Annotation

Историята на мъжа, на който франция дължи могъществото си през XVII в.

Арман-Жан дю Плеси дъо Ришелъо е роден в Париж през 1585 г. Прадедите му гинат при улични сбивания заради проститутки или пиянски препирни, но родът бавно се издига в обществото по време на войните между католици и хугеноти. Баща му Франсоа прави кариера в двора на Анри III и Анри IV. Но умира внезапно, когато Арман-Жан е петгодишен. На вдовицата и децата си завещава дългове, които ги обричат на труден живот.

Арман-Жан получава солидно образование с възможност за военна кариера, но става духовник. 21-годишен е ръкоположен за епископ, на 37 става кардинал, а две години по-късно е издигнат 3а първи министър на Луи XIII. Налага му се да се справя с капризен и безволев крал, дворцови интриги, военни походи и международни заговори.

Енергичен, непреклонен и надменен, Ришельо е майстор на притворството. Достатъчно е хитър, за да знае, че за да постигне целите си, трябва да ги прикрива. Затова унищожава всякакви доказателства за действията и намеренията си, в резултат на което има твърде малко документи, достигнали до нас. Създава цяла мрежа от шпиони, за да дърпа конците на политиката в Европа. Той е човек с желязна самодисциплина, изключителна смелост, проницателен ум и невероятно обаяние.

Ерудирана и високоинтелигентна биография - Literary Review

Антъни Леви

ПРЕДГОВОР

ХРОНОЛОГИЯ

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

ЗА АВТОРА

Информация за текста

notes

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

32

33

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

45

46

47

48

49

50

51

52

53

54

55

56

57

58

59

60

61

62

63

64

65

66

67

68

69

70

71

72

73

74

75

76

77

78

79

80

81

82

83

84

85

86

87

88

89

90

91

92

93

94

95

96

97

98

99

100

101

102

103

104

105

106

107

108

109

110

111

112

113

114

115

116

117

118

119

120

121

122

123

124

125

126

127

128

129

130

131

132

133

134

135

136

137

138

139

140

141

142

143

144

145

146

147

148

149

150

151

152

153

154

155

156

157

158

159

160

161

162

163

164

165

166

167

168

169

170

171

172

173

174

175

176

177

178

179

180

181

182

183

184

185

186

187

188

189

190

191

192

193

194

195

196

197

198

199

200

201

202

203

204

205

206

207

208

209

210

211

212

213

214

215

216

217

218

219

220

221

222

223

224

225

226

227

228

229

230

231

232

233

234

235

236

237

238

239

240

241

242

243

244

245

246

247

248

249

250

251

252

253

254

255

256

257

258

259

260

261

262

263

264

265

266

267

268

269

270

271

272

273

274

275

276

277

278

279

280

281

282

283

284

285

286

287

288

289

290

291

292

293

294

295

296

297

298

299

300

301

302

303

304

305

306

307

308

309

310

311

312

313

314

315

316

317

318

319

320

321

322

323

324

325

326

327

328

329

330

331

332

333

334

335

336

337

338

339

340

341

342

343

344

345

346

347

348

349

350

351

352

353

354

355

356

357

358

359

360

361

362

363

364

365

Антъни Леви
Кардинал Ришельо

На Кристофър и Йън

ПРЕДГОВОР

Първоначално биографията бе замислена не само заради обаянието на енигматичната личност, която е обект на този труд, но и като проучване едновременно върху възраждането и започващия упадък на нравствените и религиозните ценности във Франция от началото на седемнадесети век. Самата кариера на Ришельо е озарена от тези нови ценности и същевременно хвърля светлина върху тях - ценности, първоначално прегърнати, а впоследствие отхвърлени от френското общество.

Ришельо притежава изумителната способност да улавя най-незначителните подробности и паралелно с това съчетава всеобхватната си прозорливост за стратегически и политически цели с изчерпателно внимание към съвсем дребните неща, свързани не само с военната организация и политическата тактика, но и с църковните правила за добро държание и относително несъществените лични и семейни грижи. Надарен е с невероятен ум, но има склонност към педантичното съблюдаване на етикета и е взискателен до маниакалност в личните си приготовления. Притежава голямо обаяние, изострена чувствителност и стига до там, че дори обръща внимание на избора на формата, в която са сгънати колосаните кърпи на масата му. Ришельо е умел теолог, благочестив епископ, прагматик, изкусен и лукав новатор, поддържащ установената форма на управление, убеден патриот, вещ военен стратег и главен министър с необятна далновидност. Поставя началото на обединяващите вътрешни реформи, създали за Франция собствената й културна идентичност.

Основните биографи и историци отразяват отделните проблеми на периодите, в които живеят, но същевременно неизменно се съсредоточават и върху политическата дейност на Ришельо и върху създаването на неговия централизиран политически апарат. Нуждата от нова биография се налага първо от едно разбираемо в миналото пренебрегване на определени литературни доказателства за ценностите, които изграждат смесицата от аристократи, образовани представители на средната класа и съзидателни умове на върха на френския обществен живот. Второ, тя произлиза и от неуспеха на повечето светски историци да проявят разбиране по отношение на духовните и теологически особености зад различните клонове на движението за контрареформация, известно като „католическо възраждане” от началото на седемнадесети век.

Що се отнася до първото, не бива да забравяме, че Волтер измисля понятието „grand siècle”, за да съвпадне с царуването на Луи XIV.

Едва приблизително през последното десетилетие литературните историци започнаха да включват френската литература от началото на седемнадесети век в университетските програми, като заедно с Волтер пропускат творческата съзидателност от този период. Учените са склонни да съдят от естетическа гледна точка и така отхвърлят периода като лишена от въображение прелюдия към появата на класицизма, вместо да обърнат внимание на внушителните по своята важност свидетелства за характера на културната история, които всъщност ни дава.

Второ, вярно е, че религиозната история на католическото възраждане внимателно и многословно е разгледана от Анри Бремон в неговата „Histoire littéraire du sentiment religieux en France” ( 12 тома, Париж, 1921-1936 г.), но той пише в навечерието на „модернистичната” криза в католическата църква. Допускам, че симпатизира на модернистите и затова избягва доктриналните противоречия, като предпочита да удостовери истинността на вярата на своите теми, позовавайки се на нейните духовни плодове. За френските академични среди през този период на войнствено секуларизиране[1] от началото на двадесети век е лесно да пренебрегнат онова, което в най-лошия случай вземат за неприятен факт - че Ришельо е наистина благочестив епископ реформатор.

Съвсем естествено е тази биография да се позовава на всички свои предшественици, както и на историците на литературата и католическото възраждане. Тъй като сред важните извори има философски, теологични, църковни и правни произведения и защото всички значими преки извори са споменати в бележките, не сметнах за нужно да добавя отделна библиография, която задължително щеше да се разпростре прекалено нашироко и в прекалено много различни посоки. Трябва да изкажа обаче специални благодарности за щателната работа на професор Ж. Бержен върху архивните извори и на Луи Батифол, чиито многобройни книги за Ришельо и неговия период, публикувани главно преди Втората световна война, са винаги ярки, точни и полезни. Извлякох много сведения от работата на двамата.

Остава ми да изкажа своята благодарност към онези, които ми бяха от изключителна помощ. Първата от тях е покойната ми съпруга. В научно отношение нейните интереси съвпаднаха с моите, когато започна да работи над патронажа на Ришельо над изкуството и откри списъка, изготвен от нотариус, на притежанията на кардинала след смъртта му. Впоследствие го публикува („Archives de l’art français”, nouvelle période, vol. XXVII, Nogent-le-Roi 1985, pp. 9-83), a аз имах възможност да се ползвам от сбирката й от книги и нейните лични бележки и изследвания.

Дължа изключителни благодарности и на членовете на Оксфордския семинар за дипломанти, които бяха свидетели на една студия, поставила началото на тази книга и дадоха доловим израз на учудването си за някои от нещата, които съдържаше, и така значително допринесоха за по-нататъшните ми изследвания. Персоналът в библиотеките “Боддиън”, “Тейлориън” и “Крайст Чърч” в Оксфорд винаги бе услужлив, дори повече, отколкото го изискваха служебните му задължения. Извлякох особена полза от обсъжданията с професор Ричард Париш, който ме провокираше да мисля, но със сигурност не носи отговорност за каквито и да било грешки или несполучливи изрази, резултат от този уморителен и отнемащ време процес.

ХРОНОЛОГИЯ

1569

Франсоа дьо Ришельо сключва брак със Сюзан дьо Ла Порт.

1585

В Париж на 9 септември се ражда четвъртото им дете Арман-Жан дю Плеси дьо Ришельо.

1588

На 13 май Анри III бяга от Париж. Майката и децата се оттеглят в Ришельо в Поату.

В Блоа са свикани Генералните щати, които твърдо подкрепят происпанската Свещена лига.

През декември в Блоа по заповед на Анри III са убити водачите на Лигата - дук дьо Гиз и брат му кардинал дьо Гиз.

1589

На 1 август е убит Анри III. Франсоа дьо Ришельо, баща на Арман-Жан, в ролята си на велик прево подкрепя възкачването на престола на хугенота Анри дьо Навар.

1590

На 10 юни умира Франсоа дьо Ришельо и оставя огромни дългове.

1594

Анри дьо Навар е миропомазан като Анри IV.

1594-1595

Арман-Жан се завръща в Париж и постъпва в Колеж дьо Навар.

1600

На 17 декември Анри IV се жени за Мария де Медичи.

1601

На 27 септември се ражда бъдещият Луи XIII. Арман-Жан е във военната академия в Плювинел.

1603

Арман-Жан се съгласява да замести брат си Алфонс като кандидат за семейната епархия в Люсон.

1606-1607

Арман-Жан е в Рим, където е освободен от задължението да е навършил определена възраст, приема свещенически сан и на 17 април е ръкоположен за епископ.

1607

На 2 юни във Фонтенбло той полага клетва за вярност към Анри IV.

На 29 октомври защитава докторат но геология, става член на Сорбоната.

1608

На 15 декември пристига в своята епархия.

1610

На 14 май е убит Анри IV, Мария де Медичи е провъзгласена за регентка.

1612

Постигнато е съгласие за сключване на френско-испански брачни съюзи - Луи да се ожени за испанската инфанта Ана Австрийска, а сестра му Елизабет дьо Франс за бъдещия крал на Испания Филип IV.

1613

Кончино Кончини става маршал д’Анкр.

1614

На 7 юни са свикани Генералните щати.

На 2 октомври тринадесетгодишният Луи XIII е обявен за пълнолетен.

На 27 октомври са открити Генералните щати.

1615

На 23 февруари епископът на Люсон държи реч пред регентката от името на духовенството.

През ноември Луи XIII сключва брак с Ана Австрийска, Арман-Жан дю Плеси заема поста на отговорник за милостинята при новата кралица.

1616

На 14 ноември умира Сюзан дьо Ла Порт.

През същия месец дю Плеси влиза в кралския съвет като министър.

1617

На 24 април е убит Кончини. Люин поема властта. Дю Плеси последва кралицата майка в Блоа, където е заточена, след което е изпратен в изгнание в Люсон.

На 8 юли е екзекутирана Леонора Галигаи.

1618

Дю Плеси е заточен в Авиньон.

1619

На 22 февруари Мария де Медичи успява да избяга в Ангулем.

През март връщат дю Плеси от Авиньон и го изпращат на мисия в двора на Мария де Медичи.

На 8 юли Анри дьо Ришельо е убит в дуел. Арман-Жан дю Плеси приема името Ришельо.

1620-1622

Октомври 1620 - октомври 1622 г. Антихугенотскиге походи на Луи XIII.

1621

Умира папа Павел V (Боргезе) и е избран папа Григорий XV (Лудовизи).

На 14 декември умира Люин.

1622

На 2 септември Ришельо е избран за директор на Сорбоната.

На 5 септември обявяват ръкополагането на Ришельо в кардиналски сан.

На 22 декември получава кардиналската шапка в Лион.

1623

Умира папа Григорий XV и е избран папа Урбан VIII (Барберини).

1624

На 29 април Ришельо става член на кралския съвет.

На 13 август е издигнат за първи министър.

1625

На 11 май сестрата на краля Анриет-Мари се омъжва за английския крал Чарлз I.

1626-1627

На 5 август Гастон д’Орлеан се жени за Мари дьо Бурбон-Монпансие.

От 2 декември 1626 до 24 февруари 1627 се провежда „Съветът на знатните”.

1627-1628

Враждебните действия срещу хугенотите водят до обсадата и капитулацията на Ла Рошел.

1629

Обнародване на закона „Мишо”.

1630

Италианският поход. Луи XIII е тежко болен. ,Денят на измамените”, в който е затвърдена властта на Ришельо и е разгромена партията на кралицата майка. Мишел дьо Марияк е изпратен в изгнание, Луи дьо Марияк е арестуван (екзекутиран е на 10 май 1632 г.).

1632

Затвор и бягство на Мария де Медичи.

На 3 януари Гастон д’Орлеан се жени за сестрата на дук дьо Лорен, Маргьорит дьо Водемон. Планираното нахлуване на Гастон във Франция трябва да съвпадне с бунта на Монморанси. След разгрома при Кастелнодари Монморанси е екзекутиран на 30 октомври.

1635

Франция официално обявява война на Испания и така влиза в Тридесетгодишната война (1618-1648).

1636

Бунтът на селяните.

1637

На 9 януари е премиерата на „Сид”. Последвалият дебат е използван от Ришельо, за да накара парижкия парламент да регистрира свидетелство за патент, с което се създава Френската академия.

Кралският изповедник не успява да убеди Луи XIII да освободи Ришельо от заеманите длъжности.

Луи XIII посвещава Франция на Богородица (10 декември и отново на 10 февруари 1638).

1638

На 5 септември Ана Австрийска ражда бъдещия Луи XIV.

Ha 10 декември умира отец Жозеф.

1639

Бунтовете на „босоногите”.

1640

Ана Австрийска ражда втория си син Филип д’Анжу.

1642

Споразумение между Сен-Мар и Испания.

На 3 юли в Кьолн умира Мария де Медичи.

На 12 септември са екзекутирани Сен-Мар и дьо Ту.

На 4 декември умира Ришельо.

1643

На 14 май умира Луи XIII.

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

В повечето книги за Арман-Жан дю Плеси дьо Ришельо, независимо от това дали става дума за периода от живота му, когато е епископ, кардинал, дук и пер, обикновено го наричат просто Ришельо. Но когато името Ришельо се използва самостоятелно, се отнася до Анри, по-големия брат на Арман-Жан, до смъртта му през 1619 г., когато е убит в дуел. Нито винаги пък можем, без при това да предизвикаме двусмислия, да наричаме личността, обект на нашата биография, „бъдещия кардинал”, защото другият му брат Алфонс също става кардинал Ришельо. Не можем да го наричаме и по името на епархията му Люсон, защото съвременниците му използват това име, за да изразят презрението си, тъй като Люсон е бедна, отдалечена и селска епархия. Ето защо като цяло и особено защото Ришельо не е роден велик, а е сред онези, които постигат величието, ни се струва по-подходящо да се придържаме към документите, в които го наричат „дю Плеси” - от периода между детството му, когато го наричат Арман-Жан, до 1619 г., когато става Ришельо. На тази дата той е все още епископ, но не е кардинал.

Други френски имена също могат да предизвикат объркване. Според обичая, който и досега познаваме, жените обикновено променят името си след брака, но мъжките имена също се променят с наследяването или въздигането в ранг или пък защото братя, споделящи едно име, използват различни титли, и дори тъй като има алтернативни законни начини за обръщение към един и същи човек по всяко време. Братът на Луи XIII Гастон е роден дук д’Анжу, но още от детството си е известен просто като „Господина”, по-късно обаче е въздигнат в ранг дук д’Орлеан. Тук винаги, когато това не предизвиква противоречия, е наричан Гастон. Направени са опити да се избегнат възможни обърквания, когато става дума за родовете Валет, Сурди, Гонзаг и Марияк, но когато това въпреки всичко се случва, една кратка справка с бележките ще ви помогне да разберете за кой представител на рода става дума. Текстът е писан с надеждата да бъде напълно разбираем и без бележките.

Една от неизбежните трудности се крие в извършването дори и на най-груби изчисления на стойността на парите. В селската търговия на дребно Франция почти не използва парите като разменна единица. Общоприето е плащанията да стават в натура или в замяна на труд. Когато се работи с пари, например по време на безбройните панаири, често посветени само на една стока, тогава финикийските знаци имат две стойности - номинална, обикновено отговаряща на ливрите, сечени в Тур, и истинска, според количеството на златото или среброто, които всъщност се съдържат в монетата. Монетната система често девалвира дали заради кралски указ или заради кражба на метала от отделни лица, а стойността на среброто и златото непрекъснато се променя напълно и взаимосвързано. В допълнение, стойността на една овца например не е постоянна, тъй като по-голямата част от добитъка трябва да бъде изколена преди зимата. Цената на луксозните стоки, която винаги е висока, също е променлива, тъй като зависи от политическите и търговските отношения, а и от толкова изменчивата, но неизменно висока стойност на транспорта, която може да я удвои или утрои.

Следователно покупателната способност на ливрите, сечени в Тур, се различава във времето, мястото и според вида на продаваните стоки. Дори да вземем най-крайните стойности на трите, т. е. най-лошото време, най-бедният град и най-ценните луксозни стоки, и да ги ограничим в рамките на Франция от раждането до смъртта на Ришельо, покупателната способност на ливрите, сечени в Тур, с лекота могат да дадат десеторна разлика, а дори и по-голяма.

С постановления от 1425 г. и 1455 г. църквата позволява отдаването на пари срещу залог при лихва ненадвишаваща 10 процента, но през шестнадесети век кралските и общинските заеми във Франция се изплащат при лихва, чиято най-ниска стойност може да е 8 процента, а най-високата - 16. От друга страна, кораб, който се прибира невредим от Изтока, може или да си върне едва 20 процента от разноските, или пък да натрупа печалба от 150 процента за едно-единствено плаване. Малките търговски предприятия, свързани с търговията или занаятите, процъфтяват, спекулативни строители издигат градски къщи за отдаване под наем, банкерите и служителите в изпълнителната власт, натоварени със събирането на данъците, трупат и понякога губят състояния, но парите не са сигурни заради стойността си. Обикновено и колкото е възможно по-бързо ги превръщат в доход - най-често ги използват за закупуването на някоя носеща приходи длъжност.

1.
ДУХОВНИК И ДЪРЖАВНИК ЦЕЛИ И АМБИЦИИ

За първи път Арман-Жан дю Плеси дьо Ришельо се появява във френския обществен живот, когато като двадесет и девет годишен епископ на Люсон е избран от името на представителите на духовенството да направи обръщение към Луи XIII при закриването на Генералните щати[2]. Не е много известен, но преговаря за духовенството по време на Щатите, не се компрометира, като поддържа някоя фракция, има могъщ покровител в лицето на архиепископа на Бордо, кардинал Франсоа дьо Сурди, и по семейни причини е приет в обкръжението на тринадесетгодишния крал. На 23 февруари 1615 г. той държи своята реч.

Към тази дата Франция съществува само като географско понятие с неспокойна източна граница. Доста по-малка е отколкото в наши дни и е обединена главно от теоретичното признаване на само спорадично налаганото върховенство на кралската власт над областната, местната и феодалната власти. Първоначално североизточната й граница върви по горното течение на река Сома и включва само Амиен, а извън нея на север остават Арас и Мон. Завива на юг, преди да достигне река Рейн. Дижон и Лион влизат във френските територии с малка част от заобикалящите ги земи, дори и след като през 1600 г. Анри IV отвоюва обратно провинциите Брес и Бюги. На югозапад частта от Русийон, на север от Пиренеите, е васална на Испания страна Отвъд равната линия на североизточната граница Франция притежава силно оспорваните територии на епископствата па Тур, Мец и Вердюн.

До средата на петнадесети век кралете на Франция на практика не могат да наложат суверенитета си никъде на север от Лоара и управляват само половината територия на юг от нея. През 40-те години англичаните са прогонени от Нормандия и Гаскония, а преди края на века земите на херцозите на Бургундия, Анжу и Бретан са присъединени от краля. Тъй като те включват Прованс, във френските граници на югоизток остават единствено Авиньон и заобикалящата го папска държава Конта Венасен[3]. В Мьоз Седан остава независимо княжество. На югозапад независимото Наварско кралство се простира далеч на запад отвъд днешната граница с Испания.

Истинските политически трудности за Франция са предизвикани от наследството на Карл V (1500 г.-1558г.), който чрез подкупи успява да изтласка краля на Франция Франсоа I и заема императорския трон. Карл V остава съперник и враг, получил наследство от четиримата родители на своите майка и баща. От Фердинанд Арагонски получава почти целия Иберийски полуостров, Сицилия, Неапол и Сардиния, а от съпругата му Исабела Кастилска - Милано и Тунис. От Мария Бургундска наследява по-голямата част от Холандия, като сам придобива северните провинции, а от Максимилиан Хабсбургски получава Австрия, Тирол и Елзас, после добавя Бохемия, Моравия, Силезия и части от Унгария.

Към 1618 г. само Савоя, простираща се от Женевското езеро до Средиземноморието, Лорен, в която влиза херцогството Бар, и Швейцарската конфедерация образуват независима буферна зона между източната граница на Франция и Хабсбургските територии. Пълното господство на Хабсбургите над Европа зависи от комуникациите през Алпите между испанските хабсбургски територии в Милано и онези по Рейн и Дунав, до които се достига през швейцарските кантони и надолу по горното течение на Рейн, плавателна от Кур. На пътя им се изпречват трите протестантски съюза, образуващи малката федерация в Алпите, наричаща се Гризон. Федерацията държи единствените проходи, които не са под контрола на венецианците и които извеждат на север през Алпите от католическата долина, известна като Валтелина, простираща се на изток от северния край на езерото Комо. Франция се стреми да установи контрол над тези проходи.

