Адам Лалана открадна топката. Той напредна към наказателното и с плътен удар нс остави шансове на Уейн Хенеси - 1:0. Адам ме потърси с поглед. Искаше да сподели радостта От реализирания гол, макар че аз не взех участие в изработването му.

    Яник Боласие се бе превърнал в нашия кошмар година преди това, когато водехме срещу „Палас“ с 3:0, но допуснахме три късни гола в рамките на девет минути. Той беше все така бърз и продължаваше да бъде сериозна заплаха. Малко преди почивката именно Боласие бе повален от Емре Джан в бли зост до пеналтерията. Джейсън Пинчън пък изпълни прецизно отсъдения свободен удар и изравни.

    Вилфред Заха пък бе точен от близо 22 секунди, след като се появи в игра през второто полувреме. След час игра вече изоставахме в резултата.

    При други обстоятелства със сигурност щях да бъда предел но мобилизиран в търсенето на холивудски хепиенд. В онези минути обаче вече се чувствах безкрайно изцеден. Не само от всичките премеждия през сезона, а и от онова, което се бе случило преди началото на срещата. Емоционалните сцени буквално изстискаха силите ми. Холивудски хепиенд нямаше да има, но пък аз вече се бях насочил именно натам - към Холивуд. Все още, разбира се, ми бе трудно да го повярвам.,,

    Нямаше как да не опитам да надъхам момчетата. „Хайде! Да го направим,“ извиках аз. Все пак исках да приключа е победа на „Анфийлд“. Искаше ми се да вкарам още един път пред „Коп“. Не се получи.

    Малко след гола на Заха шутирах опасно, но Хенеси спаси, Четиринайсет минути преди края пък получихме право да из! пълним пряк свободен удар близо до наказателното поле, но ударът ми прелетя над вратата. Направих и още един опит, но и след него топката се озова при феновете ни, които с чувство за хумор запяха рефрен, който иначе бе предназначен да дразни съперникови футболисти, нанесли неумелия удар.

    „Какво, по дяволите, какво, по дяволите, беше това...“ Вдигнах палеца си към „Коп“. Изпълнението ми наистина беше ужасяващо.

    Така дойде и 90-ата минута, в която бе отсъдена дузпа за „Палас“. Миньоле спаси шута на Глен Мъри, но играчът на гостите реагира бързо и поправи грешката си.

    „Ливърпул“ 1 „Кристъл Палас“ 3.

    „Анфийлд“ обаче не изглеждаше особено разочарован. Нещо повече, привържениците ни сякаш бяха спрели да следят какво точно се случва на терена в самия края на срещата. По време на трите минути добавено време те пяха с пълно гърло песента, посветена на моя милост. Без прекъсване.

    Шумът, който издаваха 40-те хиляди червени, беше оглушителен. Дори ми се струваше, че с приближаването до края феновете ни започнаха да пеят още по-силно. Пляскаха мощно с ръцете си и пееха с цяло гърло. Моите хора се сбогуваха с мен. Няма смисъл да крия - идваше ми да заплача.

    Хенеси изпълни удар от вратата. Топката полетя наляво към Заха, а секунда след това реферът Джонатан Мое даде последния сигнал.

    Мачът свърши. Последният ми мач на „Анфийлд“ остана в историята.

    Джейсън Пънчън се добра до мен пръв и ме прегърна. След това хвана главата ми в ръце и каза няколко мили думи. Аз обаче не чувах почти нищо. След него дойде Джо Ледли, после Дан, Уорд, Кели. Усмихнах се на Мартин - той е бивш футболист на „Ливърпул“. Имаше толкова много играчи около мен, а аз се опитвах да покажа уважение към всекиго. След това дойде ред и на моите съотборници.

    Беше време обаче да се върна в съблекалнята и да изведа момичетата за последната ми обиколка на „Анфийлд“. Щях да си взема сбогом с боготворения стадион, който не спираше да пее: “Стиви Джерард е нашият капитан/Стиви Джерард е червен/Стиви Джерард играе за „Ливърпул“/Той е истински скаузър...“

    Вътре се видях с мениджъра на „Палас“ Алън Пардю. Той бе успял да трансформира тима, след като напусна „Нюкасъл“ Беше способен мениджър, е когото кръстосахме шпаги и в онзи знаменит финал на ФА Къп срещу „Уест Хям през 2006-а. Стиснахме си ръцете и той ми пожела успех и всичко хубаво.

    Отново се почувствах по-силен, когато взех момичетата. Те си бърбореха нещо до мен, а аз отново се почувствах като нормален човек. Като баща.

    Съотборниците ми се струпаха около нас, а момичетата се разсмяха, сочейки играчите е пръст. Всеки един от тях бе облякал фланелка на „Ливърпул“ е моя номер 8 и е името Джерард на гърба. Марио Балотели и надписът Джерард изглеждаха интересна комбинация. Нямаше как да не се разсмея. Марио също беше приготвил няколко мили думи по мой адрес. Беше трогателно, макар че повече от всичко ми се искаше Балотели да беше успял да покаже на какво е способен в „Ливърпул“.

    Джордан Хендесън, който също носеше дъщеря си на ръце, изведе своя тим от Джерардовци. В този момент „Анфиилд“ се огласяше от малко по-различни скандирания: „Справедливост за 96-имата!“ кънтеше от трибуните.

    Лурдес си играеше с косата ми, а Брендън дойде и стисна ръката ми. И двамата ни болеше от загубата, но истината бе, че „Палас“ игра силно, докато ние се представихме трагично. Момичетата, разбира се, не ги беше грижа. Дори не бях сигурен, че знаеха крайния резултат.

    Лурдес продължаваше да си мърмори, но изведнъж сякаш си спомни нещо и изстреля: „Гордея се е теб, тате!“ Сигурен бях, че някой ѝ беше казал да ми каже това, но начинът, по който го изрече, вкопчвайки ръцете си около врата ми, напра- во ме разтърси. След малко трябваше да хвана микрофона и да говоря пред всички тук, но отново започнах да се притеснявам. Как можех да го направя след тези думи на Лурдес? Идваше ми да избягам...

    В онзи момент дори не се сещах за Леонардо ди Каприо и неговото „Няма да си тръгна, по дяволите!“ Мислите ми бяха твърде заети е получените инструкции и е Лурдес вървяхме след Лили и Лекси. Този път я носех е лявата ръка, а е дясната докоснах за последен път „Това е „Анфийлд“. Слязохме по стълбите, а след последното трябваше отново да почакаме. Говорителят на стадиона все още не беше привършил. „Вдъхновяващият ни капитан измина целия път от академията в Къркби, където негови треньори бяха Стив Хайуей, Хю Макоули и Дейв Шанън, до това да се превърне в един от най-за- вършените футболисти в света. Този мъж постигна всичко! Той бе с огромен принос за спечеления требъл. Всички помним „Олимпиакос“, финала е „Уест Хям“ през 2006-а, и, разбира се, незабравимата вечер през 2005-а, вечерта на живота ни!“

    „Анфийлд“ живна още повече след напомнянето за Чудото от Истанбул. Лурдес обаче не ме оставяше на мира. Дори посред тези трогателни думи тя беше завряла пръста си в ухото ми. Може би беше открила нещо интересно там. Трябваше да се примиря.

    „Анфийлд“, разбира се, нямаше представа за моя ушен преглед, а речта на говорителя продължаваше: „Трудно е да опишем с думи какво е за нас този човек... Дами и господа, трябва да приемем, че дори красивите неща понякога свършват Той обаче със сигурност ще продължи да бъде вдъхновение за толкова много момчета, които мечтаят да тръгнат по неговите стъпки. Дами и господа, вашият капитан - Стивън Джерард!“

    Шумът накара дори Лурдес да пренебрегне внимателния оглед на ухото ми. Тръгнахме след Лили и Лекси. На терена ме очакваше Жерард Улие - мениджърът, при когото направих дебюта си за „Ливърпул“. Двамата с Иън Еър ми подариха красиво изработена златна „осмица“.

    След миг микрофонът вече бе в ръцете ми. „Боях се от този момент, защото всичко наоколо ще ми липсва толкова много! Обожавах всяка минута на този стадион и сега се чувствам ужасно, знаейки, че повече никога няма да играя пред тези привърженици!“

    Публиката избухна в аплодисменти.

    Продължих, опитвайки се да уверя феновете, че клубът е в добри ръце и го очаква добро бъдеще. Наистина имах доверие на Брендън и на момчетата.

    „Вижте, наистина можем да сме оптимисти. Имаме прекрасни собственици, Иън Еър също върши отлична работа, а Брендън е фантастичен мениджър. Този отбор има огромен потенциал. Сигурен съм, че ще бъдат направени и нови покупки, но гледайки всички тези момчета пред мен, мога само да им кажа, че ги обичам до дъното на душата си и им пожелавам успех в бъдеще.“

    Дойде ред и за последните ми думи. Благодарих на всички в клуба, които ми помогнаха да извървя целия път дотук, но епилогът ми беше посветен на най-важните хора за един клуб - онези, които изпълваха трибуните мач след мач, седмица след седмица.

    След няколко думи обаче трябваше да спра. Аплодисментите бяха оглушителни, песните зазвучаха по-страстно от когато и да е преди. Не можеш да останеш равнодушен пред толкова френетичното:

    “Стиви Джерард е нашият капитан/Стиви Джерард е червен/Стиви Джерард играе за „Ливърпул“/Той е истински скаузър...“

    Взех отново Лурдес на ръцете си и помахах към феновете. Едва удържах сълзите си.

    „Преди да си тръгна и преди сълзите да рукнат,“ изненадах се, че гласът ми звучеше ясно. Успявах да устоя на бушуващите емоции. Погледнах за последен път тази изумителна гледка и привърших:

    „Играх пред страшно много фенове по цял свят, но нека ви го кажа и сега - вие сте най-добрите! Благодаря ви и всичко най-хубаво!“

    Това беше. Оставих микрофона и с трите момичета поехме към „Коп“. „Когато вървиш през бурята, дръж високо изправена главата си...“

    Вървяхме към моите хора. Това наистина бе моето сбогуване с тях.

    Изживях най-напрегнатите две седмици в живота си. Цялото приготовление за последния домакински мач срещу „Палас , всички пожелания, срещи и получени подаръци означаваха толкова много. Хората от пресслужбата, някои от които работеха в клуба по време на цялата ми кариера, бяха изключително ангажирани в тези дни. Личеше си, че и те са тъжни от моето напускане, независимо че през годините се бе случвало да нахокам някои от тях. Като цяло обаче отношенията ни бяха на ниво.

    Знам какво си мислят повечето хора за професионалните футболисти, но мога да кажа, че по време на кариерата си почти винаги съм бил откровен с медиите и съм се отнасял с уважение към журналистите. Неслучайно на последната пресконференция репортерите ми подариха специално приготвена торта. Бях поласкан!

    Раздадох мои фланелки е автограф на всички служители в клуба. Отне ми повечко време да напиша лично послание към всеки един от тях, но не съжалявам. Струваше си! Освен това подарих по бутилка вино на всички мъже и по един букет цветя на всички жени. Популярността ми нямаше как да спадне в последната ми седмица в „Ливърпул“...

    Клубната телевизия ми посвети специален филм. Изгледах го една вечер вкъщи и нямаше как да се противопоставя на обладалите ме силни чувства. Бяха убедили и мама да вземе участие. Гордеех се с нея. Гордеех се, разбира се, и с татко. Бях благодарен, че ме научи да не се осланям на постигнатия успех, а да продължавам устремено напред към следващото препятствие. Той отказа любезно да участва във филма. Каза, че творбата е посветена на мен и неговото участие не е нужно.

    Дължах толкова много на родителите си. Именно от тях бях научил най-важните неща. Татко беше скромен човек, но в последните дни дори той си позволи да ми каже: „Каква кариера! Каква лоялност! Виж само всичките цифри, всички трофеи, които си спечелил. Виж как хората се подготвят да те изпратят. Те не искат да си тръгваш, искат да останеш. Нали си представяш колко различно щеше да бъде всичко, ако беше преминал в друг клуб. Никога не би получил такова признание. Но ти беше невероятен през цялото време!“

    И двамата знаехме колко правилно постъпих, когато отхвърлих офертата на „Челси“ десет години преди това, за да остана лоялен към „Ливърпул“. Именно татко беше човекът, който тогава ми даде да разбера колко важно е да остана предан на клуба на сърцето си. Но той никога не парадираше с това. Просто беше щастлив и горд от моето решение.

    Оставаше ни още един мач - гостуване на „Сток Сити“. Сякаш не беше най-подходящото място за финал на един и без това разочароващ сезон.

    Отседнахме в кокетен провинциален хотел в покрайнините на Крю, в който по същото време имаше и сватбено празненство. Момчетата обаче си бяха по стаите. Повечето вече мислеха за предстоящата ваканция. На мен ми казаха да приготвя багаж за четири дни. Веднага след дуела със Сток искаха да ме заведат някъде, за да се сбогуваме както ние си знаехме. Те вече бяха разкрили дестинацията пред Алекс, но мен държаха в неведение. Искаха да ме изненадат. Всичко това беше очарователно и не посмях да им кажа, че съм много тъжен и не съм в настроение за подобни събирания.

    Трябваше да убия времето. Бедрото ми създаваше проблеми и минах през физиотерапевтите. След това се прибрах в стаята. Знаех, че ще има бокс по телевизията. Щях да погледам, надявайки се да се унеса по-лесно. Все още обаче оставаха няколко часа преди бокса, така че използвах времето, за да нахвърлям някои неща по тази книга. Колкото и странно да звучи, имайки предвид, че на другия ден ми предстоеше последният мач с екипа на „Ливърпул“.

    Бях прекарал немалка част от последните няколко месеца, размишлявайки върху някои от най-неприятните моменти в кариерата ми - подхлъзването, настъпването, разочарованието с националния отбор, както и това да видя как „Ливърпул“ се срива до шестата позиция в класирането. В този период почти не се сещах за щастливите мигове. Спомените за „Олимпиакос“ и „Уест Хям“ оживяваха само поради факта, че по някакъв начин бяха свързани с разочарованието от сблъсъците с „Базел“ в Шампионската лига и с „Вила“ във ФА Къп.