Населението на страната е около петнадесет милиона души - далеч по-малко, отколкото предимно гористият й релеф може да издържа. Но то е безпощадно експлоатирано от стъпаловидната структура на местните владетели, в по-голямата си част се характеризира с болнавост, причинена от оскъдната храна, съставена почти изцяло от зърнени култури, и е уязвимо заради глада в областите по време на недостатъчните реколти и бедствия. През 1604 г. е създаден механизъм за издигане в обществото, достигащ почти до върха на градската социална структура, тогава фактически е узаконено наследственото предаване на длъжности в управлението и в правораздавателната система. Постовете в правораздавателната система дават благородническа титла и, логично, обществено издигане, както и финансовата привилегия да не се плащат данъци. Държавните чиновници плащат годишна вноска за откупуването на своята длъжност, известна като „полет”, в замяна, на която при известни ограничения могат да завещават или да продават своята служба[4]. Така тези служби, носещи благородническа титла, на практика се превръщат в доживотна годишна рента, която може да се наследи или да се продаде. Стойността им се увеличава значително и тъй като създаването им също обогатява хазната, то и броят им нараства показателно.

Общественото положение на новополучилите благородническа титла служители, които неизменно произлизат от средите на завършилите право или „съдийското съсловие”, е някъде между старите военни - „аристократи на шпагата”, измежду които все още се избират провинциалните губернатори, и новозабогателите и образовани представители на търговската класа, все по-силно нахлуващи в сферата на управлението, доскоро изключителен прерогатив на духовенството.

Предаността е предимно феодална, регионална или верска, но все още не и национална. Местните диалекти на хората от Бретан до Прованс и от Гасконии до Елзас до голяма степен възпрепятстват обединяването на нацията посредством общ език. Вътре в самата страна обичаите, отглеждането на реколтата, начинът на живот и използването на рудите и другите полезни изкопаеми също се различават, особено що се отнася до земите, намиращи се по-близо до морето, с разлики в климата или в качеството на земята. Обичайните за Севера закони се различават от римските или имперски закони, преобладаващи на Юг, а принадлежността към католицизма или протестантството продължава да е причина за сблъсъци дори и в периода от провъзгласяването на Нантския едикт през 1598 г., постановяващ определена „търпимост” към хугенотите, до неговото отменяне през 1685 г. По време на унищожителните религиозни войни от втората половина на шестнадесети век икономическите сили тласкат Франция напред, за да постигне благоденствието, което другите държави в Западна Европа вече са си осигурили, но страната все още няма национална културна идентичност. Делото на живота на Ришельо е съсредоточено върху създаването на тази идентичност.

Голяма част от архивния материал, отнасящ се до кариерата на Ришельо, все още не е издаван, но вече е извлечено достатъчно, за да проследим стъпките, предприети от него, за да постигне общественото си положение, власт и богатство. Знаем много за неговите опънати до крайност нерви и чувствителен характер, за огромната му енергичност, неспокойната му сила и забележителните му способности, прикрити зад студената, непреклонна надменност, проектирана във високомерните му портрети от Филип дьо Шампен. Вниманието на биографите, макар и доста противоречиво, напоследък се насочва към прикритата му несигурност, болнавостта, безсънието, язвите и мигрената, срещу които Ришельо се бори непрекъснато и които понякога го превръщат в жертва на докарваща го до немощ хипохондрия[5]. Въпреки това обаче остават доста неща, които трябва да бъдат проучени.

Ришельо е благочестив, повече от десетилетие е епископ реформатор, загрижен за своето паство, и убеден религиозен полемист. Оттук нататък всяка нова биография трябва да взема под внимание връзките му с онези клонове на истинския католицизъм, свързани с политическите и духовни течения, развити от Берюл[6] и съмишлениците му. Неприкритите опити на Ришельо да изкове единна национална култура, в която хугенотите, след като бъдат разбити политическите им амбиции, ще заемат своята пълноправна роля, се нуждаят от преразглеждане на фона на една Европа, където философиите на „търпимостта” се борят срещу принципа за единна държавна религия, въплътена в аксиомата „cuius region eius religio”[7]. Образът на Ришельо трябва се разглежда на фона на цялостната история на католическото възраждане, а също и от гледна точка на неговото отклонение от ораторианския[8] набожен начин на мислене, развил се до онова, което по-късно става известно като френска школа в духовността[9], както и от политическите оттенъци, породени от мистичната теология на Берюл.

В частност Ришельо никога не е разглеждан на фона на невероятно могъщата вълна от културен оптимизъм, която преминава през Франция в първите десетилетия на века, когато личното величие и обществени добродетели, изследвани от художници и поети, романисти и драматурзи, философи и архитекти, разкриват неподозирана до този момент вяра в простотата на онова, което е естествено и инстинктивно, в етичната и дори физическа мощ на човешките индивиди[10].

Именно на този фон Ришельо открива силата на културната пропаганда. Той се заема систематично да постигне контрол над литературните и артистични дейности, което на свой ред означава да се впримчи потокът, водещ до държавния контрол над основните културни институции на Франция. Когато биографите му обръщат някакво внимание на това, проявяват склонност да гледат на създаването на една академия, на официалното покровителство на Сорбоната, произтичащо от назначаването на Ришельо за неин директор, на подкрепата за театъра, на издигането на екстравагантни в своето великолепие сгради, на политиката на повсеместно поддържане както на йезуитски, така и на независими образователни институции, на усърдното събиране на произведения на изкуството и на интереса му към градините като на многобройни културни допълнения към по-важната политическа, обществена или военна история. А всъщност те са част от един все по-подробен план за моделирането на Франция в културна цялост със своя национална идентичност.

Именно от вълната на творческа еуфория, настъпила веднага след края на религиозните войни през 1594 г., се раждат както амбициите на Луи XIII за военни завоевания, така и мечтата на Ришельо за оформянето на Франция в културна цялост. Почти нищо не изглежда невъзможно в един свят, където кралете и принцовете се изобразяват и популяризират като митологически фигури със свръхчовешки способности, в който Филип дьо Шампен е способен да изобрази Луи XIII, коронясан от самата Победа[11]; или пък Рубенс да нарисува Мария де Медичи, яхнала величествено кон и съпътствана от ангели, понесли всякакъв вид знаци, свидетелстващи за нейната победа след поражението й в битката при Пон дьо Се; в който както бракът, така и непорочността се смятат за основи на християнска святост[12] и в който Декарт вярва, че може да предостави сигурна пътека за универсално постигане на върха в щастието и добродетелта. Не само трябва да осъзнаем нарастващата тенденция в необятно амбициозната мечта на Ришельо за контролирана чрез културата Франция, но и да вникнем в това колко систематично експлоатира митологизирането на миропомазания монарх, за да подсили френския трон.

Що се отнася до изкуството, особено в неговата функция като инструмент на пропагандата, Ришельо е далеч по-лично въвлечен от който и да било френски принц или прелат дотогава. Той използва всички изкуства - живописта, литературата, драмата, танцът, музиката, скулптурата и декорацията - като инструменти, за да изманипулира и превърне едно образовано схващане в съзнание за национална слава. Само образованието и опитът му на свещеник, епископ и висш църковен служител не му позволяват да бъде напълно безкритичен към онези страни на културната еуфория, вдъхновили неговите съвременници, но които не му се струват несъвместими с правилно осъзнатия християнски начин на мислене.

Още през 1626 г., преди Ришельо да съсредоточи в себе си някаква реална власт, драмата вече се превръща в инструмент за политическа пропаганда. През същата година предлагат братът на краля и наследник на трона Гастон да се ожени за невероятно богатата Мари дьо Бурбон-Монпансие. Всяко отроче от мъжки пол ще отдалечи още повече възможността наследството на трона някога да се върне при принц дьо Конде, който понастоящем е вторият след Гастон наследник на трона[13]. Седалището на рода Конде е Шантии и е съвсем естествено те да се противопоставят на брак, който заплашва да ги отдалечи от правото им на наследяване, ето защо търсят начин да увеличат съпротивата като поръчват на най-великия драматург на Франция Жан Мере пасторалната трагикомедия „Ла Силви”, която се посреща с бурно одобрение, но не постигат никакъв резултат. Гастон, който е само на осемнадесет, се жени, както му е редът, а през 1626 г. получава титлата дук д’Орлеан, която обичайно се присъжда на наследника на трона. Ришельо има известни колебания да подкрепи този брак, но бързо съзира възможностите, която една сериозна пиеса има като инструмент за пропаганда над едно предимно необразовано общество. Той става неин патрон, ползвател и практически я превръща в уважаван литературен жанр във Франция.

Самият Ришельо създава или вдъхновява създаването на описания на голяма част от случилото се по време на неговата кариера. „Мемоарите”, „Политическото завещание”, кореспонденцията му и многобройните разкази, излезли изпод перата на други в официоза „Льо Меркюр франсе” и не толкова официалния „Газет”, трябва да пресъздадат мислите и делата на Ришельо в определената светлина, в която той желае да бъдат разбрани[14]. Въпреки това имаме възможност да възстановим политическите заговори, стратегии и съюзи, оформящи фона на обществения живот, да анализираме ограниченията, пред които в определени мигове се изправя Ришельо, както и да преценим до каква степен се учи от опита.

Неговите впечатляващи умствени способности му дават възможността изключително добре да забелязва и да използва подробностите, а също така му осигуряват и по-широк поглед за нещата, които могат да бъдат постигнати. Особено добре усеща той необходимостта и практическата възможност да превърне Франция във велика морска сила, предпоставка за търговски просперитет, на който понастоящем се радват Испания, Англия и Венеция. В услуга на страната си с бляскав резултат съчетава проницателния си интелект и внушителното си въображение и същевременно открива в това огромна възможност за себе си да натрупа лично богатство. По време на неговия обществен живот преобладават интригите, заговорите, предателствата и мълчанията, в които го въвличат както личните му качества, така и политическото му положение.

Загадката на характера му, озадачаващ и отблъскващ неговите съвременници, не е нерешима - и този характер, който най-после изниква изпод пластовете разкрасени исторически разкази, се оказва различен от очакваното. Дипломатическата кореспонденция разкрива, че едно истинско обаяние прикрива бързия ум и Ришельо определено трябва да се кали, за да преследва политиката, която разумът му го кара да убеди краля да следва.

Той отдава верността си не толкова на Луи XIII лично, колкото на от Бога дадения владетел на Франция. Ришельо работи за величието на един крал, откриващ най-голямото си щастие в това да бъде пълководец, но който същевременно проявява склонност към авторитаризъм, освен това е сприхав, невероятно педантичен, изключително обидчив, разяждан от скрупули, не притежава кой знае какви умствени способности и е почти напълно неспособен да изпълнява не военните задължения в ролята си на суверен. От определяща важност, особено след 1630 г., е неспособността на краля да се сдобие със син, който да наследи трона, както и взаимоотношенията му с неговите майка, съпруга, брат и благородниците, предвождани от принцовете по кръв, произхождащи от братовчеди на баща му.

Ришельо се нуждае от прочутата си паяжина от лични информатори, за да създаде могъща и обединена Франция. Тези хора са разпръснати из цяла Европа, но не са толкова многобройни или така добре организирани, колкото умелото използване от негова страна на получаваната от тях информация, кара следващите поколения да предполагат. Те просто се намират на стратегически места. На практика голяма част от важната информация достига до Ришельо благодарение на щастливо стечение на обстоятелствата. Несъмнено той е непочтен и безскрупулен, когато използва подробната натрупана информация, но е също толкова неуморим и когато трябва да прикрие собствените си следи. Гордее се, че винаги влага възможно най-малко в своите писания от дипломатическо естество.

Ришельо наистина се превръща в майстор на притворството и изобщо не крие, че отдава твърде голямо значение на умението да се мълчи - склонност, която кара идните поколения прекалено често да се отдават на предположения. Достатъчно е проницателен, за да осъзнае, че постигането на стратегическите му амбиции зависи понякога от прикриването на целите, и е достатъчно хитър, за да ги защити с могъщото оръжие на непроницаемото мълчание. С течение на времето става все по-заинтересован да събира и унищожава доказателства от всякакъв вид за действията и намеренията си, в резултат на което са изгорени огромен брой документи - факт, който ни кара да осъзнаем, че никога няма да разберем какви рискове поема Ришельо, за да подпомогне осъществяването на интересите на Франция и на нейния суверен. Със сигурност броят на тези документи е значителен и оценяването им ни дава нова гледна точка към личността на Луи XIII и Франция по време на управлението на Ришельо.

Властта, до която Ришельо се домогва и която постига, е едновременно политическа и лична. Той се нуждае от политически успех, за да затвърди личното си положение, но му трябва лична власт, за да постигне обединението и независимостта на Франция посредством стратегия, за която знае, че само той е в състояние да приложи. Един от резултатите от това преплитане на дълг и амбиция е съвместимостта или дори припокриването на неговата политическа и религиозна вярност. Религиозният му дълг пред Бога не изключва създаването на политически съюзи със схизматични сили, за да се подпомогне политическото издигане на Франция, защото божествената власт, в която папата е облечен само като духовен суверен, изцяло принадлежи на краля, що се отнася до светските дела. Ще видим как Ришельо събира военни сили срещу войските на папата и същевременно смирено моли понтифекса да го освободи от губещото ценно време ежедневно религиозно задължение да си казва молитвите. За онази епоха виждането му за отделянето на духовната от светската власт е твърде крайно.

Навиците и предпочитанията му са строги. Отворените за обществото зали на кардиналския дворец излъчват богатство и величие, но обзавеждането в личните му покои е скромно[15]. Дава пищни приеми, но самият той се храни умерено. Търси и добива богатството, от което е лишено семейството му в неговата младост, но съобразно аристократичните ценности, които развива, не се стреми към лукс, а към власт и нейното показване. Централизирането на финансовия, военен и управленски контрол са неделима част от създаването на една могъща Франция, вярна на своя богопомазан владетел. Може да е жесток, в определени моменти става мишена на завист и дори на омраза, но по сърце Ришельо е идеалист. От мига на поемането на семейното епископство в Люсон през 1607 г. до смъртта му верността на Ришельо към собствената му визия за Франция не се разколебава дори когато подобно на толкова много умни и енергични идеалисти действа по начин, вдъхващ страх у хората.

Дори с напредването на годините Ришельо се старае винаги да действа от името на властта на краля и никога да не я узурпира за себе си. Той е човек с желязна самодисциплина, невероятна смелост, проницателен ум и огромна всеотдайност, но също така е способен и на топлина и обаяние. Разказът за това как тези качества му позволяват да открива удобни случаи, да се възползва от възможностите и да създава планове е сам по себе си завладяващ, но също така ни дава възможност да преценим нещата и в по-широк контекст. Изясняването на целите и методите на Ришельо е жизненоважно за разбирането на това до каква степен по време на царуването на Луи XIII Франция е сплотена в единна нация. Това, което се опитваме да кажем на страниците на тази книга, е, че постиженията на Ришельо зависят от появата на нови културни ценности във Франция и че най-непреходният му завет към краля и страната, в служба, на които отдава живота си, е изковаването на чувството за френска национална идентичност.

2.
ПРОИЗХОД И СЕМЕЙНА СРЕДА

Родовото имение Ришельо се намира в гъсто залесена част на страната на около шестдесет километра югозападно от Тур. Разположено е край реката Мабъл, чиито води се вливат в Лоара, която по онова време е далеч по-широка, отколкото днес, и е плавателна. Скромният произход на имението може да бъде проследен до дванадесети век. През 1420 г. чрез брак преминава у едно семейство, чиято дъщеря Перин се омъжва за дю Плеси. Синът на тази Перин, Франсоа, е първият сеньор на Ришельо. Към края на шестнадесети век по-голямата част от земята, използвана за пасбища, отглеждане на житни култури и лозя, както и горите, са дадени на арендатори, които плащат в натура. Сеньорите, подобно на своите съседи от другите имения, заемат важни постове в домакинствата или пък са капитани в домовете на големите френски благороднически родове по долината на Лоара.

По традиция родът дю Плеси служи на Монпансие, а през 1506 г. прадядото на Ришельо, Франсоа III дю Плеси, посредством брак придобива съседното имение Льо Шилу, което е феодално зависимо от Монпансие. Франсоа III има повече от осем деца, но единственият, за когото знаем нещо, е Антоан, свещеник, освободен от религиозните задължения, за да се бие в Италианските войни като капитан на аркебузиерите под командването на първия дук дьо Гиз, глава на по-младия клон на независимата и твърдо католическа Лотарингия. Родът дьо Гиз дължи скорошното си издигане на Диан дьо Поатие, двадесет и седем годишната красавица и любовница на Анри II по време на възкачването му на трона през 1547 г. Тогава първият дук получава управлението на Шампан и Бургундия. Неговите земи са първите, непринадлежащи на принц по кръв, но въздигнати в ранг на херцогство-перство[16].

Антоан дю Плеси става капитан в гарнизона на Шинон, обикновен благородник от свитата на краля, и предвожда група хора, избили стотина невъоръжени хугеноти в църква в Тур през 1562 г. Умира в Париж на 19 януари 1576 г. по време на улично сбиване, в което са замесени проститутки[17]. Единственият от братята на Антоан, за когото знаем, че оставя потомство, е най-големият Луи дьо Ришельо, дядото на Ришельо. Служи като лейтенант при Монпансие и през 1542 г. се жени за Франсоаз дьо Рошешоар, дъщеря на полковник от неговия полк.

Родът Рошешоар е древен и благороден, а Франсоаз прекарва по-голямата част от времето си в двора. Бракът с нея издига Луи дьо Ришельо в обществото. Най-голямото от петте им деца също носи името Луи, служи в полка при сина на Монпансие и съответно наследява земите Ришельо и титлите, както и лейтенантския пост на своя чичо в полка. През 1565 г. обаче е убит от един съсед заради препирня за старшинството в енорийската църква. Малкият му брат Франсоа, бащата на Ришельо, отмъщава, като прави засада и убива съседа, търкулвайки колело от каруца в един брод, за да го свали от коня и да го погуби във водата.

Не е известно дали Франсоа е съден или избягва. Отмъщението е прекалено видно за всички, за да може да бъде прикрито зад системните разбойнически нападения, характерни за първите години от религиозните войни[18], и е изненадващо, ако Франсоа се е отървал само с нуждата да иска помилване от краля, което най-вероятно е дадено почти автоматично[19]. Брачният договор с майката на Ришельо, Сю-зан дьо ла Порт, носи дата от август 1566 г. и е подписан пред парижки нотариус. Тъй като е единствената дъщеря от първия брак на Франсоа дьо ла Порт, влиятелен адвокат, натрупал богатство в служба на Шарл IX, и изтъкнат член на парижкия парламент, едва ли мъжът й се е крил от закона през 1566 г.

Парламентите имат юрисдикция над една трета от страната, сред тях парижкият е най-важният, но на практика са групирани по региони съдилища по процесуално и гражданско право. Не са политически органи, но имат управленски отговорности и нито един закон или обнародване нямат сила, ако не бъдат регистрирани от тях. Основните длъжности носят на хората, които ги изпълняват, благороднически титли. Парламентите са суверенни, но на теория получават своята власт от краля, а понякога той отхвърля решенията им. Ако кралят желае да премахне правомощията на даден парламент в някой определен случай или да разреши някоя заплетена ситуация в своя полза, той свиква lit de justice[20] и иззема суверенността, която е делегирал.

Бащата на Сюзан се издига като служител на рода дьо Гиз, става член и вероятно председател на Парижкия съвет на Мария Стюард, вдовствуващата кралица на Франция след смъртта на съпруга й Франсоа II през 1560 г. Казват, че Франсоаз дьо Рошешоар не одобрява своята снаха ла Порт, защото родът й дължи благородническата си титла на заеманите постове в правораздавателната система, а не на шпагата[21]. Франсоа дьо Ришельо е описан като благородник от свитата на краля. Сюзан обаче донася значителна зестра от 10 000 ливри, която представлява максималната сума, позволена от закона по онова време, както и няколко сеньориални имения край Париж, наследени от майка й.

Договорът предполага, че някои от тези земи са продадени, за да се възстанови платежоспособността на рода Ришельо, тъй като по няколко предшестващи брачни договора се дължат съответните зестри. В замяна Франсоа прехвърля половината от Дьо Шилу на съпругата си през 1572 г. Сюзан наследява и сума, равна на 15 000 ливри, при смъртта на баща си през април същата година. По-голямата част от тях отиват, за да се плати на кредиторите, но 3 000 ливри са похарчени, за да се увеличат земите на рода Ришельо[22]. Тъй като през 1566 г. Франсоа е само на осемнадесет, а Сюзан на петнадесет, бракът им е отложен до 1569 г.

Не е ясно какво се случва с Франсоа дьо Ришельо от момента, в който отмъщава за брат си, до сключването на брака, или в периода между 1569 г. и назначаването му за велик прево[23] на Франция на 28 февруари 1578 г. и последвалото предложение да бъде назначен за държавен съветник през май[24]. Първият биограф на кардинала Объри[25] смята, че Франсоа принадлежи към свитата на бъдещия крал на Франция Анри III, който през май 1573 г. приема да стане крал на Полша. Със сигурност обаче Франсоа е в Париж в началото на 1574 г. и най-вероятно назначаването му за велик прево е награда, заради военните му заслуги по време на третата от религиозните войни под общото командване на бъдещия крал Анри III, навярно в победоносната армия на Монпансие в битката при Монконтур, където Франсоа се отличава на бойното поле. Знаем, че след смъртта на чичо му Антоан през 1576 г. е повишен в чин капитан в неговия полк[26].

През 1577 г. Франсоа е замесен в деликатни и висши дипломатически преговори от името на Анри III. Анри е брат на крал Шарл IX и същевременно през 1573 г. като дук д’Анжу приема трона на Полша, но след това през 1574 г. тайно напуска страната, когато умира брат му и научава, че е възкачен на престола на Франция. Почти веднага започва безплодни преговори с водачите на хугенотите и новата относително либерална католическа партия, за да възстанови мира в страната. Явно Франсоа е добър офицер и умел парламентьор, защото още в началото на 1577 г. Анри III започва систематично да го повишава и разчита на доверени представители на дребното дворянство, като Франсоа, които не са замесени в политическите вражди между принцовете и перовете.

Само за една година Франсоа дьо Ришельо, който вече е велик прево, става член на парижкия парламент и макар че не е правист, има правомощия да гледа граждански и наказателни дела, включително и за представители на кралското семейство. Получава право да присъства на заседанията на grand conseil[27] и става член на един от рицарските ордени, но все още не и на новия Орден на Светия дух, създаден от краля през 1578 г. с надеждата да създаде нов рицарски елит във Франция. Франсоа става негов член едва през 1585 г.

През 1585 г. великият прево разполага с деветдесет и девет служители, а юридическите му задължения се простират отвъд процесите, свързани с престъпления, извършени в двора или пък от негови членове[28]. Осъжда за непозволено грабителство банда разбойници, претендиращи, че принадлежат към хората на Монпансие. Схватките по време на войните, често служат за прикритие на подобни банди, но членовете на тази са екзекутирани, а отрязаните им глави са изложени на показ, за да възпират наемниците от безнаказано грабителство.

Великият прево отговаря и за налагането на такси на представителите на висшата аристокрация за храна и подслон в двореца, както и на техните семейства. Следи за цените, налагани от придворните търговци или от други на местата, където е разположен дворът, както и за поведението на „жриците на нощта”, които обикновено следват двора. Съчетанието от управленски, административни и правни отговорности дава на Франсоа значителна, но ненатрапчива власт и естествено му предоставя доста голямо количество доходоносни възможности, от които се очаква да се възползва. Заплатата му от 8 000 ливри като велик прево очевидно не е достатъчна за човек, който е на този пост и от когото се очаква да поддържа определен начин на живот.

Не е нужно да прибягва до нещо, което при определени обстоятелства може да бъде разглеждано като подкуп - Франсоа на практика може да продава разрешителни и да прави търговци дворцови доставчици, както и да определя цените, на които те, а често и други, могат да удовлетворяват нуждите на двореца. Логично е да очаква да му заплатят такса, за да улесни достъпа им до краля или да придвижи напред някой казус или молба. Не се налага да подправя счетоводството, когато става дума за всякакви дребни услуги срещу пари в брой, но има далеч по-голяма вероятност да спечели повече, ако е близък с финансистите, набиращи големите суми, искани от краля[29].

Изглежда, че Франсоа участва в отпускането на заеми на Анри III и благодарение на контактите си с финансистите научава за възможности за инвестиции в търговски предприятия, независимо от това дали са прокарани или не с политически решения. Известно ни е, че в съдружие с други купува, продава и търгува с кораби, несъмнено е, че взема пари назаем и понякога изпълнява роля на член или представител на сдружение. Почти е сигурно, че общественото положение на Франсоа му позволява да намали семейните дългове и скоро след назначаването си да финансира покупката на Отел дьо Лос, просторна градска къща в близост до Лувъра. Една цяла поредица от сметки ни карат да предполагаме, че води доста екстравагантен начин на живот[30]. Може да разчита покровителят му Анри III да го предпази от последствията от всеки един търговски крах.

През 80-те години на XVI в. Анри III губи своето влияние и през 1587 г. близо петдесетте представители, известни като „Шестнайсетте” от шестнадесетте квартала на Париж, от които са назначени, образуват революционно управление и предават града в ръцете на рода дьо Гиз. През 1588 г. забележителното издигане на тримата братя дьо Гиз и известността на третия дук[31] им позволяват да се надяват, че могат да поемат властта във Франция[32]. Тяхното оръдие е Католическата лига, основана през 1576 г., привидно за да защити католицизма от калвинизма, но до 1586 г. тя вече е под властта на рода дьо Гиз и е политически инструмент, посредством който представителите на рода се надяват да заграбят властта, вероятно превръщайки Франция в испански доминион и със сигурност налагайки католицизма като държавна религия.

Майката на Анри III Катерина де Медичи се опитва да посредничи между своя син и дук дьо Гиз, но кралят отвръща на преднамерената арогантност на дука, като заповядва да го убият в Блоа на 23 декември 1588 г., а на следващия ден - Бъдни вечер - заповядва и убийството на брат му кардинал дьо Гиз. В задълженията на великия прево влиза арестът на могъщите поддръжници на Лигата, мнозина от които присъстват в Блоа и вече са под предводителството на третия брат дьо Гиз - дук дьо Майен. Катерина де Медичи умира през януари 1589 г. и Сорбоната, която няма никаква юрисдикция, се произнася, че Анри III губи всички права над короната. Само Бордо, Каен, Блоа, Тур, Сомюр и няколко града по долна Лоара му остават верни.

Анри III започва да смята Анри дьо Навар за свой законен наследник въпреки връщането му към калвинизма, от който веднъж е накаран да се отрече. Самият крал е убит на 2 август 1589 г., докато е в Сен Клу, кьдето се готви за атака срещу Париж, за да го отвоюва обратно от Лигата. Франсоа дьо Ришельо е сред първите, които признават хугенота Навар за крал в мига, когато той обещава да „получи указания” преди повторно да приеме католицизма. Като велик прево Франсоа е в лагера на Анри III по време на убийството му и е задължен да проведе процес над тялото на мигновено умъртвения убиец Жак Клеман.

Франсоа се сближава с Анри дьо Навар, чието военно положение в началото изглежда практически безнадеждно. Навар устоява със своите 7 000 души срещу Майен и неговите 30 000 в битката при Арк на 21 септември, след което отвоюва важни градове като Льо Ман, Бейо и Лизийо. Към края 1589 г. успява да закрепи властта си, но все така отчаяно има нужда от подкрепата на своите поддръжници хугеноти. Франсоа участва във военните походи от 1589 и 1590 г. на Анри дьо Навар и продължава да изпълнява от негово име тайни дипломатически мисии, за които в архивите са записани нарастващи плащания и за които е видно, че започват още при Анри III.

Популярността на рода дьо Гиз и на Лигата не могат да бъдат обяснени единствено със защитата на католицизма, макар че Франция със сигурност не е готова да приеме калвинист за крал. Лигата разпространява една либерална, но поддържаща установения ред идеология, предполагаща договор между краля и народа, който се разтрогва, в случай че е потъпкан с деспотизъм и така се отменят всички задължения за вярност. През 1590 г. умира възрастният чичо на Анри дьо Навар, издигнат от Лигата под името Шарл X и на практика единственото, което Навар трябва да направи, за да си осигури трона, е отново да се откаже от калвинизма[33].

През юли 1593 г. в Сен Дени Анри дьо Навар се отказва от протестантството и тъй като традиционното място за коронации Реймс е в ръцете на Лигата, е коронясан и миропомазан като Анри IV в Шартр през 1594 г. в церемония, която по същество все още е наполовина свещеническа. През март на същата година влиза в Париж, а през 1595 г. получава от папата официално опрощение заради повторното си връщане към калвинизма. Париж скъсва с Лигата, а на претенциите към френския трон на испанската инфанта и дъщеря на най-голямото дете на Анри II, което оставя потомство, поглеждат с презрение, ако и да има силни наследствени основания. През 1572 г. Анри дьо Навар се жени за сестрата на Анри III Маргьорит дьо Валоа с надеждата да създадат приет от всички наследник на трона. Бракът обаче е анулиран под някакъв формален каноничен претекст, тъй като от него не се раждат деца, и на 5 октомври 1600 Анри IV се жени за дъщерята на великия дук на Тоскана Мария де Медичи.

За нещастие внезапната смърт на Франсоа в Гонес на 10 юли 1590 г. лишава семейството от доходите, които служат за покриване на дълговете, и то се оказва на ръба на фалита. Съпругата и децата на Франсоа мигновено стават уязвими за кредиторите. Вдовицата трябва сама да отглежда петте деца, от които най-големият Франсоа е само на дванадесет. Четвъртото дете Арман-Жан е обектът на тази биография.

Арман-Жан дю Плеси дьо Ришельо е роден в Париж на 9 септември 1585 г. и е кръстен официално в енорийската църква “Сент Йосташ” на 1 май на следващата година. Кръстници са му двама маршали на Франция - Арман дьо Бирон, губернатор на Поату, и Жан д’Омон, - от които идва и пълното му име Арман-Жан. Кръстница е баба му Франсоаз дьо Рошешоар.

Арман-Жан е четвъртото от вероятно пет деца - три момчета и две момичета. През 1936 г. е установено съществуването и на шесто дете, Изабел, но в наши дни това не се приема за правдоподобно[34]. От един момент нататък животът на всичките братя и сестри на Арман-Жан, както и на техните деца, в голяма степен зависи от кариерата му, но в началото решенията за развитието на жизнените им пътища се вземат равноправно от всички членове на семейството. Бъдещето на всички, в това число и на Арман-Жан, е предопределено главно от бедствената задлъжнялост на семейството.

Най-голямата дъщеря на Франсоа дьо Ришельо, Франсоаз, е родена през 1578 г. и през 1597 г. за кратко бива омъжена за Жан дьо Бово, за чиито семейни интереси се погрижва впоследствие кардиналът[35]. През 1603 г. Франсоаз се омъжва за Рьоне дьо Винро, сеньор дьо Пон-Курле, благородник от двора на Анри IV. Франсоаз доживява до 1616 г., а Винро до 1625 г. Имат две деца, по-големия, Франсоа, Ришельо прави генерал на галерите[36] през 1635 г., макар че не одобрява разходите му. Ришельо на два пъти плаща дълговете му, но не го споменава в завещанието си. Мари, второто дете на Винро и Франсоаз, е любимата племенница на кардинала. През 1638 г. тя получава титлата дукеса д’Егийон, грижи се за Ришельо на смъртния му одър и след направените дарения наследява остатъка от имуществото му.

Второто дете на великия прево, Анри, е родено през 1580 г. Той е буен и определено склонен към рискове, но находчиво, смело и успешно, макар и с помощта на връзките на своя баща и малко късмет, се заема да възстанови семейните богатства и да изкупи обратно земите, принадлежали на банкрутиралото имение на неговия родител. По характер е решителен, независим и самоуверен. Финансовият крах на семейството съвсем явно предопределя избора му на кариера и късния му брак с богатата вдовица Маргьорит Гио през 1615 г. Анри умира на дуел през 1619 г., а преди него от този свят си отиват съпругата му на 15 октомври 1618 г. и невръстният му син на 8 декември същата година.

Третото дете на великия прево, Алфонс, е родено през 1582 г. Семейството определя за него съдбата да бъде епископ на Люсон, един от, както се оказва, ценните активи, оставени от Франсоа. Рентабилното право да се определя кой да поеме доходоносни манастирски имоти се използва за сключване на сделки между духовните и светските владетели още от появата на големите национални държави от края на петнадесети век. Подобно е и не неприсъщото и неразумно желание на светските владетели да назначават опитни, ерудирани и можещи духовници да управляват техните административни и правни апарати, а платени заместници поемат пастирските им отговорности.

Има поне половин дузина духовници канцлери, в това число Улзи[37] в Англия, дю Пра[38] във Франция и Сиснерос[39] в Испания, които притежават цялата гражданска власт и са не само служители на църквата, ползващи се от бенефиции, но също така са и папски legati a latere[40], което им дава пълна, макар и ограничена териториално, папска власт, за да бъде избегнат сблъсъкът на духовната и светската власт. Създаването на договорки за използването на някогашните църковни доходи за финансиране на увеличилата се светска администрация в следренесансова Европа, както и изнамирането на теологични и канонични аргументи, приведени в полза на тези решения, показват един безупречен модел за преговори между противоположни интереси и права, от една страна, но и водят до неизбежни спорове и злоупотреби, от друга.

През 1584 г. Анри III дава на Франсоа правото да бъде кандидат за епископството, което е едно от не толкова желаните епископски бенефиции във Франция и което става известно с прословутото описание на Арман-Жан, дадено, когато става негов титуляр, като „l’évêché le plus crotté de France”[41]. Епархията наистина е изостанала, но определението на Арман-Жан е преувеличено. Първоначално Франсоа предлага за кралско и папско одобрение за длъжността епископ Жак дю Плеси, брат на своя баща, като същевременно използва пълномощно, за да задържи в ръцете си доходите от епархията. Жак никога не стъпва в епископството, но Франсоа урежда едногодишна замяна на неговите не малки, но идващи от много места доходи срещу 10 000 ливри.

Постъпването на Алфонс малко след 1600 г. в особено строгия картузиански орден в Гранд Шартрьоз изглежда е резултат на истински религиозен избор, несъмнено следствие от страстта му към чисто религиозния клон на католическото възраждане[42]. Съществува вероятност решението му да е продиктувано от внезапната нужда да се противопостави на заплахата от епископски отговорности. Изборът му на съзерцателен монашески живот обаче не допринася с нищо за финансовото положение на семейството. Обичайна практика сред по-малките синове е да стават свещеници или за да получат бенефиция, или за да не се налага семейството им да им купува служба или чин в армията.

След Арман-Жан, четвърто дете и бъдещ министър, през 1587 г. се ражда Никол, омъжена за Юрбен дьо Майе, маркиз дьо Брезе едва през 1618 г., когато е над тридесетгодишна и когато Арман-Жан може да й даде зестра от 62 000 ливри. От Анри получава още 18 000. От своя страна, затъналият в дългове род Брезе дава величествено и древно име. През 1617 г., преди сключването на брака, родът Брезе обявява дългове в размер на 107 000 ливри, но Ришельо покрива задълженията им до 30-те години на седемнадесети век, когато възлизат на сумата от 400 000 ливри[43]. Никол има три деца, от които третото Клер-Клеманс се омъжва на 11 февруари 1641 г. за бъдещия велик военачалник Конде, който не след дълго ще стане прочут заради проявените от него още като младеж пълководчески дарби по време на последните етапи от Тридесетгодишната война.

Младият Арман-Жан вероятно прекарва първите си години в парижкия дом, като навярно напуска града на 12 май 1588 г., когато парижани издигат прочутите барикади, за да прекъснат комуникациите между групите от наемници, поставени от краля. На 13 май крал Анри III тихо се измъква от Париж и потегля на кон за Шартр, през октомври свиква среща в имението в Блоа, а задълженията на Франсоа дьо Ришельо като велик прево му повеляват да остане до краля. Съпругата и децата му се прибират у дома в По-ату, където все още рядко избухват ожесточени схватки и грабежи. Арман-Жан прекарва последните две години от живота на своя баща с майка си, братята и сестрите си в Ришельо и чак след убийството на Анри III, полагането на клетва за вярност към Анри дьо Навар от Франсоа и неговата смърт Сюзан успява през 1594 или 1595 г. да върне семейството в Париж. Завръщането в нова къща близо до Лувъра става възможно благодарение на изплащането на 45 000 ливри заради загубата на права във връзка с абатството Сен Юрбен и други обещания на Анри IV.

Образованието на Арман-Жан започва в Поату и е заплатено от полубрата на майка му Амадор дьо ла Порт[44]. Ришельо силно разчита на родения през 1567 г. и починал внезапно през 1644 г. Амадор и след години богато му се отблагодарява. Още през 1583 г. Амадор е освободен от изискването да докаже благородническия си произход, за да се присъедини към малтийския орден, а през 1640 г. става негов велик приор, като преди това, след смъртта на незаконния син на Анри IV Александър дьо Вандом, постът остава незает в продължение единадесет години. Амадор става губернатор на Анжер, по-късно и губернатор на Хавър, които по това време представляват политически деликатни назначения, член е и на могъщия Съвет на морския флот, а също така упражнява и временен контрол от името на Ришельо като губернатор на Ла Рошел, Бруаж, островите Ре и Олерон. Ришельо се обръща към Амадор, когато се нуждае негов доверен титуляр да поеме някакъв пост, и е невероятно, че по време на управлението на кардинала, когато той и мнозина от семейството му са хулени, дьо ла Порт не е в числото на мразените.

Племенникът на Амадор, Шарл дьо ла Порт, дук дьо ла Мейре също извлича полза от покровителството на Ришельо[45]. Роден е през 1602 г., отказва се от протестантството, за да стане екюйе[46] при Арман-Жан, когато е епископ на Люсон[47].

През септември 1635 г. става генерал и началник на артилерията. Ришельо го прави наместник на Нормандия, губернатор на Руан и изпълняващ длъжността губернатор на Нант с права над губернаторството, зависещи от смъртта на временния притежател, за които има вероятност да са влезли в сила още преди смъртта на кардинала. Става маршал на Франция и е временно управляващ от името на Ришельо, който е губернатор на Бретан. Мейре купува поста през 1637 г. Ришельо разчита на семейството му и го използва, за да предяви и защити своите интереси, същевременно обаче има и елемент на благодарност, когато помага за издигане в кариерата особено в семейство дьо Ла Порт, където Амадор е възрастен, а Ла Мейере - безгранично неспособен генерал.

Аното пише в своята биография на Ришельо, че Арман-Жан е изпратен в абатството “Сен Флоран” край Сомюр, което се намира на четиридесет километра от Ришельо, което означава, че той вероятно е бил на пансион там. Умно, но болнаво дете, той още като млад е принуден да понася пристъпи на мигрена и спорадични трески. Изборът на абатско училище, а не на личен възпитател в лицето на някой местен абат, предполага само, че майка му има желание синът й да получи подходящо образование, а не че го готви за църковна кариера. Предполага се, че Арман-Жан остава в Поату заедно с три години по-големия от него Алфонс до завръщането на семейството в Париж през 1594 или 1595 г. А доходът от Люсонското епископство, чийто титуляр е Жак дю Плеси до смъртта си през 1592 г., след това вероятно е използван за издръжка на домакинството, макар че не е изключено с него да се разпорежда и Анри[48].

Роденият през 1580 г. Анри няма търпение да получи официална и законна независимост и вероятно от 1595 г. в продължение на няколко години е паж в двора на Анри IV. Когато и да е постъпил на служба в кралското семейство, това изисква значително влияние, дошло несъмнено от приятелите на баща му или дори от самия крал. Анри става придворен със заплата от 3 000 ливри годишно, после полковник в Пиемонтския полк, а през 1617 г. - бригаден генерал.

До средата на 1598 г. Анри се отказва от претенциите си за наследство към бащиното имение, получава кралско позволение да действа от свое име, без да бъде представян от възрастен, което обикновено е задължително до настъпване на двадесет и шестата година. Позволението е регистрирано в сенешалския съд в Сомюр въпреки отбелязаното несъгласие на майка му, която Анри задължава през януари 1610 г. да му предаде наследената сеньория на Шатоньоф[49]. Вероятно като глава на семейството, успял да възстанови родовото богатство, желае всичките дела да бъдат под негов контрол, а навярно има и законови обстоятелства, които го карат да изземе наследството на Рошешоар от ръцете на своята майка и по този начин да го отдалечи от кредиторите на баща си.

Кралското позволение дава възможност на Анри да действа като основен кредитор на своя баща, а не като наследник на дълговете му - един от няколкото ходове, показващи, че той се ползва от отлични съвети и от кралската благосклонност. Вероятно същата кралска благосклонност е била нужна, за да може ликвидацията на бащините му владения да се повери на Големия съвет, за който вероятността да се поддаде на кралското влияние е по-голяма, отколкото за един обикновен граждански съд. Знаем, че Анри изплаща искания към владенията на баща си за около 192 000 ливри, ако не и повече[50].

Купува един-единствен имот, който не принадлежи на баща му, и от 1602 до 1615 г. изхарчва около 73 000 ливри за земи, като дотогава успява да върне всички семейни имоти с изключение на имението Ришельо, което е обявено за продажба след смъртта на Анри. Ришельо го купува през 1621 г. за 76 000 ливри. Сделките на Анри приключват два дни преди сключването на брака му с Маргьорит Гио през 1615 г., с която взаимно си даряват имоти. Тъй като съпругата му умира преди него на 15 октомври 1618 г., земите, които й дава, се връщат обратно при него и същевременно задържа полученото в дар от нея. Стойността на имотите на Анри към датата на смъртта му през 1619 г. е повече от 200 000 ливри, като капиталът за покупките се увеличава значително от кралската милост, когато короната връща една огромна сума от приходите от данъците върху солта и от рента от общите приходи, които дължи на великия прево.

От 1595 г. Арман-Жан е в Колеж дьо Навар в Париж, където завършва средното си образование, а пред него се открива пътя за военна кариера. В Навар, един от четирите колежа, където може да се учи теология, учениците говорят на латински. Има вероятност Арман-Жан да не е завършил хуманитарното си образование, което обикновено приключва с философия и реторика, и да не се е дипломирал като магистър по хуманитарни науки. През 1601 или 1602 г. е изпратен в скъпата академия на Антоан Плювинел, която представлява военна школа, основана през 1594 г. за амбициозни пажове и придворни, и подобна на Тюдор Ине ъв Корт в Англия. В нея младите благородници се обучават на ездитно изкуство, фехтовка, музика, военна математика, както и на маниери. Каляват тялото си, учат се на морал и добри обноски, и всичко това подчинено на кодекса на честа, преобладаващ в относително недодялания двор на Анри IV.

За известен период от време Арман-Жан използва титлата маркиз дю Шилу, по името на имение, станало притежание на рода Ришельо след брака на дядо му през 1506 г., за да се отличава от своите братя. Несъмнено именно върху действията му от това време почиват обвиненията в женкарство, повдигнати срещу него, особено от Матийо дьо Морг, който става враждебен памфлетист[51]. През май 1605 г. отива като пациент при кралския лекар Жан дьо ла Ривиер и в „Ефемериди” на Теодор Турке дьо Майерн се споменава, че заедно с редица други известни личности е лекуван от “gonnorhea invetarata”. Заболяването на Арман-Жан е смятано от няколко други лекари за безнадеждно. Майерн е специалист по болестта, който се кани да пише книга върху нея[52].

Именно през тези първи години в Париж Арман-Жан изгражда здрави взаимоотношения със семейство Бутийе - четирима сина на парижки адвокат, работил за Франсоа дьо ла Порт, които поемат по пътя на баща си[53]. Арман-Жан се сприятелява и с три години по-малкия Мишел льо Мишле, който става негов секретар и довереник в делата. Още през 1600 г. Мишле е „малкият паж”, носещ книгите на Арман-Жан. Остава до него до края на живота си[54]. Арман-Жан е много близък и с Жак дьо Бурж, адвокат в парижкия парламент, действащ от името на дьо ла Порт, и съпругата му Жан дьо Сен Жермен, госпожа дьо Бурж, дъщеря на аптекар и вдовица на камериера на Анри III. Вероятно живее при тях известно време. Нито един от близките му приятели не е от средите на благородниците на шпагата.