    Вече пък бях писал за Истанбул. Бях говорил безброй пъти за онзи знаменит мач. Безброй пъти бях гледал и най-важните моменти от него. И все още ми харесваше да ги гледам. Да сс връщам към момента, в който вдигнах трофея над главата си. Чудото от Истанбул означаваше толкова много за клуба и за град Ливърпул като цяло.

    Но отлично осъзнавах, че в деня след мача ни със „Сток“ щяха да се навършат десет години от финала в Шампионската лига през 2005-а. В тези десет години се появиха куп дивидита, филми, книги и какво ли още не, като аз участвах в повечето от тях. Десет години бяха достатъчно.

    Така че се замислих върху това и изведнъж си казах, че наистина би било хубаво да прекарам няколко дни с момчетата на все още неизвестно за мен място от понеделник, 25 май 2015 г. Щях да пропусна честването на десетата годишнина от Истанбул, което щеше да се проведе в „Екоу Арена“ в Ливърпул. Настоящият тим беше съставен почти изцяло от млади играчи. Повечето от тях дори не са били тийнейджъри през 2005-а и за тях не беше проблем да пропуснат подобна церемония.

    Даже си мисля, че следващото честване на великата победа, в което ще участвам, ще бъде на 50-ата годишнина. След 40 години. Ще бъде забавно, тъй като ще се случи няколко дни, преди да навърша 75...

    Но точно в тихата стая в Крю, в която никой не ме караше да разказвам за великолепното ни представяне и никой не искаше от мен да гледам за пореден път головете и дузпите,се чувствах комфортно и без да влагам особени емоции, се върнах към драмата.

    Спокойно започнах да прехвърлям в мислите си „Милан“, „Ливърпул“, Малдини, отчаянието, въодушевлението. Какво всъщност означаваше онзи мач в Истанбул за мен. Без съмнение това беше върхът в кариерата ми, най-прекрасната ми вечер като футболист. Работех именно върху тези страници и можех да превъртя всичко на трезва глава. Кариерата ми беше на финала си и може би именно поради тази причина изведнъж емоциите отново взеха връх.

    Беше ми забавно още веднъж да си спомня колко различни бяхме с Паоло Малдини - капитанът на „Милан“. Той вече бе постигнал толкова много. Беше спокоен, държеше се учтиво, а тенът и перфектните му бели зъби го правеха неотразим. Освен всичко това Малдини беше и чудесен футболист. Той вече бе печелил най-желания европейски турнир четири пъти.

    На пресконференцията на стадион „Ататюрк“ се почувствах малко неловко, седейки до него. В сравнение с него, аз все още бях постигнал твърде малко. Направо се притесних, когато трябваше да позираме с него пред фотографите. Аз бях двайсет и четири годишен младеж от Хюйтън, от „Айрънсайд Роуд“ 10, а той вече бе футболно величие.

    Стиснахме си ръцете, а вглеждайки се в искрящите му очи, забелязах, че той излъчва невероятна увереност. „Успех утре!“ каза ми той на английски.

    Нямах готов отговор на италиански. „Благодаря!“ смутоле вих аз на родния си език. „Подобно...“

    Малдини наистина създаваше усещането, че е целунат от съдбата. Опитах да бъда също толкова любезен с него, но всъщност вътрешно си мислех: „Слушай, Паоло, приятелю, вече си печелил купата четири пъти. Време е за нещо различно... Остави ме този път аз да го направя.“

    Тогава си припомних, че „Ливърпул“ беше печелил трофея четири пъти. Да, „Милан“ имаше шест купи, но само италианците и „Реал“ - Мадрид имаха повече успехи в турнира от пас. Ние бяхме сред най-добрите в историята на надпреварата. Сега и аз вече принадлежах към най-добрите.

Стадион „Ататюрк“ Истанбул - сряда, 25 май 2005 г.

    Леденият в своето излъчване Рафа Бенитес беше най-проницателният стратег, под чието ръководство съм играл. Той беше човекът, комуто можеш да се довериш, когато става дума за тактика. Но според мен той допусна груба грешка преди срещата. И до ден-днешен не мога да проумея защо Рафа заложи на 4-4-1-1, поставяйки Хари Кюъл и Джинджър по фланговете. Това означаваше, че щяхме да играем само с двама в средата, а отгоре на всичко от състава отсъстваше Диди Хаман. Рафа искаше скорост по крилата, а Луис (Гарсия) трябваше да бъде изобретателен между линиите, играейки като „десетка .

    Проблем беше, че Хари не бе напълно готов. Аз пък се притеснявах повече от липсата на Диди, който щеше да е изключително полезен е огромния си опит и хладнокръвие. Той дори 1 не трепна, когато разбра, че ще започне на пейката. С това 4-4-1-1 трябваше да се изправим срещу „диаманта“ на „Милан“, в който бяха Пирло, Кларънс Сеедорф и Кака. Опасявах се, че могат да ни направят на парчета.

    Най-мрачните ми очаквания се потвърдиха още в първите десетина минути. Оставяхме огромни пространства и изпитвахме огромни трудности в средата на терена, където двама от нас почти винаги се изправяха срещу четирима от „Милан“. Продължавах да се изумявам, че Рафа не промени постройката ни след 30-ата минута, а остави нещата така до почивката. В това време те ни разпердушиниха. Заедно с Кара опитвахме да променим нещата на игрището, настоявайки Луис Гарсия да се връща по-често и да помага да превъзмогнем численото превъзходство на съперника в средата, но това така и не се получаваше.

    Всичко започна кошмарно за нас. Те поведоха е 1.0 още в първата минута след гол на Малдини. Кака спечели свободен удар на десния фланг. Пирло центрира, като те явно бяха проучили добре зоновото ни покритие. Малдини се появи отникъде, никой не го покри и той заби топката в мрежата е хубаво воле. Изоставахме в резултата след само 50 секунди в първия ми финал в Шампионската лига.

    Кака беше феноменален през първата част. Направо беше неудържим. Бе невероятно бърз с топка в краката, движеше се чевръсто и без нея. На нас ни бе почти невъзможно да поддържаме темпото му. В наши дни Меси и Роналдо са още по-безмилостни, що се отнася до реализирането на голове, но Кака демонстрираше висша класа, боравейки е топката. Беше като ролс-ройс. Притежаваше изумителен поглед върху играта и имаше най-финото докосване във футбола. Мисля си, че в онези дни той беше един от двамата най-добри играчи в света заедно с Роналдиньо.

    Можеше да се концентрираме върху опазването на Кака, но тогава какво щяхме да правим със Сеедорф и Пирло? Огъвахме се сериозно и не вземахме никакви допълнителни мерки да се противопоставим на техния плам в играта. Имахме нужда поне от още двама в средата, за да можем да озаптим остро режещия им „диамант“. Влади Шмицер замени контузения Кюъл и това ни помогна, но все още страдахме.