На осемнадесетгодишна възраст Арман-Жан приема да го предложат като семеен кандидат за Люсонското епископство на мястото на Алфонс. Семейство Ришельо успява да наложи през 1592-1593 г. за наследник на чичото на великия прево Жак дю Плеси енорийския свещеник на Ришельо Франсоа д’Ивер, като възнамерява да го остави на този пост, докато Алфонс навърши пълнолетие. Тази уговорка съвсем разбираемо се натъква на съпротива от страна на енорийските настоятели и на Рим. И на двете места в периода между 1591 и 1596 г. не желаят да приемат предложения за епископи от хугенота Анри дьо Навар, още повече че той не получава опрощение до 1595 г., нито пък все още си е осигурил трона. Ивер, за чийто епископат се изискват какго регистрация на кралското назначение, така и папска була[55], изобщо не стъпва в епархията, чиито приходи се изплащат на Анри. Едва през март 1599 г. той получава назначението си за епископ след пряката намеса на вече католика Анри IV, но трябва да подаде оставка, за да отстъпи място на Арман-Жан.

Настоятелите на катедралата негодуват срещу първоначалното позволение от 1584 г. родът Ришельо да има право да предлага кой да поеме епархията и продължават да създават трудности, като избират свой архиерейски наместник вместо предложения от краля и дори се допитват дали имат законово право да избират свой епископ. Именно настоятелите на катедралата със своята подмолна война довеждат семейство Ришельо до криза през 1603 г., когато изкопчват от Големия съвет пренебрегваното до този момент решение на парижкия парламент от 1593 г., заседаващ тогава в Тур, че една трета от приходите на епископията трябва да бъдат отдадени за ремонт на катедралата. Другите многобройни ходове на настоятелите, като например отказа да дадат на Алфонс длъжност на каноник, се провалят.

Тогава семейството е принудено официално да предложи Алфонс да поеме епархията. И именно в този момент, когато е изправен пред неизбежната перспектива не само за пастирска длъжност, но и за кариера на духовник, несъмнено посветена на събирането на приходи, той решава да постъпи в Гранд Шартрьоз. В кореспонденцията на папския нунций от февруари 1604 г. си проличава, че кралят възнамерява да предложи не Алфонс, а Арман-Жан за епископ на Люсон. Настоятелите на катедралата продължават и през тази година от време на време да се борят, но след това се споразумяват със семейството за решение чрез арбитраж, което обаче не слага край на тяхното недоволство.

Мълчаливото примирение на Арман-Жан дю Плеси с новата му кариера на епископ датира от края на 1603 г. Решението е взето от чувство за родова вярност и несъмнено по настояване на Анри, на когото Арман-Жан продължава да плаща по 4 000 ливри годишно от приходите на епархията. Финансовата страна на договорките е уточнена, преди кралят да е помолен да поиска папско назначение, с което Арман-Жан поема типичен за себе си риск. Знае, че срещу него са настоятелите на катедралата, които току-що са извоювали постановление от Големия съвет. Или кралят, или папата ще се разочароват от смяната на кандидатите, от това, че вместо Алфонс е предложен Арман-Жан, особено след като Рим силно започва да се противопоставя на семейните епархии, а и той е все още със седем години по-млад от позволената по канон възраст от двадесет и шест години. Въпреки всичко това Арман-Жан започва сериозно да се подготвя за кариерата на духовник[56].

Мишел дьо Пюре[57], пишейки през 1656 г., разказва, че Арман-Жан, вероятно посочен за епископ, не се връща в Навар в края на 1603 г., за да учи философия, а отива в Колеж дьо Калви и после се прехвърля или обратно в Навар, или в Сорбоната, за да учи теология, но архивите тук си противоречат. Поне можем да разтълкуваме, че приключва магистърската си степен по хуманитарни науки през 1604 г., като изключим официалния изпит. През втората половина на 1604 г. Арман-Жан със сигурност учи теология, а през 1606 г. е освободен от обичайното изискване да пристъпи към получаването на титла бакалавър по теология, несъмнено във връзка с предстоящото му въздигане в епископски сан. През декември 1606 г. в Рим е представен като бакалавър по теология, но доказателствата сочат към известен брой изпити, освобождавания и обществени дела, които му осигуряват образователната титла едва през декември 1607 г.

Почти всички ранни биографии за кариерата на Ришельо споменават познанството му, често като ученик, с по-известните теолози на католическото възраждане, в което намира духовни и теологични корени. Възраждането все още не се е обособило в двете главни фракции, които постепенно се отделят - едното е мистично, благочестиво и институционално, а другото - поддържащо папата, происпанско и политическо. Отношението на Арман-Жан дю Плеси към възраждането говори за ранно развитата му дарба да се сприятелява с равните нему. По това време теолозите се интересуват от него заради силните му връзки, репутацията му, епископския сан и способностите му. Най-изтъкнатият теолог на възраждането е тълкувателят на Тома Аквински Андре дю Вал[58], учител както на Сен-Сиран, така и на Берюл. Когато двете основни фракции на движението се отдалечават една от друга, вижданията на дю Вал са отречени от сътрудника на Сен-Сиран, Янсен, през 1640 г. в произведението му „Августин”, а Берюл скъсва с него. Пастирските писания на Ришельо отразяват теологически позиции, които не са съвсем различни от тези на дю Вал, като същевременно започва да изпитва недоверие към различните, но свързани духовно течения на Берюл и Сен-Сиран.

С избухването на религиозните войни през 1562 г. литературният и философски оптимизъм на ренесансова Франция замира доста внезапно. Сам по себе си Ренесансът е толкова северноевропейско, колкото и италианско явление, въпреки че промяната в разбирането същността и границите на човешките възможности са изследвани в литературата и изобразителното изкуство по различни начини в различните региони на север и на юг от Алпите. Философските основи за новата ценностна система са разпространени из цяла Европа от Флоренция, където протежето на Козимо де Медичи Марсилио Фичино разработва по молба на своя покровител нова християнска философия върху Плотиновата адаптация на Платон. Фичино създава „теология”, която поддържа идеята за безсмъртието на душата, но същевременно издига ролята на човешката природа, за да направи инстинктивната емоционална и физическа любов между хората отправна точка, от която може да бъде постигнато най-голямо духовно усъвършенстване.

По време на френските религиозни войни се слага край на развитието на този силно оптимистичен неоплатонизъм. Той бива не толкова отречен, колкото получава едно стоическо лустро. В отговор на това кръвопускане френските автори изведнъж започват да се опират повече на древните стоици, особено на Сенека и Епиктет, и поставят началото на смесицата от интелектуален релативизъм и християнски стоицизъм, характерна например за Монтен. Самият Мон-тен просто се надсмива над опитите на Фичино да създаде една предопределена пътека от физическата човешка любов до блажената любов към Бог[59].

Не е маловажен фактът, че в двадесетте години от своя живот Арман-Жан е привлечен от Сен-Сиран, чиято късна духовност намира за опасна, и от Берюл - изтъкнат и енергичен реформатор, чиято духовност обаче е изпълнена с неоплатоническото схващане за подобност[60] и пренебрегва личните нужди на покаяните се грешници, а и из основи е несъвместима с тази на Ришельо. Близостта на връзките между духовните ценности на Сен-Сиран и тези на Берюл все още не е напълно осъзната[61]. В началото на двадесетте си години, когато е в Париж и се формира като личност, Арман-Жан дю Плеси вижда повсеместно смущаващи характерни образи и набожни форми от католическото възраждане, които една по-късна сила на духовно прозрение го кара да отрече.

Това не е единственият начин, по който младият Арман-Жан се променя. Той вече притежава онова обаяние, с което става известен и което много скоро използва със зашеметяващ ефект пред папа Павел V и Анри IV, но все още трябва да развие и хладнокръвието, с което също е прочут, и да овладее изключителната си лична несигурност, внезапната смяна на настроения и склонността си към депресия. В Париж основен негов ментор става Филип Коспо, роден през 1571 г. и последователно епископ на Ер (1607), Нант (1621) и Лизьо (1636), известен като проповедник, произнесъл в Париж едно от надгробните слова за Анри IV през 1610 г. и изповядал Луи XIII на смъртното му легло през 1643 г.

Известно ни е, че Арман-Жан приема изучаването на теология сериозно, въпреки че всички разкази за него от този период са написани с негово участие, за да го ласкаят. Ето защо трябва да приемем, че първото писмо на краля с молба до папата да назначи Арман-Жан за епископ на Люсон е от края на 1603 г. От брат си Алфонс получава два малки приората в Тур, а през 1604 г. се обръща към нунция дел Буфало[62] във връзка с освобождаването му от исканата по канон от епископите възраст от двадесет и шест години. Нунцият предава молбата, въпреки че вероятно му е известно, че Арман-Жан лъже, тъй като няма още деветнадесет, а се представя за двадесетгодишен.

Държавният секретар на Ватикана предава молбата на Климент VIII, от чийто отговор се подразбира, че курията очаква от Арман-Жан да „отстоява своята була” или с други думи да си плати. Това не е никак евтино, защото, дори да не плати за освобождаването, остават юридическите такси, които трябва да бъдат добавени. Когато френският посланик повдига въпроса за булата пред новия папа Павел V, получава смътния отговор, че Арман-Жан може да се надява на щастлив резултат, ако я поиска. На практика Арман-Жан получава намаление от 18 000 ливри, факт, който предполага намесата на могъщ посредник. През 1607 г. настоятелите на катедралата твърдят, че семейство Ришельо[63] не изпълнява своите задължения съгласно споразумението от 1604 г., и през 1609 г. се подписва нов договор. Арман-Жан се съгласява да плати една трета от сумата за реставриране на катедралата, което въпреки това е много по-малко от едната трета от приходите, искани от настоятелите.

Дю Плеси е ръкоположен в духовен сан и през 1606 г., когато отива в Рим, е иподякон. Като изключим изгнанието му в Авиньон през 1618 г., това е единственият път, когато напуска френска територия. Проблемите с настоятелството на катедралата в Люсон се задълбочават, тъй като то се противопоставя на претенциите му, че като предложен за епископ има право на приходите, трупащи се от използването в града на епископския печат. Настоятелите отнасят въпроса до парламента, който отсъжда в полза на дю Плеси. Анри IV пише още писма до френския посланик и до кардинал Жоайоз и дю Плеси получава своята була на 18 декември 1606 г.[64] Разказват, че седмица преди да подпише булата папата дава разрешение Арман-Жан да бъде освободен от изискването за задължителната възраст и се шегува, че е излъган за годините[65]. В документа за освобождаване пише, че Арман-Жан е на двадесет и три години. На 17 септември 1606 г. той е предложен на консисторията и на 1 декември е освободен от задължителната възраст. В булата има клауза, оставяща на Анри 4 000 ливри годишно, при условие че новият епископ остава поне с 3 000 ливри.

Дю Плеси е ръкоположен за свещеник в Рим, а на 17 април 1607 г. е издигнат и за епископ. На 2 юни във Фонтенбло полага клетва за вярност пред краля, с когото го обвързват църковните владения и приходите му. По-късно през същото лято, след доста съкратени процедури и изключения от правилото, повече отколкото някой е виждал до този момент, Арман-Жан защитава тезата си в Париж и на 29 октомври получава своя докторат по теология и става „hospes et socius” (член и аспирант) на Сорбоната, което на практика може да означава, че е завършил не колежа, а теологическия факултет, с който често, но погрешно идентифицират колежа.

От октомври 1607 г. до декември 1608 г. дю Плеси остава в Париж, използва обаянието си, впечатлява партията на благочестивите с важността на религиозните си цели, прочува се с остротата на ума си, създава си име на проповедник и става член на непосредствения антураж на краля. Дори и да пренебрегнем написаното, което може да е създадено, за да бъде поласкан или за да бъде почетена по-късно паметта му, със сигурност знаем, че кралят го нарича „моя епископ”, обсъжда бъдещето на Франция с него, независимо от това дали първоначалното въвеждане на дю Плеси в дворцовите кръгове се дължи на спомените за баща му или на ценните услуги на Анри. Взаимоотношенията му с краля са още едно доказателство за неговото обаяние, каквото е и сдобиването с нови и могъщи покровители, като кардинал дю Перон, бивш хугенотски архиепископ на Сен, който става главен съветник на краля по църковните дела. Едва през декември 1608 г. епископът на Люсон събира сили, за да влезе във владение на своята епархия.

3.
ВЪЗХОДЪТ И ПАДЕНИЕТО НА МЛАДИЯ ЕПИСКОП (1608-1618 Г.)

В края на декември 1608 г. във Фонтене льо Конт, част от съседната епархия Майезе, го посреща пратеничество на настоятелството на люсонската катедрала и го съпровожда до Люсон. През същата година пристъпите на мигрена, които неговите винаги опънати до краен предел нерви предизвикват до края на живота му, започват да стават все по-силни и само отвращението, с което отговаря на самотната и враждебна тревога на Люсон, обяснява забавянето му да поеме своето назначение. Става на двадесет и три години. По време на официалното си въвеждане в длъжност държи реч, в която изразява надеждата си, че католиците и хугенотите от неговата епархия ще живеят в разбирателство.[66]

Поне веднъж годишно посещава Париж, а от 1611 г., когато през по-голямата част от годината е болен, често остава при Анри Луи Шастение дьо Ла Рошпозе, помощник епископ на Поатие от 1608 г., а от 1611 г. епархиален епископ. Бащата на Ла Рошпозе се бие редом с великия прево, а самият епископ управлява своята епархия сякаш е военачалник. Предпочита военното облекло и държи въоръжена стража, въпреки че е и епископ реформатор, довел в своята епархия пет от новосъздадените религиозни конгрегации от началото на седемнадесети век.

В ролята си едновременно на воин и епископ Ла Рошпозе защитава през 1614 г. Поатие от Конде, който тогава е съюзник с войнстващите хугеноти. Жан Дювержие дьо Оран, по-известен като Сен-Сиран по името на абатството,

дадено му от Ла Рошпозе през 1618 г., написва в защита на своя благодетел памфлета[67] „Contre ceux qui disent qu’il n’est pas permit aux ecclésiastiques d’avoir recours aux armes en cas de nécessité.”[68] Сен-Сиран е познат на дю Плеси като приятел на Ла Рошпозе и на Себастиен Бутийе, вече каноник на Люсон, а от 1614 г. и старши свещеник на настоятелството на катедралата.

Не ни е известно дали дю Плеси някога е използвал порутения епископски дворец в Люсон. Понякога наема апартаменти, но предпочита да отсяда в приората в Косе, съвсем близо до имението Ришельо и в епархията на Поатие. От кореспонденцията му разбираме, че госпожа дьо Бурж продава и купува от негово име разни неща в Париж. Писмата му до нея, очевидно неофициални и понякога на ръба на развеселяващото самоокарикатуряване, преувеличават лишенията, държащи се на финансовата оскъдица. Нуждае се от сребърни прибори, за да покаже благородническия си произход. Трябва да преправят стари епископски одежди, тъй като не може да си позволи нови. Няма пари за квартира в Париж. Няма мебелировка, обзаведените жилища не му харесват, а необзаведените са толкова скъпи. Въпреки това ще си купи къща, ако намери достатъчно евтина.

През 1609 г. пише: „Настанил съм се временно на много лошо място. Няма къде да стъкна огън, заради пушека… Няма къде да се разхождам, няма градина, нито улица или пък каквото и да било, така че домът ми е моят затвор”. Една черта от характера му, появила се през тези години, никога няма да се промени, но почти никой не й обръща внимание - това е не толкова нуждата му от открити пространства сред природата, а от свежестта на добре поддържаната и обширна градина, далеч от градската воня. Той обръща специално внимание на наличието на такава при създаването на кардиналския дворец[69].

Епархията му е отделена от Поату през 1317 г. и чисто географски не е никак малка, с поне 250 енории, а има вероятност да са и два пъти повече. Разбира се, катедрала не е богата, а и тъй като е издигната през четиринадесети и петнадесети век, е в окаяно състояние. През 1610 г. приходите от епархията, представляващи разнообразна смесица от ренти и идващи от купчина права, са отдадени от дю Плеси за девет години срещу 13 000 ливри годишно. Дори ако му остава да събере 4 000 ливри за Анри и да плати за ремонтите в катедралата, дю Плеси не е изложен на крайна бедност[70]. Приоратите вероятно му носят около две-три хиляди ливри, а и получава финансова помощ от хугенотския губернатор на Поату Сюли, който е и управникът, внесъл ред във финансовите дела на Анри IV.

Дю Плеси едва се установява в своята епархия, когато Анри IV е убит. През 1609 г. хабсбургските войски окупират полунезависимите рейнски територии след смъртта на херцог Юлих-Клев, а на 13 май 1610 г. Мария де Медичи е коронована за кралица на Франция, за да може да управлява като регент, когато Анри IV поведе своите армии срещу имперските сили. Тя тържествено трябва да влезе в Париж в неделя, но в петък на 14 май, около четири часа следобед Раваяк убива Анри IV, който възнамерява да тръгне на война срещу събратя католици. От подготвения от папа Климент VIII брак на покойния владетел с Мария де Медичи се ражддт шест деца, от които най-голямото и наследник на трона, бъдещият Луи XIII, е роден на 27 септември 1601 г. Той няма навършени още девет години[71].

Регентството на Мария де Медичи е подсигурено с бързи действия, преди някои от принцовете по кръв да предяви претенции към него. Конде, син на покойния братовчед на краля Анри I дьо Конде, е в лоши отношения с Анри IV и избягва в Милано, който е притежание на вражеска Испания[72]. По-големият от другите двама първи братовчеди - принц Франсоа дьо Конти, приема регентството на кралицата майка, а вторият, конт Шарл дьо Соасон, не е в Париж.

В следобеда на убийството парламентът заседава, макар че първият му председател и старши съдия е у дома си, повален от подагра. Той веднага отива в парламента, като свиква равните нему представители на другите пет суверенни съдилища в Париж, които могат да бъдат открити. Дук д’Епернон, генерал-капитан на френската пехота, присъства по право и макар че процедурите нямат конституционна валидност, до шест и половина всички присъстващи ратифицират документа, с който Мария де Медичи става регент с решение на управляващите, които са в Париж, и този акт се смята за необратим. Конти и шестгодишният син на Соасон също присъстват, както и възможно най-много на брой кардинали, епископи и перове, които успяват да съберат. Никой не слуша осемгодишния крал, но по негова заповед канцлерът Сийери официално дава регентски правомощия на майката му Мария де Медичи.

Детството на бъдещия Луи XIII не е щастливо[73]. Той е най-голямото от шестте деца, родени от Мария де Медичи на Анри IV, който е недодялан, вулгарен, доста необразован и напълно лишен от изтънченост или елегантност. Тя също е самотна, ако не броим единствената й съотечественичка Леонора Галигаи и нейния съпруг - флорентинеца Кончино Кончини. Мария де Медичи обаче е плодовита. Последното е от особена важност за френската монархия, тъй като Анри IV не само няма деца от първата си съпруга Маргьорит дьо Валоа, но и кралиците на предишните трима владетели Анри III, Шарл IX и Франсоа II не раждат наследници. Единственото законно дете е дъщерята на Шарл IX и Елизабет Австрийска, която заради пола си не може да наследи короната.

В своите „Мемоари” Ришельо пише, че в Косе научава от Себастиен Бутийе за убийството. Вероятно наистина очаква безредици наместо прехвърляне на властта, но регентката нито търси помощта на дю Плеси, нито я приема. Други, като Ла Рошпозе, изтъкват пред Мария де Медичи титлите си, за да получат постове в обкръжението й, като й изпращат доклади за движенията на войските и събиранията на благородниците. Дю Плеси стига дотам, че изпраща непоискана клетва за вярност от името на своето паство и от свое име. Когато идва подходящият миг, дю Плеси, известен в Париж като брата на Анри „le frère de М. le Richelieu”[74], разбира, че неговата кауза намира повече подкрепа заради Анри и съпруга на сестра му Франсоаз, Рьоне дьо Винро, сеньор дю Пон дьо Курле, отколкото заради собствените му усилия да се изтъкне. Анри дьо Ришельо притежава достатъчно здрав разум, за да не предаде унизителното писмо или клетвата, писана до Мария де Медичи, в която брат му предлага своите услуги и лоялност. Обаянието на дю Плеси е победено от амбицията и клони към сервилност.

Бутийе пише на дю Плеси да не казва нищо, но не може да му попречи да пише надълго и нашироко на обкръжението на регентката, като обявява намерението си да отиде в Париж, за да поднесе своите почитания. Бутийе разнася писмата. Дю Плеси пристига в Париж и прекарва по-голямата част от втората половина на 1610 г. там, но е огорчен от липсата на всякакво намерение да получи назначение в двора на регентката, нещо, което откровено смята, че заслужава. Завръща се, но не в Люсон, а в Косе, където изразява негодуванието си чрез груби и зле съчинени писма до своите викарии, подчинени и висшестоящи. Организира подобре контролирана, но все така яростна кампания чрез писма до онези, които могат или има вероятност да дадат тласък на кариерата му.

Анри IV се подготвя не само да окупира Юлих, но и да подкрепи дука на Савоя във войната му срещу намиращото се в испански ръце Миланско херцогство. Мария де Медичи запазва оставените й в наследство съветници[75], с изключение на опитния Сюли, който обаче е хугенот, и направлявана от тях се задоволява на 2 септември 1610 г. да сложи край на имперската окупация на Юлих, но се отказва от начинанието срещу Милано и принуждава дука на Савоя да потърси убежище под опеката на испанците.

Вярно е, че Мария де Медичи не се нуждае от услугите, предлагани й от младия епископ на Люсон, но пък решава да опита и разбира, че опитът си е струвал, особено когато за период от две години до 1611 г. пенсиите се удвояват[76].

Личните амбиции се удовлетворяват както никога досега. С ред облагодетелстваните са отгледаната в семейството на Мария де Медичи Леонора Галигаи и флорентинският й съпруг Кончино Кончини, който според испанския посланик от септември 1610 г. вече е фаворит на кралицата[77]. Кончини не се колебае да се възползва от възможностите за обогатяване, купува титлата маркиз на Анкр, от 9 февруари 1611 г. е генерал-лейтенант на Пикардия и първи благородник на кралската спалня. До 1612 г. обаче въпреки разточителните опити да купи подкрепата им, едрите благородници се връщат към губернаторските си постове, набират частни войски и стават все по-враждебни към регентството.

Дю Плеси се връща в Париж през 1611 г. и наема къща от Дьони Бутийе[78]. Успява да получи патентни писма за създаването на семинария, регистрирана от парламента, и разрешава проблема с наследничката на наскоро починалата абатиса на Фонтевро в неговата епархия, за което се нуждае от съгласието на краля. През по-голямата част от годината е болен, но успява да преговаря с Мерик дьо Вик, кралски съветник, натоварен да изглади религиозните спорове в Поату. Парижките чиновници, разтревожени от срещата на хугенотите в Сомюр през 1611 г., започват да гледат с одобрение на дейността на дю Плеси като епархийски епископ на Люсон.