    Отчаяно се опитвахме да се успокоим и да направим тактическите корекции, от които се нуждаехме. Но още преди почивката резултатът набъбна на 3:0. Ернан Креспо, който играеше под наем от „Челси“, вкара другите две попадения. Второто от тях беше невероятно. Не мисля, че имаше отбор в света, който може да го предотврати. Извеждащият пас на Кака направо разряза отбраната ни, а елегантното чукване на Креспо сякаш бе от друга планета. Това бе един от най-изящните голове, на които съм ставал пряк свидетел.

    По пътя към съблекалните играчите на „Милан“ вървяха наперено. Имаше защо. Беше достатъчно само да се види как се държеше Дженаро Гатузо, за да си помислиш, че всичко е решено. Спомням си, че той дори си позволяваше да маха на някого в публиката. Аз пък бях засрамен. Наистина. В онзи миг си мислех само какво трябва да направим, за да заслужим поне мъничко уважение. Но не съвсем. Колкото и да се съпротивлявах, не успявах да потисна най-мрачните си мисли. А те ми казваха, че като нищо може да отнесем още три гола, ако играем както досега...

    Знаех, че Рафа ще направи смени. Той винаги прави това. В началото в съблекалнята се чуваше доста мрънкане и оплакване, но леденото изражение на Рафа набързо ни накара да замлъкнем. Стив финън беше контузен, но въпреки това държеше да остане на терена. Рафа обаче беше категоричен: „финън - аут, влиза Диди. С трима отзад. Диди застава до Чаби. Бъдете компактни и се грижете за Кака. Джерард отива по-напред и играе като „десетка“. Пирло не е толкова подвижен. Сеедорф също. Може да се справите с тях. Спечелете топката и ги преодолейте, не е трудно. Не унивайте! Вие сте играчи на „Ливърпул“! Не бива да предавате привържениците на клуба!“

    В този момент чувахме феновете. „Вие никога няма да останете сами“ кънтеше из стадиона, но си признавам, че в онзи момент ми беше трудно да определя, че песента беше изпълнена с увереност. По-скоро звучеше като знак на солидарност. Феновете сякаш искаха да ни кажат: „Издънихте се, но ние все още сме тук и ще продължим да ви подкрепяме.“ Това, разбира се, напомпа самочувствието ни, но би било пресилено ако кажа, че привържениците са ни накарали да повярваме, че чудото е възможно.

    През втората част Диди изигра ключова роля за прераждането ни. Той ни вдъхна увереност и с негова помощ успяхме да установим контрол. Имахме още един полузащитник и за мен наистина беше по-лесно да се втурвам напред, така че спазвахме инструкциите на Рафа. Създавахме повече опасности и бяхме доста по-стабилни в средата на терена.

    За малко не стана 4:0. „Милан“-поиска дузпа, но през първата част съдията отхвърли и наше искане за 11-метров удар и вероятно това оказа влияние върху решението му. Може би беше разбрал, че претенциите ни преди почивката не бяха безпочвени.

    Темпото, налагано от „Милан“, постепенно спадна. Те не ни пресираха толкова интензивно, а и сякаш не си даваха голям зор в организацията на атаките си. „Милан“ беше дръпнал крака си от педала на газта. Но чак след първия ни гол у мен се появиха първите искрици надежда. Или както Клайв Тилдсли беше казал по време на коментара си: „Да, да, вече е 3:1... А има още време...“

    Головете са тези, които променят хода на една среща. Моят в Истанбул със сигурност преобърна всичко. Рафа искаше да играя като „десетка“, но аз не мислех, че имам сили да се противопоставя физически на Алесандро Неста и Яп Стам. Особено що се отнася до въздушните дуели. Ето защо реших да оставам по-назад и да атакувам на скорост, преминавайки покрай техния опорен халф. Центриране на Йон-Арне Рийсе бе блокирано, но той получи втори шанс. Прати топката в наказателното поле и аз се добрах до нея. Имах чувството, че щс си счупя врата, тъй като Джинджър беше придал на топката голяма скорост. Уцелих я навреме, преди Кафу да успее да ме натисне. Благодарение на острото центриране на Джинджър се получи много плътен удар, и аз с огромно удоволствие проследих как кълбото се озовава в мрежата, без вратарят Дида да успее да направи каквото и да е.

    Затичах се към феновете ни и ги подканих да ни подкрепят още по-силно. Голът ми със сигурност имаше значение, но без тях нямаше да можем да направим нищо. Те отвърнаха на апела ми. Отвърнаха, и още как! Техният мощен рев направо ни вля нова енергия. Аз вкарах в 54-ата минута, а само две минути по-късно Шмицер бе точен отново. Влади шутира извън границата на наказателното поле, а Дида така и не успя да блокира топката въпреки отчаяния си плонж към долния десен ъгъл - 3:2.

    Имах основен принос за изравнителния гол по-малко от пет минути след това. Направих онова, което правех през цялата си кариера. Бях третият човек, нахълтващ мощно в пеналтерията, а в такива моменти на съперниците винаги им е трудно да реагират, тъй като вниманието им е приковано от двамата нападатели.

    Носех се мощно напред и не бях сигурен, че ще успея да достигна до топката, но миг по-късно вече бях паднал на колене. Дузпа.

    Имах пълно доверие на Чаби Алонсо. Той беше изпълнил повечето от дузпите ни през този сезон. Беше удивително спокоен, а и бе изкусен майстор.

    Дида все пак успя да избие шута. Чаби обаче не му остави шансове при добавката. Завършващият му удар беше изключително прецизен - не беше лесна работа да преодолееш изправящия се срещу тебе Дида, висок 195 см. Последваха моменти на лудост. Всички се нахвърлихме един върху друг. Някои от нас дори не успяваха да си поемат въздух. Но пък бяхме толкова щастливи.

    Изоставахме с 3:0 след първата част, а сега вече беше 3:3.

    След изравнителното попадение си казах, че сега трябва да доведем нещата до продължения и дузпи. Оставаше немалко време до края, а освен това „Милан“ беше попарен. Но в онзи момент бях толкова замаян, че на момента бих приел да се стигне до дузпи.

    Мнозина казват, че след първия ми гол сме смачкали „Милан“, но не беше така. Трябваше да изстискаме и последната ни останала сила и да работим здраво, за да ги удържим. Борихме се както в никой друг мач.

    По време на последната ми седмица в „Ливърпул“ през май 2015-а клубът беше приготвил материал, в който доста хора се изказваха ласкаво по мой адрес. Малдини бе казал, че си спомня как съм се борил неуморно за всяка топка по време на срещата в Истанбул. Може би наистина беше така, тъй като в края не можех да стоя на краката си. В този двубой се наложи да играя на три позиции. Към края Рафа ме прати на десния бек, защото беше важно да удържим дейния Сержиньо. Бразилецът беше бърз като стрела, а аз си спомням как всяка част от тялото ме болеше, но отказвах да се предам. Загърбвах всякакви схващания и влизах твърдо в краката на Сержиньо, който беше все така свеж и тръгваше срещу мен като валяк. Бях кален за такива битки. Още от времето, когато се хвърлях без страх срещу батковците в онези титанични битки на „Айрънсайд Роуд“. Така че нямаше какво да му мисля. Щом Сержиньо получеше топката, аз вече летях към него на шпагат.