Дисциплинарните постановления от събора в Трент[79] са обнародвани в Люсон едва през 1622 г., но дю Плеси управлява своята епархия именно в техния дух. Той иска да има образовано и реформирано духовенство, способно да оборва хугенотските теологични позиции, и по тази причина се нуждае от подкрепата на консервативните настоятели на катедралата, които смятат, че новият епископ е узурпирал правата им. Дю Плеси предлага да се създаде семинария и се проявява като последователен и внимателен управник, авторитарен по характер, но с желание да положи всички усилия и да постигне целите си главно чрез своето обаяние. Същевременно честолюбието му не се нуждае от политическо влияние заради самото влияние, но със сигурност включва и придобиването на по-високо обществено положение и богатство. Не изпуска от поглед евентуални подобри епископства, които се освобождават из страната[80].

Голяма част от религиозните институции в епархията му се контролират отвън, някои зависят от по-големи абатства, а други си осигуряват приходи основно чрез представители при големите знатни родове във Франция. Седалищата на религиозните ордени не попадат под неговата юрисдикция, но подобно на мнозина епископи реформатори от неговото поколение, в това число и Ла Рошпозе, дю Плеси търси помощ, като внася нови неосвободени конгрегации, създадени с конкретни духовни цели, подобно на ордена на сестрите визитандинки, който е основан наскоро от Жан-Франсоаз дьо Шантал и Франсоа дьо Сале[81]. През 1611 г. Берюл, чиято религиозна философия силно набляга на важността от йерархия в духовенството и държи на концепцията за „сервитута”, основава френската конгрегация на ораторианците, като група от епархиални свещеници, неположили обет, по модел на създадената в Рим от Филипо Нери. На Берюл не му допадат традиционните монашески обети и попадането на манастирите извън епископската юрисдикция, а и възнамерява да осигурява образование на свещениците, затова дю Плеси веднага кани ораторианците да установят свой клон в неговата епархия. До юни 1612 г. редица ораторианци стават чести гости там и отсядат за по пет или шест месеца.

Дю Плеси отправя покана и към капуцините, клон на францисканския орден, които в крайна сметка през 1616 г. се установяват в Ле Сабл д’Олон, а през 1619 г. и в самия Люсон. Капуцините развиват своята дейност в епархията и преди появата на дю Плеси. Още през 1610 г. правят свое седалище в Турен със свой местен игумен. От 1613 г. игумен става вдъхващото страхопочитание „сиво преосвещенство” отец Жозеф (Франсоа ле Клер дю Трамбле), приятел на Берюл, а по-късно близък приятел на Ришельо и основен негов съветник по въпросите на външната политика[82].

След първото епархиално събрание през 1609 г., на което има малко присъстващи, дю Плеси предприема посещения на енориите в своята епархия, а през 1613 г. обнародва поредица от синодални декрети, които се отнасят предимно до облеклото, дисциплината и онези занимания или ситуации, които се забраняват на духовниците. Същевременно обаче налага правила за поведение, за проповядване, за начина на водене на службите и за управлението на енориите. Точно това се очаква от ревностен млад епископ, който няма търпение да въведе реформите от събора в Трент и е натоварен да оправи религиозната организация в една епархия, пострадала от опустошенията на религиозните войни - едно натрупване от законно придобити имуществени права и голяма доза занемареност.

Голяма част от постановеното - свързаното с облеклото на духовниците и с поведението им, въпросите за икономките, за територията, над която могат да проповядват, да венчават или да изповядват, - само преповтаря общоприети постановления за дисциплината на духовниците, някои от които обаче очевидно не се съблюдават. От друга страна, дю Плеси съзнава опасността от назначаването на неспособни и недостойни енорийски свещеници и тук е неговото нововъведение - съобразно с препоръките от събора в Трент желае да обяви конкурси за свободните места.

Дю Плеси невинаги успява да проучи кандидатите, предложени от онези, в чияго власт е да представят енорийски свещеници, но патентът от 1611 г. за създаването на семинария му позволява да събере 3 000 ливри от бенефиции, носещи повече от 800 ливри годишно. През август 1613 г. получава допълнителен монопол, които разпростира данъка над всички притежатели на бенефиции с изключение на енорийските свещеници, но семинарията, издържана лично за сметка на дю Плеси, едва си стъпва на краката. Под давление на настоятелите на катедралата, които все още са засегнати от назначаването му, парижкият парламент отказва да регистрира втората поредица от разрешения. Директорът на семинарията подава оставка и дю Плеси я оставя в ръцете на ораторианците, но постепенно проектът се проваля.

През тези първи години като епископ дю Плеси се замесва и в антихугенотска полемика. Хугенотите имат здрави позиции в Люсон, стремят се да издигнат храм точно срещу катедралата и искат да погребват покойниците си в католически гробища. От 1609 г. към Париж от Люсон потича поредица от молби с настояване да се уважават правата на католиците, което не само говори за непрекъснатата подмолна война между двете общности, но и свидетелства за това, че в някои части от епархията католическото вероизповедание изобщо не е възстановено.

Именно в този контекст дю Плеси се замесва с Ричард Смит. Той е католик - полемист, работещ в Париж и пишещ срещу английския крал Джеймс I, който по-късно си навлича неприязънта на йезуитите, като се опитва да попречи на освобождаването на мисията им в Англия от юрисдикцията на епископа. През 1624 г. Ришельо прави Смит директор на английската мисия на епархийското духовенство и го наема в продължение на дванадесет години, за да му помага в полемиката срещу хугенотите.

Дю Плеси гледа на своите религиозни памфлети, както и на онези, за които вдъхновява други да пишат, като на неделима част от своята пастирска дейност, без съзнателно да им обръща внимание, като на основа, изграждаща напредъка на кариерата му. Постановленията от 20 страници от 1613 г. се появяват с брошура за изповедниците, подписана от старшия викарий Жак дьо Флавини, когото дю Плеси иска да направи свой помощник. Става дума за брошурата от 78 страници със заглавие „Brève et facile instruction pour les confesseurs”[83], съставена върху десетте божи заповеди и каноните на църквата, като се набляга на задълженията на отделния човек към Бог, църквата, владетеля и родината. Тя съдържа собствената доктрина на епископа. В нея се препоръчва богослуженията да се извършват на местния език, умерена е по отношение на хугенотите, но не позволява католическо участие в протестантските церемонии, забранява смесените бракове и църковното погребение за еретиците. Дю Плеси възприема либералния възглед, впоследствие оспорен от янсенистите, че горестта от греха, почиваща на страха от ада („покаяние”), може да е по-низша от горестта от греха, почиваща на съжалението, че е нанесена 13 обида на Бог („разкаяние”), но пък е също толкова задоволителна основа за светопричастно опрощение на греховете.

Най-важните неща в брошурата обаче са свързани с проблемите между половете. Кокетството е позволено, ако целта му е да доведе до брак, в този смисъл са позволени и любовните писма. Това се случва само четири години, след като Франсоа дьо Сал предизвиква недоумение със своята „Introduction à la vie dévote”[84], където позволява грима и танците. Включва и главата, “De l’honnêteté du lit naptual”[85], допълнително подчертаваща очовечаването на онази подтискащо антисексуална духовност на католицизма от късното средновековие, както и нарастващата увереност в инстинктивния потенциал на природата да изведе към добродетелта, което пък представлява доминиращата характеристика на промяната в ценностите, случваща се във френската култура.

През 1618 г. Ришельо написва „Instruction du chrestien”, която по същество е наръчник за проповедниците, насочен към основните моменти от живота на християнина. Онези, свързани с вярата, са положени в „Символ веруюто”, а другите, отнасящи се до поведението - в десетте божи заповеди и постулатите на църквата. Творбата посочва как християнинът може да получи от Бог силата, за да спази всички набори от канони. Теологията дава на християните силата, възползвайки се от Божията милост, да предопределят вечната си съдба след смъртта[86].

През 1618 г. дю Плеси, верен на страстта на католическото възраждане към причастието, набляга на важността от често причестяване, на което Сен-Сиран първоначално е голям защитник, но после се превръща в отявлен противник[87]. Дю Плеси се посвещава и на насърчаването на почитта към светото причастие, което е типично за прочутия манастир на “Пор Роаял” по времето на Себастиен Заме, преди да бъде поето от Сен-Сиран. Заме основава и светски метох, посветен на светото причастие[88]. Честото причестяване и почитта към светото причастие, която върви с него, силно насищат обществените религиозни аспекти на възраждането и са сред основните неща, подтиснати в молитвите на янсенистите.

След първоначалния неуспех да контролира гнева си, породен от страха, че не успява да привлече вниманието на антуража на Мария де Медичи, дю Плеси смекчава отношението си към своите подчинени, оправдавайки грубото си отношение с разклатеното си здраве. Отново си връща обаянието и вежливостта, а с тях и уважението на цялата епархия. Планира нова атака, но този път към политическата власт. Няма съмнение, че демаршът му е организиран от брат му Анри, но както вече можем да очакваме от дю Плеси, не е лишен от рискове.

В края на 1611 г. дю Плеси се опитва да си осигури избор от църковната провинция на Бордо, като представител в събранието на духовенството, което трябва да се събере на следващата година през май в Париж. Пише два пъти на Франсоа дьо Сурди, кардинал архиепископ на Бордо, и изпраща своя приятел и вече каноник на Люсонската катедрала Себастиен Бутийе да защити каузата му. В началото на 1612 г. дю Плеси е отново в Париж във връзка с процес в парламента за епископските приходи. Има вероятност да е бил там и през март на същата година, защото знаем, че през този месец проповядва в двора във връзка със съвета на дю Перон в Сен, свикан за да осъди открития галиканизъм на Едмон Рише, декан („синдик”) на теологическия факултет от 1608 г., който е твърдо решен да разшири претенциите на френската църква за независимост от Рим.

Изглежда, че дю Плеси напуска Париж внезапно, след като отменя проповедта си в Лувъра навръх Великден, вероятно за да докладва за заплаха от бунт под предводителството на хугенотския военачалник Роан, женен за дъщерята на Сюли. През 1613 г. за кратко се връща в Париж, под предлог да преговаря с англиканските духовници за условията, при които ще назначи Ричард Смит на служба при себе си, но очевидно използва повода, за да се появи отново в двора. Предполага се, че се среща с Кончини. На 2 октомври 1614 г. на lit de justice, само броени дни след тринадесетия рожден ден на Луи XIII, трябва да се провъзгласи пълнолетието му.

 Последният велик водач на Лигата Майен умира през 1611 г., а Соасон, най-младият от братовчедите на Анри IV - през 1612 г. През втората половина на 1611 г. умира на четиригодишна възраст и вторият син на Мария де Медичи. Така нейният трети син Гастон, роден през 1608 г., става предполагаем наследник, до като на Луи XIII не му се роди син, а най-непокорният сред принцовете Конде е вторият по ред, който има права над трона[89]. Това положение, запазило се до раждането на бъдещия Луи XIV през 1638 г., упражнява определящо влияние върху кариерата и политиката на Ришельо.

През февруари 1614 г. дю Плеси се опитва да се сдобие с политическо влияние, като пише писмо до Кончини, в което изказва преданата си подкрепа. Рисковете, които поема, са огромни. Все още съществува голяма вероятност Мария де Медичи да изгуби регентството в полза на Конде, страната да бъде разкъсана от гражданска война или, най-малкото, скандалното издигане на дребен авантюрист като Кончини, по това време вече маршал на Франция, който по най-безскрупулен начин гледа да направи кариера и да натрупа богатства, да се окаже прекалено непоносимо, за да може да бъде търпяно. Още повече че става дума за човека, който има най-силното влияние в двора, но на когото липсва произход, възпитание, морално и интелектуално величие и изтънченост.

Изглежда, че дю Плеси не е твърде на страната на побеждаващата фракция, а се присъединява към суверена, дарен чрез миропомазването с правото да управлява Франция. Писмото до Кончини е открито предизвикателство към съдбата, изящно и дръзко, а и не може да бъде отречено, ако нещата тръгнат в неправилна посока. „Моля Ви само да приемете, че обещанията ми винаги ще бъдат осъществявани и че докато продължавате да ми оказвате чест с Вашата привързаност, аз от своя страна достойно ще Ви служа.” Дю Плеси изважда късмет. Сега постига признанието, което толкова много желае.

През май 1614 г. принцовете, над които влиянието на Конде все повече се засилва, подписват споразумение в Сент Мену и заставят Мария де Медичи да свика Генералните щати[90]. Унижават я, принуждавайки я да подложи своето управление на критичния поглед на обществото. Принудена е и да плати голямо обезщетение на принцовете заради разходите, направени от тях, за да се въоръжат срещу нея. Съгласява се да разпусне войските си и в замяна на това те освобождават своите. На 27 септември Луи XIII навършва тринадесет години. Провъзгласяването на пълнолетието му на 2 октомври в Париж автоматично превръща бунта срещу него в държавна измяна[91]. Луи XIII натоварва майка си Мария де Медичи да продължи да управлява кралството му. Регентката става кралица майка.

Генералните щати се събират в Париж в края на октомври. Ла Рошпозе, подпомогнат от Дювержие, провежда успешна кампания, за да накара духовенството на Поату да избере дю Плеси да го представлява. Първото съсловие, духовниците имат 140 представители, в това число петима кардинали, седмина архиепископи и четиридесет и седем епископи. Благородниците имат 132 представители, а третото съсловие - 192, от които около една трета на практика са аристократи, а мнозина от останалите притежават сень-ории. Простото селячество изобщо не е представено.

Напрежението върху Ришельо се увеличава, но от този момент нататък той нито за миг не оставя и сянка от съмнение за съгласуването на религиозните си задължения да подкрепя краля с личното си желание за богатство, признание, власт и издигане. Наясно е, че подкрепата за краля, все още полусвята фигура, както и земен монарх, е негово религиозно задължение, а и е вярно, че лоялността му към владетеля отваря пътя за голямото богатство и огромната политическа власт. Действията и отношението му обаче след 1615 г. показват, че амбицията за власт и богатство, дори и преди тази същата година, не са толкова силна обосновка, колкото осъзнато задължение. Неговият баща много умело успява да примири отдадеността на дълга с пътя, който, ако не е бил починал внезапно, би го отвел към властта и богатството.

По-късно дю Плеси отрича Генералните щати като чисто популистка завеса, зад която се прикриват взетите вече от елита решения. Вероятно мисли върху това и преди 1614 г., но това не означава, че Щатите не биха могли да са му от полза. Би могъл да ги експлоатира, за да докаже своята полезност за онази част от духовенството, която властва над първото съсловие - кардиналите и старшите епископи[92]. Дю Плеси, който е избран да произнесе встъпителното слово, е един от епископите, които преговарят с представители на другите две съсловия от името на духовенството, но дипломатическите му мисии постигат незначителни резултати, не предизвикват обсъждания с двора и не привличат вниманието на никой от чуждестранните или родни биографи.

По време на Щатите, на 15 януари 1615 г. в Париж е подписан брачният договор между брата на дю Плеси - Анри, вече полковник, и Маргьорит Гио. Всъщност от страна на Анри като свидетели се подписват само двама - дю Плеси и Рьоне дьо Винро, което предполага, че положението на Анри в двора е прекалено скромно, за да подпомогне брат си в постигането на амбициите му. Дю Плеси обаче не получава търсената възможност. Без съмнение в резултат на това, че по откритите за обществото проблеми, свързани с кралския и папския суверенитет или облагането с данък на държавните служители, не е постигнато съгласие, а и защото е persona grata както в двора, така и сред най-уважаваните измежду висшите духовници като Сурди и дю Перон, дю Плеси успява да си подсигури произнасянето на заключителната реч от името на духовенството на 23 февруари, когато представя неговите жалби при закриването на щатите[93].

Фактът, че говори повече от час, позовавайки се на възгледи и аргументи, почиващи на всестранни консултации и на отбелязаните в стенограмите реплики от предишните дебати от страна на дю Перон, но не добавя нищо ново, подкрепя твърдението, че дю Плеси не търси промяна, а признание за собствените си способности. Най-важните му опорни точки, се отнасят до прилагането във Франция на постановленията от събора в Трент[94]. Противопоставя се на галиканския възглед, че висшите светски служители на страната не трябва да бъдат назначавани измежду средите на духовенството, тъй като има вероятност да са прекалено уязвими от влиянието от Рим. Възхвалява кралицата майка и призовава за възстановяване на католицизма в Беарн, родната област на Анри IV. Изразява и одобрение във връзка с плановете за брак, обсъдени с испанския кралски дом, според които Луи XIII трябва да се омъжи за инфантата Ана Австрийска, а най-голямата сестра на краля, Елизабет, няма да се омъжи за принца на Пиемонт, на когото е обещана, а за най-големия син на краля на Испания, който след време става Филип IV.

Принцовете глупаво, но не толкова невъзможно, очакват Щатите да се опълчат срещу Мария де Медичи и нейния италиански фаворит и да предпочетат стария начин на управление чрез съвет от благородници. Като цяло принцовете не осъзнават колко много новата буржоазия ненавижда феодалната обществена система, също така като цяло не осъзнават, че със своите действия са причина за легитимирането на модел на централизирано управление, който извежда Франция към почти двувековния монархически абсолютизъм.

На 24 март 1615 г. канцлерът дава отговора на короната на списъка с жалби от трите съсловия. Обявено е премахването на продажбата и наследяването на постове, както и на droits annuels, годишният данък, плащан от държавните служители и изчисляван на милион и половина ливри, с което вбесяват независимите съдилища, зависещи от стабилността в заемането на постовете, а оттук и от паричната стойност на наследствените служби. Броят на пенсиите, водещи Франция към банкрут, са намалени. Създава се и правна комисия, която да разследва и контролира договорите за събиране на данъци. Това обаче не е достатъчно, за да удовлетвори обществото. Едрите благородници, с едно показателно изключение в лицето на дьо Гиз, напускат, за да започнат отново да заговорничат срещу Мария де Медичи[95].

С други думи, кралската реакция на жалбите на съсловията е прекалена. Предвид противопоставянето на съдебната система на 13 май е възстановена продажбата и наследяването на служби, както и droits annuels, практика, която продължава поне до края на 1617 г. Парламентът вече е взел решение да направи допълнителни постъпки, представляващи открита атака срещу Кончини, и достига почти до привиден съюз с Конде, който всъщност презира парламента и призовава за съвещание на перовете. Държавният съвет от своя страна отговаря, като напомня на парламента, че неговите функции са чисто юридически. Той няма изпълнителна роля, пито пък право да изразява политическо мнение. На 31 юли 1615 години Кончини, вече маршал д’Анкр, е натоварен с потушаването на бунта на принцовете.

Конде влиза в съюз с водачите на хугенотите и само благодарение на защитата на войските на Дьо Гиз кралицата майка успява да замени дъщеря си с испанската инфанта при река Бидасоа, част от която бележи границата между Франция и Испания. По време на пътуването дворът прекарва по-голямата част от август и септември в Поатие и е принуден да остави болната принцеса Елизабет на грижите на дю Плеси, като по този начин дава на епископа предостатъчна възможност да напише поредица от ласкателни писма до Мария де Медичи във връзка със здравето на дъщеря й. Изглежда, че именно по това време дю Плеси, който не присъства на събранието на духовенството, протекло между май и август на 1615 г., и се връща в Косе най-късно през април, получава обещание, че ще му дадат поста на главен отговорник за милостинята при Ана Австрийска. Обещанието е потвърдено официално през ноември. Възнаграждението е едва 300 ливри, задълженията не са обременителни, но длъжността дава на онзи, който я притежава, известно положение в двора.

Отбелязано е, че назначението говори за скромната почит, на която се радва дю Плеси, тъй като постът на главен отговорник за милостинята при Мария де Медичи остава незает след освобождаването на кардинал Бонци през 1615 г. По-вероятно е обаче дю Плеси да е назначен към двора на Ана Австрийска, защото длъжността е новосъздадена и не се налага да плати за нея. През 1617 г. продава поста на главен отговорник за милостинята на Себастиен Заме, по това време епископ на Лангр, за 60 000 ливри в брой и стоки на стойност повече от 10 000 ливри, като използва по-голямата част от постъпленията, за да осигури три четвърти от зестрата на сестра си Никол, която е на двадесет и девет години и през януари 1618 г. се омъжва за маркиз дьо Брезе[96].

През януари 1616 г. дворът отново се отбива за кратко в Поатие на връщане от испанската граница, но дю Плеси не играе роля в преговорите между него и Конде, които се състоят от февруари до май в Луден, съвсем близо до имението Ришельо. Отец Жозеф, който влиза в светския политически живот през 1615 г. като посредник между Конде и Мария де Медичи, несъмнено информира дю Плеси за развоя на преговорите. Дворът остава в Тур и Блоа, а след това през май се връща в Париж. Дю Плеси не е с него, но през първите месеци на 1616 г. или той, или брат му Анри се оплакват от щетите, нанесени на родовите земи от войските на Конде.

Преговорите между Конде и правителството, водени от министър Випроа, се провеждат между февруари и май 1616 г. и завършват със споразумението от Луден на 3 май с изгодни за принца условия. По-конкретно Вилроа се съгласява с исканията на Конде Кончини да бъде отстранен от поста генерал-лейтенант на Пикардия и губернатор на Ами-ен, а самият принц да бъде възнаграден с милион и половина ливри, да придобие място в съвета, да получи Бери и крепостта Бурж. Кончини незабавно сваля Вилроа от поста му на съветник, но едва в периода от юни до 9 август успява да го освободи от заеманите длъжности.

През втората половина на май дю Плеси става държавен съветник - пост, за който вероятно също не плаща, тъй като технически той все още принадлежи на Вилроа. На 16 май канцлерът Сийери, който не може да бъде освободен по реда на закона, е принуден да предаде печатите, пазени по традиция от канцлера, на Гийом дю Вер, прочут оратор и неостоически моралист, възнаграден от Анри IV през 1596 г. с поста губернатор на Прованс. Синът на канцлера Пюизийо вече не е министър на външните работи.