    Кара също беше невероятен. Като истински воин той озаптяваше Шевченко и Кака. Схващанията не пощадиха и него, но нали не си мислите, че това го е разколебало! Джими Траоре изчисти топката от голлинията, но след това никой дори не споменаваше този момент. Сякаш всички го бяха забравили. А това наистина се случи. Йежи Дудек пък направи спасяване, което се случва веднъж на милион пъти. Шевченко не можеше да повярва. Някой отгоре със сигурност се грижеше за нас в онази вечер... Имахме такъв късмет. Не можеше да е истина.

    Това беше най-дългото изпълнение на дузпи в живота ми. Трябваше да изпълня последния и може би решаващ 11-метров удар. Ако, разбира се, се стигнеше до него. В онази вечер обаче ние имахме толкова много куражлии в състава си. Диди Хаман вкара първата дузпа със счупен пръст на крака! Джибрил Сисе, който пък по-рано през сезона си счупи крака, бе точен при втория ни удар. Сержиньо и Пирло изпуснаха първите дузпи за „Милан“. Йон-Дал Томасон намали на 2:1, а Рийсе в последния момент промени начина си на изпълнение при третата ни дузпа и пропусна. Джинджър обикновено нанася топовен шут, докато сега се опита да вкара, залагайки на прецизността. После и Кака вкара - 2:2.

    Влади Шмицер беше поставен под огромно напрежение. Знаеше, че напуска клуба след края на сезона. Когато остана извън състава за последния ни домакински мач, Влади за малко не налетя на Рафа. Той обаче показа, че е превъзходен професионалист и не сгреши - 3:2.

    Тогава настъпи момент, който никога няма да забравя. Надъханият Йежи направо подлуди Шевченко, започвайки да скача и танцува по голлинията, като в същото време не снемаше погледа си от нападателя на „Милан“ дори за миг. Беше очевидно, че Дудек правеше всичко това, за да го извади от релси. Успя! Ударът на Шевченко бе слаб, летеше към средата на вратата и Йежи спаси. Всички хукнахме към него, крещейки и ревейки яростно.

    Нямаше да се наложи да бия петата дузпа. Спечелихме Шампионската лига! Бяхме кралете на Европа!

    Можете да си представите последвалата лудост. Крещяхме с всички сили, скачахме и танцувахме. Държахме се идиотски, но някой едва ли очакваше нещо друго. Гледайки тези сцени сега, след толкова години, понякога си казвам. „Наистина ли правех това?“ Да, беше истина. Нямаше нищо подправено в дивата ни радост. Но пък я заслужавахме. Поправете ме, ако греша, но гледали ли сте някога по-вълнуващ финал в Шампионската лига? Всеки един от играчите на „Милан“ беше от световна класа. Или поне близо до това най-високо ниво. Те бяха по-добрият отбор, но ние ги победихме!

    И не всичко се дължеше само на късмет. Да, през второто полувреме всичко се разви в наша полза, но още в съблекалнята успях да видя повторения на някои моменти и осъзнах колко сили бяхме хвърлили, за да стигнем до триумфа. Всички бяхме с ожулени крака и стенехме от болка. Навсякъде около нас имаше лед и бинтове. Миризмата на пот се усещаше навсякъде. Имаше, разбира се, и сълзи. Сякаш се бяхме върнали от бойното поле. Бяхме спечелили жестока битка на „Ататюрк“! Показахме воинска устойчивост и саможертва и успяхме да обърнем резултатът от 3:0 в полза на съперника. Оцеляхме дори и в толкова тежък момент. И не само това. Победихме!

    Празненствата продължиха цяла седмица. Цяла седмица се чувствах на седмото небе от щастие. От седем години бях в първия тим на „Ливърпул“, но всъщност от най-ранна възраст осъзнавах отговорността да играеш за този клуб. И че водещ винаги трябва да бъде неутолимият стремеж за трофеи, които да подхранват славната история. В днешно време силите в европейския футбол са толкова изравнени, но въпреки това успяхме. Спечелихме петия трофей в най-силния европейски турнир. Този момент беше истинско блаженство. Изпълнихме дълга си - пламъкът щеше още дълго да гори...

    Шумът от посрещаните, когато се върнахме в „Ливърпул“ и се качихме на автобуса, беше невъобразим. Возилото се поклащаше и на моменти ставаше дори опасно, но на нас не ни пукаше. Чувствахме се непобедими и обожавани!

    В детските си години неведнъж бях гледал по телевизията невероятни кадри с „Бийтълс“. Но тогава не можех да осъзная какво точно беше това. Посрещането ни след победата в Истанбул ми помогна да си отговоря на всички въпроси. Беше досущ като завръщане на „Бийтълс“ в Ливърпул. В тази седмица ние бяхме „Бийтълс“.

    Имаше организирано парти същата вечер, на което изненадващо се появи Джъд Лоу - актьор, когото аз много харесвах. Дойдоха и още познати лица, но бях толкова пиян, че не успях да ги идентифицирам. Спомням си, че танцувах по столовете до пет сутринта. Спомням си, че навън вече бе светло, но ние не спирахме. Партито продължаваше.

    Седейки вкъщи четири дни по-късно, се чувствах като развалина. Бях пребледнял като призрак, а очите ми бяха зачервени. Бях напълно изцеден, но продължавах да се чувствам опиянен след триумфа в Шампионската лига. Може би подобрих няколко рекорда по вливане на течности в тялото си в онези четири поредни дни. Сега със сигурност не мога да доближа тези постижения...

    На 30 май 2005 година обаче бях в разцвета на силите си. И на терена, и извън него. Тогава навърших 25...

    „Хайде да си спретнем още едно парти,“ мислеше си Джерард-призрака. „Все пак е моят рожден ден. Не, несънувах... А иначе беше вярно, наистина бяхме спечелили Шампионската лига...“

    Последният ми мач за „Ливърпул“ - 710-ия за клуба, се превърна в същински кошмар. Час след срещата със „Сток Сити“ на „Британия Стейдиъм“ на 24 май 2015-а мой приятел ми изпрати съобщение, в което ме питаше каква е причината за сюрреалистичния следобед. Отговорих с възклицание: „Леле!“.

    Наистина имах проблеми с бедрото в деня преди мача, но на терена всичко изглеждаше наред. Нямахме право да се оплакваме. Беше си истинска катастрофа! Всичко, което можеше да се обърка в този ден, наистина се обърка. Липсваше ни боен дух, липсваше ни характер, липсваше ни и страст. В този ден нямахме топки...

    Беше ми трудно да повярвам, че това е „Ливърпул“.

    На почивката губехме с 0:5. Без майтап. Емре Джан опита да поеме отговорността в съблекалнягп. но аз го спрях. Той е много талантлив полузащитник и нямам съмнение, че ще се превърне в един от ключовите играчи на „Ливърпул“. В мача със „Сток“ обаче му се наложи да играе като десен бек. Някои от другите играчи също се намесиха. Не беше справедливо цялата вина да се стоварва върху Емре. Всички носехме отговорност за случилото се. Най-слабият мач на „Ливърпул“ в цялата ми кариера не беше плод на колебливата игра на Джан или на който и да е друг от играчите. Виновен беше целият отбор. Повечето от нас играеха сякаш вече бяха във ваканция. Аз също нямаше как да избягам от отговорност, още повече че вниманието отново се стовари върху мен преди началото на срещата. Нямаше извинение за начина, по който играехме.

    Направо беше шокиращо. Головите опасности надвисваха буквално при всеки опит на „Сток“ да организира атака. Истински кошмар. Нямаше и смекчаващи вината обстоятелства.

    Мениджърът беше отвратен. Съжалих Брендън. Той планираше да пътува до „Уембли“, за да гледа сина си Антон в плейофния финал в Лига 1. Поставих се на негово място. Представих си как гцях да се чувствам, ако трябваше да отида на танцово шоу на момичетата ми, след като играчите ми ме бяха предали по такъв начин. Естествено, че щях да съм съсипан. Нормално бе и Брендън да е съсипан след ужасяващата ни продукция.

    Това беше най-унизителният край на дните ми в „Ливърпул“, но трябваше да го приема.

    Загубихме с 1:6. Не се отказах да се боря и вкарах в 70-ата минута. Целият стадион се изправи на крака, когато топката влетя в мрежата при последния ми гол за „Ливърпул“. Беше нещо подобно на овациите, които получих от феновете на „Челси“ и „Палас“ в последните ни мачове. Трогателно и уважително.

    В последните си четири мача за „Ливърпул“ бяха особено емоционален. Отвсякъде струеше позитивизъм, а ласкавите думи по мой адрес нямаха край. Усещането беше невероятно.

    Знаех, че след разгромната загуба от „Сток“ щяхме да заминем някъде. Целият отбор. Но още в петък, вечерта преди Да заминем за Крю, се почувствах зле. Мисълта, че повече никога няма да играя на „Анфийлд“, не ми даваше покой. Не бях настроен за празненства.

    Седях в съблекалнята на „Британия“ и бавно събличайки фланелката на „Ливърпул“, за последен път си помислих дали не може да отложим пътуването. Изглеждаше нелепо да ходим където и да е след толкова брутална загуба. Разбира се, не исках да провалям плановете на другите. Още докато пътувахме за летището, осъзнах огромната работа, която бе свършена, за да може да се организира всичко това. Момчетата се бяха постарали доста и ние се отправихме към Дубай за четири дни. Не можех да ги разочаровам. Трябваше да пренебрегна кошмарния резултат. Все пак през първите двайсет и четири часа атмосферата беше потискаща. В самолета почти никой не говореше, все още бяхме в шок след поражението.

    В понеделник сутринта се почука на вратата на хотелската ми стая в Дубай Беше Лукас Лейва - един от близките ми приятели в отбора. Попита дали може да влезе за малко. „Имам нещо мъничко за теб,“ каза той. „Разбира се,“ отвърнах аз. Винаги се радвах да съм в компанията на бразилеца. Подари ми сребърен поднос, а думите, които бяха инкрустирани върху му, бяха на Лукас. Когато ги прочетох, в гърлото ми заседна буца. „Често чуваме да казват за някого, че повече няма да има такъв като него. Точно така обаче е сега, приятелю! Ти си капитан, лидер и легенда! Чувствах се привилегирован във всеки един момент, в който бях на терена до теб. Пожелавам всичко хубаво на теб и семейството ти и успех във всичките ти бъдещи начинания! Лукас Лейва.“

    Той ме изчака мълчаливо, докато изчитах написаното върху подноса. Благодарих му, а той се усмихна широко. Прегърнахме се.

    Но в момента, в който си тръгна, вече не можех да се удържа. Нямаше кой да спре сълзите ми.

    Няколко часа по-късно се срещнахме с момчетата в бара на хотела. Бях възвърнал доброто си настроение. Чувствах се щастлив и готов за една вечер с моите приятели. Привършвахме първите бири, когато Джордан Хендерсън се изправи. Настъпи тишина, а Джордан подхвана нещо като реч. Не беше нито помпозна, нито лицемерна. Думите му бяха подбрани доста умело. Каза, че това пътуване било организирано специално, за да може отборът да се сбогува с мен. Добави също, че играчите са получили множество съобщения от други футболисти, които отправили своите искрени пожелания към мен. След това ми подаде книга с красива кожена подвързия.

    „Надявам се, че ще ти хареса, Стиви!“, каза Джордан. За пореден път осъзнах какви усилия бяха положили момчетата и за пореден път останах без дъх. Всяко едно от посланията беше изписано с изумително красив почерк.

    На първата страница беше това на Зинедин Зидан. Беше впечатляващо! Разгърнах страниците, а там следваха множество послания. Имената ме накараха да настръхна: Брендън Роджърс, Кени Далглиш, Роби Фаулър, Стив Макманамън, Дани Мърфи, Лукас, Филипе Коутиньо, Рой Ходжсън, Джордан Хендерсън, Фернандо Торес, Луис Суарес, Чаби Алонсо, Коло Type, Джо Алън, Рахийм Стърлинг, Джордан Айб, Мартин Шкъртел, Сами Хуупия, Райън Бабел, Марио Балотели...

    Списъкът продължаваше. Някои от посланията ме накараха да се усмихна на мига. Коло беше започнал с обичайното „Старши“, Марио бе написал „Извинявай мой английски“ в началото, а Луис Суарес ми бе посветил това: „Ти си най-добрият, с когото съм играл на клубно ниво. Ти си легенда, Стивън! Благодаря ти!“

    Погледнах недоумяващо към момчетата. „Сигурно сте накарали Луис да напише това, преди да отиде в „Барселона“. Сега съм сигурно някъде около 24-ото място в листа му...“

    В един момент просто спрях да чета. Не исках да се срина и да проваля вечерта. Казах на момчетата, че ще изчета всяко послание, когато остана насаме. Беше време да забравим за сантиментите. Идваше ред на партито! Поръчахме по още една бира и потънахме в нощта...

    Качихме се в огромен хамър. Бяхме 25 човека, въоръжени с бирите си. В този момент телефонът ми извъня. Името на Коло Type се изписа на екрана, а аз включих високоговорителя. Обаждаше се, за да се извини, че не е при нас в Дубай, тъй като участваше в някакъв благотворителен мач в родния си Кот д’Ивоар. Разбира се, всичко започна със „Старши“. Разменихме няколко думи, но в един момент вече не можех да го чуя. Всички бяха започнали да пеят песента, посветна на Коло и Яя. Не спряха дори след като приключих разговора си с Коло. Нещо повече, продължиха и след като слязохме от хамъра и се запътихме към ресторанта. Трябваше да се качим на един ескалатор и излязох напред, за да снимам останалите. Изглеждаха доста забавна певческо-танцувална група.

    Изведнъж Мамаду Сако сграбчи телефона ми. Не се възпротивих и на свой ред поех водещата роля. Когато скандирахме „Коло...Коло, Коло... Коло, Коло... Type“ всички се снишавахме и подемахме нещо като патешко ходене. Изведнъж се изправяхме, като вече бяхме преминали към „Яя... Яя, Яя... Яя, Яя... Type“. След това отново прикляках, а всички ме следваха „Коло...Коло, Коло...“ В ход беше демонстрацията на новата ми версия на танца от Западна Африка...