Взетите мерки засилват позицията на Кончини. Той е назначен за генерал-лейтенант на Нормандия, губернатор, на която е самата Мария де Медичи, и за губернатор на Каен и Пон дьо л’Арш с допълнително възнаграждение от 300 000 ливри. През юли 1616 г. Конде се пренася в Париж и бързо започва да властва над съвета. Известността му, която частично се дължи на всеобщата омраза към Кончини, е толкова голяма, че го превръща в сериозен съперник на Мария де Медичи за властта. Конде обаче няма силни политически съюзници, тъй като принцовете не си вярват един на друг, и следвайки съвета на новия главен интендант на финансите Клод Барбен, на 1 септември кралицата майка заповядва да го арестуват. Освободен е чак през октомври 1619 г[97].

Кралицата майка продължава да се освобождава от съветниците, оставени от Анри IV в наследство - на 25 ноември отстранява дори дю Вер. Пътят е разчистен и Кончини назначава свой собствен екип. В него влиза и епископът на Люсон, който още от юни успешно преговаря с Конде от името на двора и който вече живее в Париж на улица „Мо-вез Парол”. Регентката е спазила обещанието си за важно място в съвета на краля[98].

След като на 25 ноември отнемат печатите от дю Вер, дю Плеси поема овакантеното министерство и формално получава външните работи и войната. Постът му носи 17 000 ливри, които трябва да бъдат добавени към получаваните 2 000 като член на кралския съвет и 6 000 специална пенсия, която получава в допълнение от краля[99]. Венецианците, испанците и английският посланик смятат назначението за победа на Испания и папата, тъй като според своите разбирания намират за много силни връзките на дю Плеси с политическото крило на водещите представители на католическото възраждане. Самият дю Плеси е твърдо решен да бъде безпристрастен по отношение на испанците и хугенотите. Макар че е най-младият член на съвета, настоява да получи и се сдобива с правото си на старшинство, което му се полага според епископския сан.

Като министър дю Плеси ясно съзнава интересите на Франция в северна Италия, но от друга страна е решен да продължи мира. Предлага посредничеството на Франция по редица спорни въпроси, но е отблъснат както от венецианците, така и от савойците, които не са склонни да вярват в силата или стабилността на управлението на Кончини и предпочитат други пътища за водене на преговори. Не успява нищо да направи, за да предотврати компенсацията в ущърб на френските интереси от страна на испанските Хабсбурги, в замяна на това, че позволяват имперската корона да премине към Фердинанд Стирийски и австрийския клон на Хабсбургите. Основната му задача е сведена до това да уверява съседните държави, че френската власт си остава либерална, че браковете с испанския кралски дом не означават единна външна политика и да разубеждава чуждестранните поддръжници на хугенотите да позволяват набирането на наемници в полза на френските протестанти.

Вероятно дю Плеси пише кралското писмо от 17 януари 1617 г., след като принцовете отцепници започват да събират войски, и в отговор на манифеста на Майен. „Declaration du roy sur le subject des nouveaux remuemens de son royaume”[100] от средата на февруари със сигурност е негова. Двата памфлета почиват не на доводите, а агресивно се базират върху абсолютната кралска власт, мистичната характеристика, обграждаща законните монарси. Все още между юношата крал и майка му няма открит разрив, макар че неприязънта на Луи XIII към Кончини е очевидна.

Колкото и да иска дю Плеси да получи лично признание, богатство и възможност да упражнява дарбите си, всъщност отдава силите си за утвърждаването de facto и de iure на властта на законния монарх, чиито лични недостатъци вече са му ясни. С тази цел още в началото на 1617 г. се сприятелява с главния интендант на финансите Клод Барбен, който го убеждава да не подава оставка като епископ на Люсон, когато през 1616 г. е назначен за министър, защото така очевидно ще зависи единствено от Кончини.

Обидчивият и надменен Кончини не се опитва много-много да влияе лично върху политическите решения, вземани в обкръжението на кралицата майка. Той се интересува от пари и власт, а не от управление, затова още в началото на 1617 г. заминава за Нормандия. Ако дю Плеси внимава и не нанася открити обиди на Кончини, се радва на относителна свобода на действията си, макар че в своите „Мемоари” отбелязва, че смята смяната на настроенията у Кончини за уморителна, но е твърде малко вероятно, както предполагат някои източници, двамата с Барбен се опитват да получат от Мария де Медичи разрешение да подадат оставки[101]. По това време, все още, за да служи истински на краля, дю Плеси полага огромни усилия да попълни бойния състав на трите кралски армии и да се изправи срещу принцовете. Има възможност да използва брат си, който да предаде указания от името на краля на Монтини, отговарящ за Ниверне[102].

През януари 1617 г. благородниците отново започват да събират войски срещу Кончини. Някои се събират край Соасон, други на 6 януари при Буйон, трети по-късно през същия месец при Ньовер. Към тях се присъединяват Вандом и Майен. Мария де Медичи подава сигнали за помирение. Всеобщ бунт няма, а благородниците се връщат в двора след манифести, протести и демонстрация на сила от двете страни. Някои от подписаните от краля декларации са написани от дю Плеси и подписани от него в ролята му на министър.

Въпреки това Кончини все още е могъл да оцелее, ако не е внезапната поява на сцената на кралския соколар дук дьо Люин и подкрепата, която той оказва на младия крал в качеството си на модел за подражание, приятел и интимен другар. Петнадесетгодишният Луи XIII е подтикнат от тридесет и девет годишния Люин и заповядва да арестуват Кончини на 24 април 1617 г. в своеобразен държавен преврат.

Кончини трябва да бъде съден от парламента, но „оказва съпротива по време на ареста” и е прострелян в главата от близко разстояние с три изстрела от пистолет от гвардейския капитан маркиз дьо Витри и други двама известни офицери, които го пронизват и изритват тялото встрани[103]. Луи XIII иска то да бъде изложено на показ на бесилката, но след тайното погребение в Сен Жермен л’Оксероа, е ексхумирано от тълпата, кастрирано, разкъсано на парчета, които са изгорени, хвърлени на кучетата и набучени на колове. По-късно през същата година Витри заема мястото на Кончини като маршал.

Леонора Галигаи е брутално арестувана, докато ридае в леглото си, и е затворена в Бастилията. С Клод Барбен са обвинени в предателство. Леонора Галигаи е призната за виновна заедно с мъртвия й съпруг в lese-majeste[104][105] главно въз основа на огромните финансови облаги, натрупани от Кончини и самата нея и отчасти изнесени от кралството, а не заради някакви конкретни престъпления. Обвинена е и в упражняването на зловредното си магьосническо влияние върху Мария де Медичи. Леонора е обезглавена в деня на произнасянето на присъдата - 8 август 1617 г., а богатството й, подобно на това на съпруга й, конфискувано в полза на короната[106].

Луи XIII почти веднага го дарява на Люин, привидно като възстановяване на заеми. Процесът на Барбен е прехвърлен към върховния съд и макар че подсъдимият е признат за виновен в предателство, присъдата му е снизходителна и сведена само до конфискация на имущество и изгнание извън страната. Барбен е принуден да продаде поста главен интендант на финансите и през октомври 1619 г. все още е затворен в Бастилията. Убийството на Кончини е действието, с което намиращият се напълно под влиянието на Люин млад крал иззема властта от своята майка.

По време на процеса Леонора Галигаи е обвинена, че осигурява на дю Плеси поста на главен отговорник за милостинята при Ана Австрийска. Има вероятност това да е сторено от нея, но не съществуват доказателства[107]. В отношенията на дю Плеси с избухливия Кончини преобладава един тон на сервилност, а по-късно и на благодарност, но за да се обясни включването на епископа в министерския съвет от 1616 г., трябва да приемем, че имащият добри връзки Анри изиграва определена роля. Никога не е установено какво се случва в действителност, но няма да е изненадващо, ако Анри енергично подпомага кариерата на брат си чрез кралицата майка, а не чрез Кончини или съпругата му. През 1610 г. Анри изпълнява мисия при Лорен по заповед на Мария де Медичи, а през 1615 г. срещу Конде. Известно е, че гледа с одобрение на назначението на своя брат като главен отговорник за милостинята при Ана Австрийска. Дю Плеси съвсем очевидно няма официален пост в обкръжението на Мария де Медичи, но от есента на 1616 г. изпълнява ролята на старши служител в нейния двор.

Именно Люин спасява дю Плеси от незабавно уволнение от страна на краля в последвалата след убийството на Кончини всеобща истерия. Кралят стои близо до билярдна маса и крещи на дю Плеси, че е уволнен, тогава Люин се застъпва за него[108]. Дю Плеси е в по-голяма немилост, отколкото първоначално осъзнава. Кралят го изпраща на заседание на съвета, където оцелелите съветници на Анри IV му дават да разбере, че повече не е добре дошъл. В крайна сметка е уволнен.

Вилроа, Сийери, Пюизийо, Жанен и дю Вер са повикани обратно. Войските са разпуснати, а благородниците се завръщат в двора, за да получат прошка от краля, вече открито враждебен към своята майка, с която не общува цели девет дни, докато е затворена в Лувъра. Приемат предложението на дю Плеси да действа като посредник и именно ползата от него по време на договарянето на условията за нейното изгнание вътре в страната отлагат и облекчават съдбата му. Постигат съгласие Мария де Медичи да се оттегли с малък брой придворни в Блоа, а животът на Барбен да бъде пощаден. Люин иска дю Плеси да играе ролята на дворцов информатор в обкръжението на кралицата майка. Епископът на Люсон трябва да е благодарен на Люин, но по-късно Ришельо допринася немалко за неговото оклеветяване.

На 3 май 1617 г. кралицата майка потегля към Блоа в изгнание - изпаднала е в политическа немилост, заради покровителството си над Кончини и враждебното си отношение към принцовете, но запазва длъжностите, доходите и губернаторството над Нормандия. Кралят се сбогува с нея неловко и официално. Дю Плеси е в последната карета от кортежа й. С одобрение на двора става председател на нейния съвет, пазител на печата и интендант с надеждата да спомогне за помирение, въпреки че не постига успех в опасното начинание да доминира над италианското й обкръжение. А и не е единствен в желанието си да бъде главен посредник между кралицата майка и другите страни. Нещо повече, всяко едно помирение между краля и майка му задължително застрашава положението и дори живота на Люин. То не може да бъде постигнато лесно.

Дю Плеси е истински загрижен да защити кралската власт, което за момента означава да сътрудничи на Люин, на когото започва вярно да докладва. Добре съзнава своята уязвимост за интригите в двора на кралицата майка и заплахите, целящи да разклатят и без това деликатното му положение, предизвикват остри пристъпи на параноя, каквито не е изпитвал досега, пито ще изпита занапред.

На кралицата майка не й се нрави да бъде шпионирана, а дворът на краля не вярва, че дю Плеси няма да се опита да изиграе ролята на диригент на повторното й завръщане. Искрената враждебност към него в Блоа го изправя на ръба на паниката, а в писмата му откриваме намеци за самосъжаление. На 11 юни потегля внезапно за Косе, тъй като брат му Анри грешно го известява, че готвят посегателство срещу него. Вероятно се надява, че ако предупреждението се окаже невярно, тогава бързо може да се върне, под привидния предлог, че отсъства заради кратко делово посещение или за да се възстанови. Кралицата майка настоятелно го моли да се върне, но дю Плеси само улеснява двора в опитите да се отърват от него. На 15 юни кралят му препоръчва с писмо да се върне към задълженията си на духовник и му заповядва да остане в своята епархия.

Дю Плеси никога не пропуска предоставена му възможност и се заема да опровергае отговора на хугенотите на поредица от дворцови проповеди на йезуита отец Арну, посветени на краля. Полемичната брошура,,Principaux points de la foy de l’église catholique défendus contre Tescrit addressé au Roy par quatre Ministres de Charenton”[109] е в отговор на писмо до Луи XIII от хугенотските пастори на Шарентон. Тя показва, че дю Плеси съзнателно се опитва да подражава на кардинал дю Перон, но най-важната характеристика на произведението е акцентирането върху неистинността на твърдението, че хугенотите са верни на френската монархия. Най-сериозното им прегрешение в очите на дю Плеси е чисто политическо. Йезуитите благодарят на епископа, а от Сорбоната го поздравяват.

Трябват му шест седмици, за да напише „Principaux points de la foy de l’église catholique”, също посветена на краля[110], в която проповядва, че над всичко е подчинението към суверена, който е богопомазан владетел, и настоява за спазването от страна на католиците на тази доктрина. Това произведение е ключът за разгадаването на начина на мислене,

които често озадачава анализаторите и които е едновременно религиозен и политически. Начин, който е много характерен по време на Лигата и който продължава да съществува и през католическото възраждане. В началото на седемнадесети век миропомазването на светския владетел не е само чиста символика на една свещеническа церемония, изисквана от обреда, а сама по себе си е предаване на божествена духовна власт.

Възмущението на кралицата майка, предизвикано от бягството на дю Плеси и от ролята на Анри в него, се смекчава и тя моли Люин да му позволи да се върне при нея. Дю Плеси пише поредица от изключително почтителни писма до Луи XIII и предприема и други действия, част от които с посредничеството на отец Жозеф. С тях само раздразва обкръжението на владетеля, където все още безпредметно се страхуват, че епископът може да посредничи за съюз между кралицата майка и Конде. Дю Плеси има известни основания да продължи да повтаря оплакванията си, че никой не разбира принципите му. От практическа и приложна гледна точка те не само са религиозни, но и мистически свързани с тези на отец Жозеф, Берюл, Венсан дьо Пол и Франсоа дьо Сал[111]. В практически смисъл те са не толкова религиозно, колкото мистически свързани с тези на отец Жозеф, Берюл, Венсан дьо Пол и Франсоа дьо Сал.

На 26 октомври 1617 г. дю Плеси получава заповед да се премести от Косе в Люсон. Пренася своето движимо имущество от Блоа и се нанася в жилище, собственост на настоятелството на люсонската катедрала, кьдето остава от ноември 1617 до април 1618 г. и води преговори с Берюл и капуцините за проповедници, семинарията и приют. През февруари братът на дю Плеси, Анри, и зет му Рьоне дьо Винро, който управлява делата на епископа и го информира за събитията в Париж, получават заповед да се върнат в именията си. Рим като вероятно място за заточение е обсъждано, но отхвърлено, тъй като предлага прекадено големи възможности за интриги и на 7 април 1618 г. двамата и дю Плеси получават заповед да заминат за папския анклав в Авиньон. В „Мемоарите” си Ришельо отдава този ход на многобройни интриги, но най-вероятно той отразява непрекъснатия страх на Люин, че дю Плеси може да изиграе роля за реабилитирането на кралицата майка, която вече е под въоръжена охрана в Блоа. Люин контролира подстъпите към нейния двор.

На Разпети петък дю Плеси бързо напуска Люсон, но му отнема месец, за да прекоси Франция. Никой не се допитва до римската курия за този ход и тя определено не одобрява светската заповед до един епископ да напусне своята епархия, а и се страхува, че може да бъде въвлечена във френските вътрешни неуредици. Рим, подобно на Париж, недвусмислено, но погрешно подозира дю Плеси в някакви истински или евентуални заговори.

Твърди се, че резките опити на дю Плеси да се оправдае ожесточават Люин и самият епископ сам става причина за допълнителното си изпадане в немилост след онзи период на относително спокойствие веднага след преврата. Със сигурност поведението му се възприема като дразнещо и подозрително, но всъщност то е продиктувано от нуждата да оправдае принципите си. Дю Плеси не заговорничи срещу краля. Нито за миг не изневерява на патриотичния си и религиозен дълг да работи за истинските интереси на богоопределения монарх и за онези, които му служат.

На 15 октомври 1618 г. умира съпругата на Анри, която остава в Ришельо, за да роди сина си. На 8 декември умира и детето. На двора му трябват седем месеца, за да удовлетвори молбата на Анри да се върне и да се погрижи за жена си и за невръстния си син, когото никога не вижда. След смъртта им съставя завещание, с което оставя почти всичко на няколко религиозни ордена, но на следващата година, броени дни преди да почине, го анулира. И двамата братя виждат как амбициите им са погубени. Двамата са на по тридесет години, а на хоризонта няма надежда. Всеки от тях достига до мига на своята най-дълбока безнадеждност и изглежда, че няма на какво да се надява.

Тримата изгнаници - дю Плеси, Анри и Рьоне дьо Винро, често отправят молби да им позволят да се върнат за кратко по домовете си. В крайна сметка молбите на Анри и Рьоне дьо Винро са удовлетворени. Някой ден вероятно могат да издействат и разрешение епископът на Люсон да се върне към своите пастирски задължения, но само ако го използват като разменна монета срещу някоя услуга от Рим. Междувременно дю Плеси, чиито писма до настоятелството в Люсон говорят за нов духовен плам, завършва в Авиньон „Instruction du Chrestien”. Това е най-важната му творба като духовник и е започната през 1609 г. Написва и своето завещание, с което оставя среброто си на катедралата в Люсон, а библиотеката си и 1 000 ливри на семинарията.

4.
РЕАБИЛИТИРАНЕ И КАРДИНАЛСКА ШАПКА

В началото на 1619 г. кариерата на дю Плеси е в най-ниската си точка, дори и изпадането му в немилост, подобно на това на кралицата майка, да е относително леко. На тридесет и четири години е. В двора презрително го наричат „Люсон” и мислено принизяват общественото му положение до това на провинциален епископ. Полезен е само за няколко седмици, когато помага при уреждането на заминаването в изгнание на кралицата майка, но както тази му дейност, така и близките му отношения с Кончини, го правят подозрителен, вероятен отцепник, възможна политическа заплаха за Люин, който системно унижава Мария де Медичи. Заплахата, която може да представлява за Люин, вероятно е малка, а и от другата страна на везните е изгодата от него при евентуални преговори с Мария де Медичи, но от полза за всички е да го пратят в Авиньон и да го забравят.

Можем само да гадаем за психическото му състояние по това време. В Люсон дю Плеси се заема с ролята на епископ реформатор, благочестив автор и католически полемист. Дори и след поражението, изпратило го в Авиньон, вероятно с основание се надява на славна кариера като духовник. Изпадането в немилост е реалност, а непрекъснатите откази на молбите му да му позволят да се върне са обезкуражаващи. Нали в крайна сметка се докосва до удовлетворението да бъде допуснат до държавния съвет, а опитът му показва, че притежава практическите умения както в политиката, така и в дипломацията, при това доста повече от онова, което демонстрира, когато за първи път предлага услугите си на току-що овдовялата регентка? От друга страна, съзнава, че изгнанието, което най-вероятно няма да е за постоянно, все пак му предоставя определени възможности.

Не конфискуват имуществото му и най-лошото, което дю Плеси може да очаква, е да го отстранят, докато недоверието на Люин се изпари, както със сигурност ще стане след евентуалното помиряване на кралицата майка със сина й. Дори ако в обозримото бъдеще Люин е склонен да се противопостави на завръщането на дю Плеси, то папата няма вечно да се примирява с изгнанието на епископ, което му пречи да изпълнява пастирските си задължения, особено с оглед на високопоставеното положение, което макар и за кратко дю Плеси играе във вътрешните дела на своята страна, и с откритата му подкрепа към реформите от събора в Трент. Рано или късно трябва да има споразумение.

Безразборният начин, по който дю Плеси разпраща писма от Люсон, преди да бъде изпратен в изгнание в Авиньон, говори за решителност, както и за нуждата от подкрепа и ако е възможно, от посредничество. Нунцият докладва в Рим, че дю Плеси губи властта си в двора, а папа Павел V показва признаци на съчувствие, ако и да бездейства. Дю Плеси е забелязан заради ентусиазма на пастирската му и полемична дейност. В „Principaux points” от 1618 г. публикува миротворна, проницателна и високо ценена оценка на религиозното положение във Франция и на неговите корени в теологията и юриспруденцията, като защитава възгледа, че религиозната търпимост трябва да бъде ограничена до момента, в който разногласията започват да водят до политически действия. В Авиньон дю Плеси потиска отчаянието си дотам, че да продължи работата си на духовник с написването на „Instruction du Chrestien”.

Първоначалното намерение е осъществено, тъй като заемането на поста на отговорник за милостинята при новата кралица, който сам по себе си е синекура, води с лекота до важен политически пост в обкръжението на майката на младия крал. Мария де Медичи първоначално е обидена от дезертирането на дю Плеси през юни 1617 г., но впоследствие е омилостивена, а и на него му е ясно, че болезненото вкопчване на младия, избухлив и непостоянен монарх в Люин няма да продължи дълго. В крайна сметка помирение между кралицата майка и нейния син изглежда далеч по-вероятно, а и ще отвори пътя за неговото завръщане. Ако за момента няма непосредствена и ясна надежда за продължаване на политическото му или Църковно издигане, то най-лошото в ситуацията, в която се намира дю Плеси, е наложеното от необходимостта от търпение чувство за безсилие.

И тогава, на 22 февруари 1619 г., Мария де Медичи бяга от Блоа. Заговорът е замислен от един от италианските й придворни Ручелаи, който кани някогашния фаворит на Анри III Епернон, сега на шестдесет и пет години, да оглави бунт срещу Люин и да възстанови на власт кралицата майка. Луи XIII все още е на седемнадесет години. Бягството е като сюжет от роман на Дюма и все още притежава едно от онези усещания за изненадваща промяна, които през цялата кариера на Ришельо променят привидно предсказуемия ход на събитията.

През февруари 1619 г. Епернон напуска Мец и потегля към областта Ангулем. Той е губернатор и на двете места. В Ангулем вдига кавалерията и потегля към Лош, където на около шестдесет километра от Блоа има крепост, която може да бъде отбранявана. В Блоа един от хората на Епернон слага стълба над скалите на рова откъм пътя към стената на замъка и още една от рова до стаята на кралицата майка на около 37 метра над пътя.

Пълната четиридесет и пет годишна жена се спуска от прозореца надолу по стълбата до рова, но не може да мине по втората, далеч по-стръмна стълба. Правят пързалка с помощта на въжета и пелерина. Мария де Медичи слиза, придружена от двама от хората на Епернон, и изминава няколкотостотин метра до моста над Лоара. Минават край войници, движещи се в обратна посока, които я вземат за проститутка с двама клиенти, а след това се присъединяват към Епернон, сина му - архиепископът на Тулуза, Ла Валет и сто и петдесет конника.

Дворът е в Сен Жермен и изпада в паника при мисълта, че грандовете, както наричат най-несъгласните сред благородниците, могат да тръгнат на гражданска война, че може да има бунт на хугенотите, че Испания може да застане на страната на кралицата майка или пък че повече от едно от тези неща могат да се случат едновременно или едно след друго. Луи XIII иска да заловят майка му със сила, но Люин настоява за не толкова насилствен подход и иска да изпрати помощника на дю Плеси, Бутийе, който да обуздае Мария де Медичи. Бутийе моли да позволят на дю Плеси да му помогне, Люин най-после е убеден, че епископът не е посъветвал кралицата майка за бунта, и се съгласява. Отец Жозеф също като Бутийе защитава дейно интересите на дю Плеси, докато е в изгнание, и именно братът на капуцина, Шарл дю Трамбле, отнася в Авиньон заповедта на краля епископът да заеме отново мястото си в свитата на кралицата майка в Ангулем. Дю Трамбле пристига в Авиньон на 7 март.

Дю Плеси потегля незабавно, за кратко е арестуван от губернатора на Лион, който не знае какво става, и пристига в Ангулем на 27 март. Бутийе и изповедникът йезуит на Мария де Медичи вече са там, а след тях идва делегация, в която влизат малкият брат на Сюли, Филип дьо Бетюн, и Берюл, които напразно се опитват да отдалечат кралицата майка от Епернон. Вместо това тя пише поредица от писма до сина си, в които оправдава своето бягство и изказва възгледите си за управлението на кралството. Въпреки това в двора намират за удобно да гледат на бягството й като на отвличане от страна на Епернон, което им позволява да преговарят с нея[112].

Още с пристигането си дю Плеси отива право при Епернон, който търси политически съюзник срещу Ручелаи. Епернон отвежда дю Плеси при кралицата майка, чието обкръжение го гледа с подозрение. Те остават с нея в Блоа и трябва да понесат обвиненията в предателство, а той идва сега като пратеник на Люин и от вражеския лагер. Като дипломат обаче дю Плеси е единственият професионалист сред тях, приканват го да се присъедини към съвета на кралицата и му поверяват печатите. Ручелаи не харесва незабавното издигане на дю Плеси и за радост на Епернон напуска, когато епископът казва, че ще даде на кралицата съвет, различен от този, които той вече и е дал.

Подкрепен от Берюл, Дю Плеси бързо успява да постигне споразумение, според което кралицата майка остава в Епернон, но пък не я лишава от надеждата да се завърне някога в двора. Подписано е на 12 май и дава на Мария де Медичи правото на „убежище”, заради което трябва да се откаже от Нормандия и да приеме губернаторството над Анжу, което няма излаз на море, и градовете Анжер, Ши-нон и Пон дьо Се. Те имат стратегическо значение от гледна точка на мостовете над Лоара, макар че дю Плеси би предпочел да й дадат Нант, тъй като й осигурява евентуален път за бягство по море.

Дю Плеси насърчава Мария де Медичи, като съставя декларация с изявлението, че ако живее без да интригантства на избрано от нея място, но все още я преследват, той ще бъде сред първите, които ще твърдят, че управлението на Франция е пожертвано за сметка на лични интереси, от което се разбира, че при тези условия кралят е изгубил своята власт. Декларацията е важна, защото отчасти уталожва войнолюбивите настроения сред обкръжението на кралицата майка. Второ, защото доказва, че дю Плеси изобщо не е жаден за власт заговорник и се подсигурява, като заявява, че преди да приложи своето обещание да лиши от предаността си обградения с мистицизъм монарх, трябва да има морално обоснована причина, за да го направи, в лицето на непрекъснато и неоправдано преследване.

Има сблъсъци между партията на дю Плеси, която вече здраво е поела управлението, и старото обкръжение на кралицата майка в Блоа. Епископът урежда губернатор на Анжер да стане брат му Анри вместо близък приятел на Ручелаи. Друг от приятелите на Ручелаи, Шарл дьо Лозиер, по-малък брат на маркиз Ангоан дьо Темин, капитан на гвардейците на кралицата майка, е също толкова ядосан от назначението на Анри като губернатор на Анжер вместо брата на Ручелаи, че го провокира по време на случайна среща на улицата на 8 юли. Вадят шпаги и в нещо, което прилича колкото на разпра, толкова и на дуел, ранява смъртоносно Анри[113].

Ришельо, както вече започва да се нарича дю Плеси, е дълбоко натъжен от смъртта на Анри и продължава да носи тази тъга до края на живота си. За известно време дори сериозно се замисля да се оттегли от политиката. За кратко се обръща към семейството си, не толкова, за да им помогне за напредък в обществото, колкото защото отчаяно се нуждае от подкрепа от онези, на които може да има доверие. Пред обществото Ришельо запазва своята почтителност към Епернон, но бързо подменя Ручелаи, Темин и други свързани с Блоа хора от времето на Кончини със свои роднини, приятели и съратници, на които знае, че може да разчита. Амадор дьо ла Порт става губернатор на Анжер, а съпругът на сестрата на Ришельо Никол, Брезе, гвардейски капитан - начало, което го извежда до чин маршал на Франция.

Онова, което тогава вече недвусмислено може да бъде наречено политическа католическа партия във Франция, настоява за незабавно помирение между Мария де Медичи и Луи XIII[114]. Нейният най-деен представител е Берюл, но към него трябва да включим отец Жозеф и изповедниците йезуити на кралицата майка и краля, отец Арну и отец Сюф-рен. Помирението е символично скрепено от внимателно подготвена, но емоционално скована среща между майка и син при Кузиер близо до Тур през септември 1619 г[115]. Междувременно Ришельо започва да играе все по-голяма роля в делата на кралицата майка, печелейки отстъпки от страна на двора по значими въпроси като пари, постове и гарнизони. По този начин създава за себе си политическата основа, която до този момент му липсва във властта над делата, назначенията, политиката и разходите на кралицата майка.

В своите „Мемоари” Ришельо обвинява Люин за непрекъснатия неуспех на Мария де Медичи да постигнат съгласие със сина си, което би й дало дял от управлението. Обвинява го и за непрекъснатото подозрение, под което му се налага да работи. „Мемоарите” му обаче съдържат повече софистика, отколкото достоверна информация. Отлагат покриването на дълговете на кралицата майка, което забавя окончателното споразумение. Вземат решенията за назначаването на втория й син Гастон за губернатор и за брака на дъщеря й Кристина с дук Виктор Амадеус I Савойски, без да се допитат до Мария де Медичи. И по трите проблема обаче има вероятност вина да носи самата кралица майка. Най-голям смут предизвиква освобождаването на Конде от Венсен, където е преместен на 15 септември 1617 г., и пълното опрощаване на вината му през октомври 1619 г. Това наистина разбунва духовете в нейния изгнанически двор и сред грандовете, тъй като по този начин Мария де Медичи поема отговорността за злоупотреба с властта, защото заповядва да го арестуват през 1616 г.

През август 1619 г. емоционално и политически зависимият от Люин седемнадесетгодишен крал го прави дук и пер, после и братята му стават перове. Следват невероятно изгодни бракове, а единият от тях, Кадено, става маршал на Франция, министър и интендант на финансите[116]. От април 1620 г. грандовете все по-силно се обединяват в подкрепа на Мария де Медичи, чийто двор е установен в Анжер. Конде е новият войнствен съюзник на Люин, който се опитва да попречи на отстъпничеството на грандовете, като кани в съвета трима от тях - Дьо Гиз, Ньовер и Белгард.

Вместо да затихва, напрежението между краля и майка му се увеличава. Люин предлага да направи отстъпки, но както е типично за него, те са прекалено малки и идват прекалено късно. Дава инструкции на своите пратеници в Анжер да прехвърлят вината върху Ришельо, ако отхвърлят предложените отстъпки като незадоволителни. Ришельо все още се бори с всички сили за пълно помирение. Изглежда, че съветите му към Мария де Медичи да не се противопоставя на сина си, са истински и искрени[117],но невъзможността й да ги изпълни само го примиряват с неизбежността на предстоящия въоръжен сблъсък. Ето защо отделя необходимите финанси, отчасти като присвоява приходи на короната, а вероятно прилага и военните си умения, на които внезапната промяна в професионалната ориентация през 1603 г. попречват. Хугенотите, в чиито интереси е да има бунт, се опитват да се намесят във всеки конфликт между майката и сина. Евентуалният развой предизвиква безпокойството на духовенството и кардинал дю Перон повежда внушителна делегация към Анжер, за да се опита да избегне сериозен въоръжен сблъсък.

На 4 юли кралят, насърчен от Конде и въпреки колебанията на Люин, взема решение на заседанието на съвета да използва войски, за да потуши разкола в Нормандия. Това е първата му намеса по време на съвета. Руан и Каен падат без бой и повелият войските си владетел се насочва към Анжер, където силите му спечелват безредната схватка в душната жега на Пон дьо Се на 7 август 1620 г. На следващия ден армията на кралицата майка от три хиляди души пехота, четиристотин кавалеристи и три оръдия е разпръсната като на шега от войските на краля и тази битка остава в историята като drôlerie[118] при Пон дьо Се. На 9 август се предава крепостта на Анжер, а на следващия кралят и майка му сключват мирен договор.

След като свиква армията и бива насърчен от Берюл, кралят решава, че настъпва мигът, когато трябва да присъедини към Франция територията на Беарн, която е част от буферната страна Навара на югозапад, където Нантският едикт, постановяващ търпимост, не се прилага и която се води част от Франция, само защото имат общ крал. През септември Луи вече е в Бордо, а на 14 октомври влиза в столицата на Беарн, По, където обявява анексирането на онази част от Навара на север от Пиренеите, която все още е извън Франция, включително и Беарн. Сред като приключва шумоленето на победоносните документи и след края на всички церемонии, е възстановено католическото вероизповедание, но хугенотските пастори получават пенсии. В началото на ноември Луи се завръща в Париж.

Преговорите с Мария де Медичи продължават, като Люин е по-склонен от всякога на мирно разрешение. Макар че кралицата майка не получава място в държавния съвет, за което настоява, и продължава топлите си взаимоотношения с водача на хугенотите Анри дьо Роан и брат му Бенжамен дьо Субиз, които Люин счита за опасни. Мария де Медичи и синът й официално са помирени, а кралят приема Ришельо за френския кандидат за Светата колегия, като още на 29 август 1620 г. пише молба, с която иска за него кардиналска шапка. През август Бутийе е изпратен в Рим, вероятно от Ришельо, но с одобрена от краля мисия да ускори преговорите. Бутийе бързо осъзнава, че за да ускори въздигането на Ришельо в кардиналски сан, трябва да го представи и в друга светлина, а не само като представител на лагера на кралицата майка в битката със сина й. Особено след като Мария де Медичи, подобно на сина си и нунция Корсини, смята за по-важно в края на 1619 г. да посочат Ла Балет, на когото през 1618 г. вече е отказана кардиналска шапка, като основният кандидат на Франция за членство в Светата колегия, дори и това да е само вид компенсация за заслугите на баща му Епернон[119]. По частни пътища Луи дава на Рим да разбере, че исканата за Ришельо червена шапка не е неотложен приоритет. В началото на януари 1621 г. папа Павел V въздига в кардиналски сан Ла Балет и нунция Бентиволио в последното за своя понтификат попълнение на състава на Светата колегия. Едва през септември 1622 г. Ришельо е ръкоположен за кардинал.

Люин подкрепя Ришельо и за да придаде символика и да заздрави новите им взаимоотношения, урежда брака на своя племенник, сир дьо Комбале, с любимата племенница на Ришельо и дъщеря на голямата му сестра Франсоаз, Мари, бъдещата дукеса д’Егийон. Сватбата е отпразнувана с голяма пищност в Лувъра в края на ноември 1620 г. Мария де Медичи поднася на младоженката хубав подарък. През 1621 г. Люин става конетабъл и пазител на печатите, но през декември внезапно умира от петнист тиф и предизвиква още една промяна в посоката на кариерата на Ришельо.

Луи XIII се ражда година след сключването на брака между Анри IV и Мария де Медичи и е отгледан не само с другите законни деца на баща си, но и с трите му незаконни отрочета от Габриел д’Естре, която умира през 1599 г., две други деца от маркиза дьо Верньой, едно от контеса дьо Море и още три от Шарлот дез Есар. Оцелелите метреси и разведената кралица Маргьорит живеят в двора с новата кралица Мария де Медичи. Съобщават на Луи за всяко раждане на незаконно дете от неговия баща и още много млад го карат да осъзнае разликата между законороденост и незаконороденост, както и фактът, че по рождение е наследник на трона.

Луи притежава артистичен характер и изключително крайна, почти женствена чувствителност. Той е невероятно пренапрегнат, пламенен и своенравен, впоследствие потиснат, раздразнителен, високомерен и понякога избухлив, а катастрофалната философия, формирала характера му, почива върху физическото насилие. Често просто я определят като непросветен подход на епохата, но всъщност тя е ненормално жестока и е предмет на сериозните критични коментари на съвременниците, особено от страна на венецианския посланик. Бащата на Луи го малтретира с идеята, че така ще развие неговата мъжественост. От двегодишна възраст често го бият, понякога и самият Анри IV. Гувернантката му госпожа дьо Монла получава заповед да го налага колкото е възможно по-често. Известно ни е, че на 23 октомври 1604 г. едва тригодишният Луи е разярен и я издрасква, рита и удря. Твърди се, че продължителната пристрастеност към детски занимания представлява ранен признак за психическа недоразвитост. Луи със сигурност обича да изработва разни неща, да рисува, да пише музика и да подковава коне, толкова колкото и да ходи на лов със соколи.

През целия си живот Луи страда от пристъпи на гастроентерит, а още в двадесетте си години развива болест, смятана в наши дни за туберкулоза, от която в крайна сметка и умира. Тежката му хипохондрия налага за една година да му пуснат кръв 47 пъти, да приеме 215 пъти очистително и да вземе 212 лекарства[120]. Това може да се равнява само на опустошително маниакалните скрупули, покварили религиозния му живот и на силната мазохистична склонност, породена от чувството за неспособност, насадено му от боя. Ришельо стига дотам да заяви, че е виждал краля единствено болен вследствие на емоционална възбуда[121].

Луи има данни за спортист. В академията на Плювинел го превръщат в превъзходен ездач. Обича лова, стреми се към военни победи, привиква с лишенията и е равнодушен към опасността на бойното поле, с лекота общува с обикновените хора и е най-щастлив, когато предвожда войските си. От друга страна е несигурен в себе си до боязливост по време на дворцовите церемонии, заеква и е твърдоглав, несъмнено защото му липсва самоувереност, болезнено подозрителен и горд е, вежливостта лесно го спечелва, но всяко посегателство над кралските му прерогативи го прави упорит.

Името, с което понякога е известен в историята, е Луи „Справедливия” и съгласно едно писмо на водещия дворцов поет Малерб от 17 октомври 1617 г. е измислено, за да избегнат другото - Луи „Заекващия”. Малерб няма да го спомене, ако не е чул да го използват. Освен спорадичните пристъпи на сантименталност Мария де Медичи не успява да покаже никаква привързаност към него, което има опустошителен ефект. Още когато е на един месец, го изнасят от Фонтенбло и го отвеждат в Сен Жермен ан Ле; на шест месеца е, когато на 16 март 1602 г. за първи път е държан от майка си. Тя очевидно предпочита по-малкия си син Гастон. Именно това повече от всичко останало допринася за изтерзаната психика на Луи, а към него могат да се прибавят презрителното отношение на Кончини, който стои с шапка в негово присъствие, заповядва да го бият, седи на трона му и не му дава пари.

Психологията на Луи XIII е важна не само за да се обяснят превратностите във взаимоотношенията му с Ришельо, към когото от един определен момент също се привързва емоционално, но и защото бъдещето на Франция зависи от способността му да създаде наследник от мъжки пол по пряка линия. За да разберем теченията в европейската дипломация от първата половина на седемнадесети век, няма нужда да споделяме теорията за историята, свързана с носа на Клеопатра, така както я разбира Паскал. Той изказва предположението, че признак за нашата незначителност е, че сексуалната привлекателност на Клеопатра, отъждествена с дължината на носа й, променя хода на човешката историята. Сравнително незначителната подробност за наследството на френския трон от страна на Гастон д’Орлеан или на негов син, или ггьк ако той се провали, от страна на някой Конде, може да не промени, от наша гледна точка, цялостната последваща история на политическите уговорки в Европа. Личността на монарха рядко ги променя. Но тогава, в онзи момент, изглежда, че това има вероятност да се случи.

През август 1612 г. министрите на Мария де Медичи се съгласяват с двата брака - между краля и испанската инфанта Ана Австрийска, родена пет дни преди Луи, на 22 септември 1601 г., и между най-голямата му сестра и бъдещия крал на Испания Филип IV. Браковете са сключени чрез посредник[122] през октомври 1615 г. в Бордо и Бургос и неочаквано предизвикват безпокойство в обединените провинции, сред германските принцове и във Венеция. Принцесите са разменени на пищна церемония посред река Бидасоа на 9 ноември. Времето минава, но Луи XIII и съпругата му Ана Австрийска не могат да създадат наследник, което съвсем разбираемо увеличава тревогите.

Нищо от написаното за сексуалните занимания и емоционални обвързвания на Луи от мемоаристите и онези, които си водят дневници през това време, не е застраховано срещу лични предразсъдъци, а изворите от епохата, често обагрени от омразата към Ришельо, до голяма степен са изкривени от злонамерени клюки или пък прекалено открито защитават кралската репутация. Голяма част от информацията, включително и писма от френския двор или написаното за него от посланици, има за цел да предизвика определен ефект извън Франция. Съществува обаче цяла поредица обикновено по-възрастни мъже, към които Луи силно се привързва и чиито взаимоотношения, според Тальоман[123] и неговата биография на Луи XIII, преминават отвъд границите на чистото приятелство:

„Кралят за първи път показа привързаност към някого другиго в лицето на своя кочияш Сент Амур. После започна да удовлетворява желанията на пазителя на кучкарниците Аран. Великият приор дьо Вандом, капитан дьо Сувре и Монпуйян-ла-Форс, остроумен и лъчезарен млад мъж, но грозен и червенокос… бяха отстранени от кралицата майка един по един. Най-после дойде господин дьо Люин. За него говорихме другаде… За другите ще разкажем, когато им дойде времето.”[124]

Още от юноша Луи е склонен най-малкото да се привързва към мъже, често по-големи от него. Някои от неговите обсесии със сигурност имат нюанс и на мазохизъм. По-ранните биографи на Луи твърдят, че начинът му на живот предполага, че може да изпитва силна, но платонична привързаност към жените, но така и не превъзмогва отвращението от мисълта за физически контакт както със съпругата си, така и с някоя друга жена.

Знаем повече, отколкото можем да очакваме, за сексуалните му връзки, заради изключителната обществена важност на брака му, който трябва да бъде консумиран и от него да се роди наследник. Докато не бъде консумиран, бракът не е валиден с оглед на религиозните тайнства, а съюзът между Франция и Испания не е скрепен в религиозен план. Испания настоява за консумацията на брака, съвременниците на Луи го дразнят, тъй като мачистката култура на двора го изисква, а продължаването на династията и създаването на френска национална идентичност зависят от него. Ако бракът не е осветен или пък ако от него не се роди наследник, както Конде така и Вандом могат да предявят претенции към трона заради съмнителния прецедент, създаден, за да се легитимира анулирането на първия брак на Анри IV.

Луи по всичко дава да се разбере, че с нетърпение очаква сватбата, дори демонстрира смелост, когато се оказва, че войските на Конде могат да му попречат да влезе в Бордо на път за церемонията. Влиза в града в пълно бойно снаряжение, с ярък шарф, начело на кавалерия. Нощта след сватбата е мъчителна. Младоженецът и младоженката са едва на четиринадесет, но неотложността на политическата обстановка не позволява забавяне, а Мария де Медичи е там, за да види, че дългът е изпълнен, и лично отвежда сина си до стаята на булката[125].

Лекарят на Луи Ероар разказва, че той прекарва там два часа и половина, от които единият проспива, но заявява, че е изпълнил дълга си два пъти и разполага с кръв за доказателство. Тальоман, който винаги е добре информиран, но никога не трябва да му се доверяваме напълно, разказва, че Луи обявява, че само „ще се изпикае в тялото й” и повтаря широко разпространения слух, че „от него излиза само чиста вода”. От друг от по-грубите анекдоти на Тальоман можем да заключим, че кралят не страда от еректилна дисфункция, но пък същевременно разбираме от него, че владетелят се възбужда сексуално, когато го бият[126].

След първата брачна нощ Луи спи сам, дори шест месеца не се храни със съпругата си, макар че всяка вечер, преди да се прибере в стаята си, се отбива при нея. Ана пък обича да флиртува и се радва на компанията на придворните. След година испанците, изпращат френската свита на Елизабет обратно, французите отвръщат със същото и лишават Ана от испанските й придворни, като я оставят да се оправя както може във френския двор.

Чак на 25 януари 1619 г. Ероар докладва за Луи:

„Сложен да си легне. Молитва преди сън. Господин дьо Люин дойде, за да го убеди да спи с кралицата. Твърдо и решително се съпротивлява, дори плаче, но го отнасят, слагат го в леглото, той се насилва, но както казват, haec omnia пес inscio (има неща, за които нищо не знам). Връща се в два часа…”[127]

Разполагаме и с официално писмо от „отец Жозеф, недостойния капуцин”, носещо датата 14 февруари 1619 г. до неизвестен адресат, но предназначено за очите на краля на Испания Филип III, с чиято ръка е написано „видяно”:

„Нека негово преподобие ми позволи да се възрадвам заради щастливия изход, достигнат от успеха на един брак, предопределен от Бога за благото на Неговата църква и за Негова прослава… Най-християнският[128] владетел прекара същия ден, в който изпълни задълженията си към кралицата в пълна благочестивост и в емоционален възторг, който единствено Бог може да вдъхнови… Техни величества на колене пред леглото се молиха дълго преди да си легнат. Няколко други признака ясно показват Божията намеса. На следващата сутрин след тази първа нощ кралят се врече на кралицата, че ще й бъде верен и никога няма да обича друга жена.”