    Един от охранителите взе телефона от Сако, а той се присъедини към нас. Бодигардът можеше да заснеме екстравагантното ни изпълнение, като вече бяхме в пълен състав. Как по друг начин, ако не чрез футбола, щях да се озова в Обединените арабски емирства и в момент на блажена лудост щях да пея за двама братя от Кот д“Ивоар - единият мой съотборник, а другият - съперник от „Манчестър Сити“?

    Малко след като влязохме в ресторанта, качих видеото в Интернет и всички можеха да го видят. Скоро клипът вече беше и в Ютюб и настана истинска лудост. Женският национален отбор на Англия по футбол също направи своя версия на песента, а на другия ден получих и няколко клипа, на които се виждаха подобни изпълнения от няколко аматьорски отбора.

    Момичетата вкъщи също бяха видели видеото и ме попитаха: „Тате, какви ги вършиш? Това ти ли си?“

    Наистина бях аз. Всичко бе истинско. Оставил зад себе си целия стрес, който ме съпътстваше, както и всички грижи, отговорности и непрекъснатия стремеж към победи и титли, можех да се отпусна и да попея и потанцувам. А коя песен можеше да е по-подходяща от тази, посветена на братята Type? Чувствах, че започва нова глава от историята ми...

    Животът продължи във формби - в къщата, която бяхме наели до заминаването ни за Ел Ей. Оставаха ни броени дни, преди да се отправим към Америка, а момичетата щяха да дойдат малко по-късно. Майка ми и майката на Алекс щяха да ги доведат, щом свършеше учебната година.

    Бях в кухнята. Не се случваше нищо особено и аз отново имах време за размисъл. Горещо лято очакваше „Ливърпул“ и Брендън Роджърс. Вече беше потвърдено, че клубът привлича шестима нови играчи. Сега обаче не се налагаше да изпращам есемес на когото и да е от тях, уговаряйки го, че с идването си в „Ливърпул“ би реализирал трансфера на живота си. Шестимата нови бяха: Роберто фирмино, Джеймс Милнър, Натаниъл Клайн, Дани Ингс, Адам Богдан и Джо Гомес.

    Аз обаче останах много по-изненадан от катаклизмите в треньорския щаб. Наясно бях, че са необходими някои промени, но не очаквах, че аситентите на Брендън Колин Паскоу и Майк Марш ще напуснат. Роджърс ми бе споменал за планираните промени както в състава, така и в треньорския екип, но не беше разкрил никакви имена. Знаех, че Марш обича клуба, той е бивш играч на „Ливърпул“. Наистина останах шокиран, когато чух, че той и Колин си тръгват, тъй като те не бяха натоварени е кой знае какви отговорности.

    Може би Брендън смяташе, че се нуждае от обновяване на щаба си. Колин и Марши не бяха допуснали някакви грешки, та да заслужават уволнение. Този ход беше поредният пример за това какво представлява футболът в наши дни. Дали това беше смел ход от страна на Брендън? Или пък той показа нелоялност? Трудно ми беше да отговоря. Изненада ме и това, че изобщо не споменаха пред мен за тази възможна рокада. А сякаш не можеше да ми подхвърли, преди да подпиша е „Ел Ей Галакси“...

    Не казвам, че трябваше да ми предложат поста на асистент-мениджър или треньор на първия тим. Знаех, че все още не съм готов за тази роля. Но какво им пречеше да се допитат до мен? Може би пък тогава щях да се съглася да остана още една година, макар и да играех по-рядко, а през това време да се подготвя за някой от постовете в треньорския екип. Мисля, че това щеше да е разумен ход както спрямо мен, така и спрямо Джейми Карагър. Ето е такива неща се занимавах в дните, преди да потеглим към Ел Ей. Сякаш беше неизбежно, тъй като нямах съмнение, че все още съм достатъчно добър, за да нося екипа на „Ливърпул“. Можех да помогна и с още нещо...

    Знам, че бях казал, че не искам да остана, ако ще играя все по-рядко, но всичко това би се променило в момента, в който ми кажеха, че ако остана, мога да получа предложение за треньорски пост. Това вече би било истинска алтернатива на сделката е американците. Можех да натрупам така нужния ми опит в продължение на година или две, дори повече, ако беше нужно. Щях да съм връзката между мениджъра и играчите, а в същото време щях да се уча как се планират и водят тренировките. Щях да присъствам на срещите на треньорския щаб, както и на тези със собствениците. Това щеше да е трупане на неоценим опит, а освен това аз продължавах да ценя изключително клуба. Но „Ливърпул“ имаше други планове, които също изглеждаха разумни.

    Не можех да имам възражения срещу назначаването на Пепийн Линдерс като един от новите асистенти на Брендън Роджърс. Получих своя „Б“ лиценз именно участвайки в тренировките на отбора (до 16 години) , който беше воден от Пепийн. Точно в тази група бяха и любимците ми Трент Арнолд и Хърби Кейн. Линдерс е добър треньор и свестен мъж. Той се отнасяше чудесно с мен и ми помогна много по време на работата ми с неговия отбор. Скоро асистенти на Брендън щяха да станат също Шон 0’Дрискъл и Гари Макалистър - бившият ми съотборник, когото уважавах страшно много. Гари можеше да има голям принос и като треньор на „Ливърпул“, след като вече бе вдъхновяваща фигура като играч след трансфера си при нас през 2000-а.

    В същото време знаех, че преминаването ми в Америка е голям шанс за мен. Лекси влезе в кухнята да си вземе нещо за пиене и ми каза, че с другите момичета отиват да скачат на батут. Тогава я попитах: „Очакваш ли е нетърпение Ел Ей, Лекси?“

    Лицето и грейна. „Да-а-а!“ отвърна тя.

    Очакваше ни приключение. Но дори и толкова далеч, щях да продължавам да следя какво се случва в английския и европейския футбол. Щях да ставам рано сутринта в Ел Ей, за да гледам всеки мач на „Ливърпул“ по телевизията. Щях да следя и какво се случва с Луис Суарес и „Барселона“, е фернандо Торес и „Атлетико Мадрид“, както и с Рафа Бенитес и „Реал“ - Мадрид.

    С Луис продължаваме да поддържаме връзка. Зарадвах се, когато той и „Барселона“ спечелиха Шампионската лига. Сигурен съм, че и той вече нямаше колебание за това, че проваленото му преминаване в „Арсенал“ бе за негово добро. За да може да премине в „Барса“. Не бях изобщо изненадан, че се справи толкова добре в първия си сезон на „Камп Ноу“. Вкара втория гол във финала на Шампионската лига срещу „Ювен- тус“ и всичко изглеждаше като сладко отмъщение за него. Знаех също, че Меси и Неймар щяха да се чувстват по същия начин, както и аз, когато Луис бе мой съотборник. Луис е в състояние да допусне глупава грешка, но винаги е удоволствие да играеш с него.

    Стигнах и до голямата книга, която съотборниците ми ми подариха в Дубай. Зачетох се отново в думите, които ми бе посветил Луис Суарес. После и тези на Зинедин Зидан, Кени Далглиш, Джон Олдридж, Брендън Роджърс, Джордан Хен- дерсън, Лукас Лейва и всички останали. Четейки всички тези думи, написани от футболните хора, усетих носталгия, но в същото време се заредих и с оптимизъм. Та аз бях същият играч, който Зидан беше видял. Същият, когото Далглиш, Суарес и Хендерсън познаваха. Всички те бяха част от моя живот. Бях момчето от „Айрънсайд Роуд“, което спечели Шампионската лига, ФА Къп, УЕфА Къп и купата на Лигата. Е, не успях да триумфирам във Висшата лига... Играх в 824 официални мача- 710 за „Ливърпул“ и 114 за Англия. Съвсем скоро щях да продължа пътешествието си - от „Блубел Истейт“ до Бевърли Хилс, от Хюйтън до Холивуд. Но винаги щях да остана предан на „Ливърпул“! Прекарах в клуба 27 години, а в 17 от тях играх за първия тим.

    И изведнъж, затваряйки красивата книга в тихата вечер, се почувствах спокоен. Сетих се за онова, което някога ми беше казал татко: „Всичко започва сега. Онова, което вече си направил, е в миналото.“

    Когато си на 35, животът не изглежда толкова лесен. Но въпреки това можех да започна отначало. И щях да го направя, макар че винаги щях да нося със себе си миналото и всичко онова, през което бях преминал. Въодушевлението и болката.

    Мракът и светлината. Радостта и страданието. Надеждата и поражението. Те винаги вървят ръка за ръка. Те са неразделни - като двете греди на празната врата пред „Коп“.

17. Една кариера в цифри

18. Снимки

Благодарности

    Семейството ми бе с мен във всяка една от страниците и книгата, във всичките ми възходи и падения. Ето защо тази творба принадлежи и на тях. Нямаше да успея да постигна нещо особено и като човек, и като футболист без тяхната лю бов и подкрепа. Дължа страшно много на съпругата си Алекс, Тя може и да не е на „ти“ с футбола, но ме познава по-добре от когото и да било. Огромните ми благодарности към нея си за това, че винаги ме подкрепяше, беше невероятна съпруга и фантастична майка на трите ни дъщери.

    Чувствам се малко тъжен поради факта, че повече няма да играя за „Ливърпул“, но пък е чудесно, че ще имам възможност да прекарвам много повече време с Алекс и прекрасни те ни момичета - Лили-Ела, Лекси и Лурдес. В Америка можем да правим неща, които бяха немислими, докато носех капитанската лента в „Ливърпул“. Те ме карат да се усмихвам и да бъда щастлив. Сигурен съм, че отсега нататък Лили, Лекси и Лурдес ще се забавляват с един съвсем обикновен баща.

    Родителите ми също ме подкрепяха по изумителен начин от самото начало. Именно те ме научиха на ценностите, които изповядвам и до днес, и се надявам, че ще успея да ги предам и на моите деца. Благодаря на мама и татко за това, че винаги бяха близо до мен. За цялата помощ, която ми оказваха и за полезните съвети през тези 35 години.

    По-големият ми брат Пол е повече от приятел за мен. Връз ката между нас е изключително здрава и винаги съм можел да разчитам на него. Особено когато отчаяно съм се нуждаел от помощ. Щастлив съм, че успях да зарадвам Пол и татко с решението си да остана верен на „Ливърпул“ по време на цялата ми кариера в Англия.

    Освен това съм късметлия, че винаги съм имал до мен задружна група от приятели, на които можех да се доверя. С тях винаги се забавлявахме по възможно най-добрия начин. Благодаря им!

    Тази книга е и за най-добрите фенове в света - тези, които подкрепят футболен клуб „Ливърпул“. Без тях нямаше да мога да остана лоялен към един и същи клуб — нашият! С подкрепата, която получавах, и след изпращането, което организираха в моя чест, никога не бих могъл да съжалявам, че останах завинаги в „Ливърпул“. Привържениците на отбора ме караха да се чувствам специален. Същото се отнася и за преданите фенове на Англия, които следваха отбора навсякъде по света. Без тези истински привърженици играта не би имала особен смисъл.

    Благодаря на всички онези необикновени хора от „Хилзбъроу фемили Съпорт Груп“. Споменът за 96-имата е все още жив благодарение на вас. Именно заради вас един ден справедливостта ще победи!

    Бих искал да благодаря и на всички в клуб „Ливърпул“ - на бившите ми мениджъри, на бившите ми съотборници, треньори, на медицинския щаб, на офис-сътрудниците и служителите в администрацията, на стюардите и на всеки един, свързан с клуба от „Анфийлд“, с тренировъчната база „Мелууд“ и с различните академии в Мърсисайд, с които бях свързан. Оставам близък с толкова много хора в „Ливърпул“, а това е показателно какъв е нашият клуб. Ще бъда щастлив да се върна един ден. Без значение в каква роля. Сигурен съм, че има какво още да дам на „Ливърпул“!

    В същото време съм очарован от възможността да играя за „Ел Ей Галакси“ в американската „Мейджър Лийг ъф Сокър“. Благодаря на всички в новия ми клуб, че със семейството ми получихме толкова радушен прием.

    Мениджърът ми Стрюън Маршал доказа, че е най-добрият в бизнеса. Неслучайно той бе до мен през почти цялата ми кариера. Благодаря на Стрюън за всички съвети, които получавах от него, и за приятелството.

    Тази книга се появи на бял свят след серия от дискусии с Дънкан Рос от „Васерман Медия Груп“ и Даниъл Бънярд от „Пингуин Букс“. Дан и Дънкан показаха устойчивост и ентусиазъм от самото начало. Благодаря на всички от „Пингуин“ за тяхната вяра, страст и здравата работа върху книгата.

    Бих искал да благодаря и на Крие Морган - шефът на физиотерапевтите в „Ливърпул“, който се съгласи да провери пасажите, в които са описани контузиите ми. Благодаря на Крис и неговите колеги от медицинския екип на клуба за помощта и грижите, които ми оказваха през всички тези години.

    Познаваме се с Пол Джойс от „Дейли Експрес“ от доста време. Той беше първият, който ме интервюира. Случи се през 1998-а, малко след като бях пробил в първия тим. През тези години Пол никога не ме подведе и винаги му имах пълно доверие. Той също помогна на мен и Дон Макрий, споделяйки своите спомени и прозрения в момент, в който времето ни притискаше брутално.

    Казах на Дон Макрий, че навремето пишех домашните си върху неговите книги. Така че почти успях да му простя, че е фен на „Арсенал“. Двамата с него работихме здраво върху тази книга в моменти, в които покрай нас бушуваха толкова много емоции. Благодаря на Дон, че изслуша историята ми, записа я, а после я сглоби. Аз пък успях да му покажа какво означава да си истински Червен. Да си привърженик на „Ливърпул“!

You’ll never walk alone !!!

Стивън Джерард

„МОЯТА ИСТОРИЯ“

© Steven Gerrard, 2014

Original English language edition first published by Penguin Books Ltd, London

© Превод: Ангел Красимиров

© Редактор: Лилия Анастасова

© Съиздател: Тодор Димитров

© Корица и предпечат: Методи Стоянов

© Издателство „Жануа'98“

http://4eti.me

http://ekni.ga

ISBN 978-954-376-118-0 - меки корици

ISBN 978-954-376-119-7 - твърди корици