Оказва се, че испанците не са впечатлени от споменатото вече излагане на окървавените чаршафи четири години по-рано от страна на Мария де Медичи. От този момент нататък Ероар отбелязва с „определени числа” в дневника си всяко посещение на краля при кралицата или нейно при него. Прието е, че тези загадъчни знаци и цифри трябва да показват кога и понякога колко често кралят и кралицата правят любов. Дори и онези историци, които може би малко прибързано приемат това значение на знаците, признават, че брачните взаимоотношения между Луи и Ана почти са престанали през 1622 г. и са приключили напълно през 1626 г. Ероар умира през 1628 г., но още преди това спира да води дневника си. От 1622 г. нататък записите му са откъслечни и кратки, пропускани са дати, но документите са непокътнати и не показват някакви видими белези, че подробностите са подправени.

Всичко, което можем да кажем за личната информация на Ероар за случващото се между краля и кралицата, когато е известно да са били заедно, вероятно му е споделено от единия или другия. Нищо от разказаното от сестрите или придворните дами, които остават в една стая с двойката зад закритото със завеси легло, не може да се приеме на доверие, поне не повече, отколкото представлението на Мария де Медичи с окървавените чаршафи. Луи прекрасно съзнава натиска върху себе си да създаде наследник от мъжки пол, никой не се съмнява и в желанието на Ана, поне в периода от 1619 до 1622 г., когато помята на 16 март. Разказите за случилото се се различават, но се твърди, че Ана играе някаква игра, включваща езда, пързаляне и вероятно скачане в Лувъра със съпругата на Люин и една от незаконните дъщери на Анри IV. Пада и се удря сериозно. Тъй като знае, че е бременна, и съзнава колко е важно да роди успешно, в най-добрия случай поведението й е безсмислено нехайно.

Не е изненадващо, че историците са подложени на натиск от всеобщото мнение, когато тълкуват фактите, свързани с поддържането на тезата, че Луи е баща на синовете, родени от Ана през 1638 и 1640 г., първият от които става Луи XIV. По онова време гледат на случилото се с известна доза цинизъм, а в наши дни това съмнение отново се появява. Доводът, че Луи XIV не може да има друг баща освен Луи XIII и следователно няма, не е чак толкова състоятелен. Въпросът дали някой друг е виновен за бременността на Ана през 1622 и 1626 г., като и в двата случая тя помята, също трябва да бъде преразгледан. Някои историци споменават за поредица от аборти, като се опират най-вече на дворцовите клюки, събирани от мемоаристите, макар че само за два има неоспорими доказателства. Трудността се крие в това, че голяма част от фактите, събрани от хроники и мемоари, звучат като нови доказателства или прикритие, за да се запази вярата, че Луи XIII е баща на Луи XIV.

Ришельо, когото някои историци подозират, че по различно време е влюбен както в Мария де Медичи, така и в Ана, не оставя, както и можем да очакваме, нищо, което да свидетелства по какъвто и да било начин за подобни чувства, а е изключително невероятно близостта му с двете да преминава границите на приличието и да води до нарушаване на свещеническите му задължения[129]. По-важното е колко знае за личните дела и дори чувства на кралицата майка и на кралицата, когато вече не е близък с нито една от двете, и как използва информацията, която притежава.

Взаимоотношенията между Луи и първия избран от него ментор в лицето на Люин стават наситено емоционални и още в края на 1614 г. започват да притесняват майка му и Кончини. Именно Люин убеждава Луи да поеме кралската си власт, упражнена първо с решението да отстрани Кончини, а след това и на 4 юли 1620 г., когато използва въоръжени сили срещу Нормандия.

Роденият през 1578 г. Люин се жени за дъщерята на водача на хугенотите Мари дьо Роан едва на 13 септември 1617 г., няколко месеца след като идва на власт. Той е винаги нерешителен и връща обратно на власт министрите, управлявали преди седем години по време на убийството на Анри IV.

През 1620 г. Люин се сближава с Ришельо и кралицата майка, макар че подкрепата му за кардиналската шапка на епископа през 1621 г. отслабва, след като разбира колко е силна опозицията срещу това във Франция и Рим. Макар и доста вяло, Люин взема участие в антихугенотската кампания на краля през 1621 г., която владетелят смята за свой свят дълг, а и открито се наслаждава на възможността да препуска начело на войските си.

Кралят напуска Париж в края на април 1621 г. Люин умира на 15 декември по време на обсадата на Монтобан и Луи е задължен да се върне у дома, след като не успява да принуди Роан да предаде града. Връща се в Париж в края на януари 1622 г., като спорадично демонстрира брутална жестокост и същевременно понякога изпитва желание да го считат за милостив баща на своя народ. Луи отново напуска Париж през март 1622 г., за да помете западния бряг и да постигне нов успех, който оставя на хугенотите само

Ла Рошел и Монпелие. Обсадата на Негрпьолис, където жителите избиват разквартирувания кралски полк, води до най-големите жестокости, извършени в тази война. Луи позволява на войските си просто да подложат на плячкосване града, тъй като е нанесена обида на кралското му достойнство.

По време на кралските походи Ришельо съзнателно се опитва да не се набива на очи и съответно не знаем почти нищо за ежедневните му занимания. Обаче в „Мемоарите” му, а и другаде има доказателства, че впоследствие взема предпазни мерки, за да прикрие какво е било отношението му и какви са били действията му в този период от неговата кариера. Изгражда отлични взаимоотношения с Люин, дава си вид, че не се интересува от това, че го карат да чака за кардиналската шапка, и изпраща изтъкнатия съветник от парижкия парламент Луи дьо Марияк като постоянен пратеник към странстващия двор, за да следва краля. Разполага с време, за да преговаря за завръщането в Париж на кралицата майка и за повторното й допускане до съвета. Мария де Медичи обаче ще бъде допускана да присъства на съвета само в определени случаи и няма да доверява на Ришельо нищо, свързано с делата на краля.

Вярата на Ришельо в политиката на умиротворение и търпимост, и конфронтация с Хабсбургите, а не толкова с хугенотите, претърпява временно поражение, когато хуге-нотът Субиз изненадващо оглавява нов бунт през януари 1622 г. Люин е мъртъв, кралицата майка е в активни връзки с хугенотите противници на сина й и изглежда, че надеждите на Конде да оглави партията срещу нея, да предизвика поредната гражданска война и да доминира над съвета, ще се осъществят.

Към началото на лятото на 1622 г. вятърът променя посоката си. Люин е мъртъв от шест месеца. Значителната враждебност на двора към него продължава и след кончината му, като главно се съсредоточава в произведения от рода на издадената през 1622 г. „Chronique des favoris”[130], написана от яростния противник на духовенството и про-хугенотски настроен почитател на Анри IV Франсоа Ланглоа дьо Фанкан, памфлетист, който подкрепя Ришельо, а впоследствие е нает от него. Памфлетите, подкрепящи или нападащи отделни хора или вид политика са обичайното средство в тази епоха за привличане на вниманието на образованата публика към проблеми, считани за достатъчно важни от онези, които имат парите да наемат памфлетисти или пък възможността сами да съчиняват и издават. Обикновено ги продават по улиците, често са анонимни, или привидно анонимни, и същевременно нерядко клеветнически.

Луи става все по-недоверчив към Конде и в същото време се сближава с Ришельо, когото приема за полезен, когато става дума за обуздаване на поривите на майка му да си върне политическата власт. Към края на април Ришельо е единственият кандидат на Франция за кардиналска шапка. Новият папа Григорий XV обещава, че Ришельо ще бъде включен в следващото повишение и на 5 септември това е обявено официално. Когато през декември в Лион Ришельо приема кардиналската шапка от краля в присъствието на кралицата и кралицата майка, той я полага в нозете на Мария де Медичи.

От 1620 г. Ришельо вижда бъдещето си свързано с това на Мария де Медичи. Вярно е, че през 1621 г. му препоръчват да се откаже от всякакви лични политически и църковни амбиции, да заживее като отговорник за милостинята при Мария де Медичи и да се грижи единствено нищо да не й липсва. Не амбицията обаче му попречва да последва съвета. Това би означавало да се откаже от божественото призвание да служи пряко на миропомазания монарх в създаването на могъща и обединена Франция. Въпреки това е главният интендант на финансите при Мария де Медичи от 1619 г., неин капелан от 1621 г. и председател на съвета й от 1623 г. През 1620 г. вижда, че в бъдещето му не влиза завръщането към духовните дела в неговата епархия. Все още му изглежда несигурно да подаде оставка като епископ на своята епархия, но през 1620 г. се опитва да направи главния си викарий свой помощник-епископ, който да поеме пълната пастирска отговорност за епархията. През май 1623 г. Ришельо най-после подава оставка като епископ на Люсон, след като в епархията са приети постановленията от събора в Трент и след като се завръща в Париж заедно с кралицата майка и тя отново е допусната до съвета.

От 1621 г. Ришельо се заема да придобива бенефиции - до 1623 г. получава пет абатства: Сен Беноа сюр Лоар, Редон, Понльовоа, Нотр Дам дю Ва и Сен Пиер дьо Шалон[131]. Само Редон е сред даренията за Мария де Медичи, но римската курия не създава трудности при даването на необходимата духовна власт. Има и други, по-малки бенефиции, с които Ришельо утроява дохода си от църковни имоти и започва да влага парите си в земя. След като приема фамилното име Ришельо, наследява и родовите задължения, изпълнявани преди това от Анри, имението Ришельо, земите и дълговете както на баща си, така и на брат си[132]. Първата му покупка е самата сеньория на Ришельо, която е предложена на търг през февруари 1621 г., за да се удовлетворят исканията на кредиторите на баща му. В началото на 1623 г. купува срещу 270 000 ливри графствата на Лимур и Монлери, намиращи се в съседно Фонтенбло. На следващата година купува в Париж къщата, която впоследствие превръща в кардиналския дворец. През 1621 г. прави първата от многото и все по-големи инвестиции в „домен” - източник на доход, състоящ се от имения, приходи от придобиването и разпореждането с постове, законови и други вноски, налози, понякога ловуване или права за сечене на дървета и такси, наложени, когато феодалните владения сменят собствениците си.

Короната му отпуска пенсия от 10 000 ливри годишно малко след като става член на Светата колегия, и към 1624 г. се изчислява, че доходът му от всички източници е около 85 000 ливри, три пъти повече отколкото получава преди три или четири години. Сдобива се с име на човек, обкръжен от великолепие, което в крайна сметка достига невиждани до тогава размери, но също така и го обвиняват в алчност. Не само богатството му се увеличава, но и сферата на интересите му. През 1622 г. умира Анри дьо Гонди, вторият кардинал дьо Рец, и Ришельо се кандидатира за поста директор на Сорбоната. Избран е на събранията от 29 август и 2 септември от членове, които естествено знаят за предстоящото му въздигане в кардиналски сан.

Ришельо приема този пост толкова сериозно, колкото приема и епископските си задължения в Люсон. Колежът е само основното място за срещи на преподавателите от факултета по теология, но понятието „Сорбона” започва да означава не само колежа, а също така и преподавателското тяло, където всички са членове на колежа. Постът на директор му дава известна контролна власт над откритите лекции по теология в Париж извън йезуитския Колеж дьо Клермон[133], който е уважаван от Ришельо и подобно на Колеж Роаял, по-късно Колеж дьо Франс, е запазен като независимо от университета учебно заведение.

Така както в своите „Principaux points” Ришельо разграничава свободата на съзнанието и гражданското несъгласие, така и като директор на Сорбоната показва усет за разликата между църковна власт, която като кардинал не му дава никаква официална клерикална юрисдикция, и гражданската му власт на министър. Ето защо внимателно решава под каква форма и кои спорове да представи за уреждане под юрисдикцията, считана от него за подходяща.

От самото начало Ришельо разбира, че религиозното разединение е обществен и политически изход, но и въпрос на доктрина, докато галиканизмът предизвиква теологически, а и вътрешнополитически тревоги. Неговото деликатно съблюдаване на разделението между двете върховни власти, духовната и светската, заедно със способността му да го експлоатира в полза на създаването на единна нация са сред основите на онова, което през 1622 г. все още е предстоящият му политически успех.

Например, когато йезуитът Сантарели е осъден от парламента заради твърдението си, че папата има духовната пласт да свали един светски монарх, Ришельо взема страната на парламента. Светската власт е дадена направо от Бог чрез миропомазването в обред, който почти не се различава от ръкополагането в духовен сан. От друга страна Ришельо защитава доминиканеца Жан Тестофор, разкритикуван остро от факултета по теология през 1626 г., защото отдава прекалено голяма власт на папския магистериум[134], що се отнася до тълкуването на светите писания. Магистериумът принадлежи изключително на духовната власт. Дори и за това време начинът, по който Ришельо решава проблема, е интересен за отношенията между светската и църковната власт - теологическото порицание на Сорбоната срещу Тестофор е отменено не от Рим, а от патентно разрешение, подписано от краля на 14 декември, на основание, че факултетът по теология[135], който сам по себе си е светски, а не духовен орган, предизвиква разединение сред обществото.

Ришельо застава на страната на папата в случая с галиканизма на председателя на факултета Едмон Рише. Последният е подкрепен от парламента и се ужасява от всяка доктрина за духовно превъзходство, която може да доведе до оправдаване на цареубийство като това на Анри IV, затова през 1612 г. публикува „Libellus de ecclessiastica et política potestate”, осъдена през същата година от провинциалните синоди в Сан и Екс. Полемиката се разразява, когато вижданията на Рише съвпадат и сякаш подхранват тенденцията на враждебност срещу обикновените духовници и се опитват да доведат до тяхното освобождаване от надзора на епархията. Възрастният кардинал Ла Рошфуко, отскоро член на кралския съвет и отчасти отговорен за осигуряването на изповедник йезуит на владетеля, стои зад молбата за намесата на Ришельо от февруари 1623 г.[136]

До 1625 г. самият Ришельо е нападан заради антихабсбургската си политика и съюзите с протестантски сили с политически цели, затова противодейства, като извоюва от съвета постановление от 7 ноември 1626 г., което анулира решението на парламента от 24 юли и дава на докторите по теология от религиозните ордени право на глас във факултета. Преобладаващият брой сред тях по убеждение са поддръжници на папата и така на 27 декември 1629 г. Ришельо успява да накара Рише да се откаже от думите си, като заяви, че никога не е искал да нападне папската власт. Напълно типично за Ришельо е да прави ясно разграничение между проблема с духовната власт, по който взема страната на папата, и целите, които правят съюза му с чуждестранните протестанти необходим за защитата на френските интереси, когато става дума за чисто светския политически порядък. Още през 1625 принуждава факултета по теология остро да разкритикува брошура, която обявява съюзите за предателство срещу църквата.

През 1621 и 1622 г. главоболията му стават още по-тежки и той показва симптоми на изнемога, която несъмнено и до голяма степен е причинена от ограниченията, наложени от ясно съзнаваната от него потребност колкото е възможно по-малко да се набива на очи на политическата сцена, като се нагърбва само с онова, което може да мине за скучни задължения към кралицата майка и да дава мнения, които могат да минат само за нейни. За нещастие, всичко, което може да стори като началник на двора на кралицата майка, но все пак и с оглед на неговото издигане, не е достатъчно, за да поеме енергичната му мощ, при все че трябва да следи за строежа и декорирането на парижката резиденция на Мария де Медичи - двореца Люксембург. В това влиза и деликатната задача да поръча на Рубенс да нарисува прочутата си поредица от картини, прославящи живота на кралицата майка по такъв начин, че да удовлетвори жаждата й за слава, но същевременно да не нанесе обида на нейния син.

Ришельо постига достатъчно успехи, за да може през 1622 г. да отслабне недоверието към политическите му амбиции. В своите „Мемоари” признава, че се домогва до възможността да наследи Анри дьо Годни в кралския съвет след смъртта му през август 1622 г.[137] Всички са съгласни, че трябва да назначат духовник, но на Ришельо му се налага да се задоволи с наследяването само на кардиналската шапка, поне до като подстрекаващата към война антихугенотска политика, поддържана от Конде и целяща още от самото начало единствено неговото политическо издигане, не започне да губи своята убедителност. Конде напуска обкръжението на краля и сам си налага изгнание в Италия дори още преди подписването на мира от Монпелие на 18 октомври 1622 г. да извади Луи XIII и Роан от положението, от което и двамата търсят начини да се измъкнат.

По време на вътрешните религиозни конфликти във Франция Хабсбургите, които очевидно се стремят към европейска хегемония, предизвикват сериозни пробиви във френската външна сигурност. Съгласно споразумението от 7 февруари 1623, сключено в Париж, Франция е съюзник с Венеция и Савоя. Със сигурност е обсъждана и възможността да подновят съюза с протестантска Холандия. Нападателната антихугенотска стратегия, защитавана от Конде, е дискредитирана, а в резултат на това противниците му успяват да си осигурят назначение в съвета.

Мария де Медичи се завръща в двора и започва да възвръща доверието към себе си. Отношенията със сина й се подобряват до такава степен, че почти не остават следи от предишната неприязън. Чуждестранните пратеници се надяват да използват нейното влияние и постепенно откриват, че политическите й прозрения и съвети всъщност принадлежат на един самообезличаващ се Ришельо, чиято бъдеща роля в управлението на Франция на мястото на „сивобрадите”, както ги наричат, започва да става видна. Същевременно през антихугенотските войни от 1621 до 1623 г. Луи XIII оставя управлението на страната на своите министри, така че сега назрява промяна на министрите, така като се задава и промяна на политиката.

Канцлерът Никола Сийери и синът му, първият министър Пюизийо, са противници на Конде, те сключват таен съюз с Мария де Медичи и в края на 1622 г. за кратко постигат победа, като получават пълна власт над съвета. През януари 1623 г. именно техният кандидат Ла Вийовил става главен интендант на финансите. След мира от Монпелие през 1622 г. нуждата от финансиране на войската намалява и Ла Вийовил сравнително лесно успява да намали кралските разходи. До средата на 1624 г. той е подкрепян от пестеливия до крайност по нрав крал в опитите си да намали дори пенсиите на старата аристокрация.

Много скоро обаче се вижда некомпетентността на Ла Вийовил извън сферата на финансите, макар че иска по-пълна власт над съвета, отколкото постът му позволява. В опитите си да я получи, той е готов да върне Мария де Ме-дичи обратно в центъра на събитията и вероятно по нейно настояване прави сондажи пред Ришельо. Именно Ла Вийовил, почти сигурно със съучастничеството на Ришельо и Мария де Медичи, най-после успява да освободи през 1624 г. Сийери и Пюизийо и да ги отпрати в именията им.

Продължават да се появяват брошури против Люин, а Фанкан издава поредица от яростни нападки, включително и „La France mourante”[138] от 1623 г., както и една нападка срещу финансовото управление на Ла Вийовил[139]. Сийери остава фиктивен канцлер и след смъртта на Люин си възвръща пазителството на печатите. Той успява да подкопае авторитета на отговарящия за министерството на финансите и войната Шомберг, когото освобождават от поста в края на януари 1623 г. Но към края на същата година самият Сийери е принуден от някогашното си протеже Ла Вийовил да върне печатите.

На 6 януари 1624 Луи с показна независимост поверява печатите на бившето протеже на Шомберг, Етиен Алигр. Министерските отговорности са преразпределени, за да се увеличи до най-голяма степен упражнявания контрол от страна на Ла Вийовил, който иска да държи във властта си министерството на външните работи, както и това на финансите. През февруари 1624 г. е готов да предложи на Ришельо стола на conseil des dépêches[140], натоварен с външните дела, но последният му отказва, като посочва, че подобен орган се нуждае от представител в държавния съвет.

Във външнополитическо отношение положението на Франция никак не е леко. Нейните представители не успяват да спрат или дори да доловят прокрадващото се нарастване на контрола на Хабсбургите, като например френският посланик в Рим, който се съгласява с папата да отстъпи на испанците правото да преминават през стратегически важните долини от Валтелина в Северна Италия и по този начин им позволяват свободно да се придвижват между Ломбардия и басейните на реките Рейн и Дунав. Чуждестранните посланици във Франция започват да се чудят какво вещае по-активната политическа роля, която очевидно кралят възнамерява да поеме.

Всъщност кралят прекрасно знае, че предложените от майка му съвети идват от Ришельо и на 29 април в Компиен Луи обявява приемането му в съвета с ограничението, че на практика няма да се занимава с делата на Франция извън стаята на съвета. Повишението е мотивирано от факта, че се налага да бъде намерен заместник на болния кардинал Ла Рошфуко, който въпреки това продължава да изпълнява ролята си на председател, когато все пак е в състояние да присъства на заседанията.

На 9 май Ришельо успешно налага старшинството си над другите членове на съвета, което се дължи на кардиналския му сан, но във всички други отношения се придържа към досадните ограничения на това да стои в сянка. Оказва се, че Ла Вийовил е защитник на Ришельо, но прави още зло-вредни грешки, наливайки вода в колелото на онези, които го подозират, че сближава Франция с протестантските сили. Сключва полутайно споразумение, което е по-скоро лично обещание, отколкото публична гаранция от страна на Джеймс I да толерира английските католици, което би било достатъчно, за да се разчисти пътят за брака на малката сестра на краля Анриет-Мари с принца на Уелс, бъдещия Чарлз I. Папата отказва да даде разрешение за смесения брак, ако няма нещо по-сериозно насреща и Ла Вийовил прави фаталната грешка, която Ришельо се опитва да избягва. Действа без одобрението на краля.

Ришельо е назначен за член на комисията, която договаря условията за английския брак. Той е отчасти отговорен за назначаването на своя бивш съветник Ричард Смит за епископ в английската църква и по този начин разполага с информация, каквато никой друг във Франция няма за настроенията на английските католици. Също така обръща внимание на краля, че Ла Вийовил действа без кралско одобрение и по други въпроси извън онези, засягащи Джеймс I и английските католици. Изглежда, че захранва Фанкан с информация за двата му яростни памфлета срещу Ла Вийовил - „Le Mot à l’oreille de M. le marquis de la Vieuville”[141] от май и “La Voix publique du roi”[142] от август 1624 г[143]. Луи променя отношението си към Ла Вийовил, а липсата на самоувереност го прави добър в притворството и му помага да не разкрива намеренията си до мига на арестуването на Вийовил и затварянето му в Амбоаз на 13 август. От този миг нататък Ришельо е най-важният министър в съвета.[144]

Няма някаква драматична или внезапна смяна в политиката, но Ришельо установява здрав контрол. Достига до поста, от който може да постигне амбицията на своя живот - създаването на национална идентичност за Франция.

5.
ПЪРВИ МИНИСТЪР:
СТРАТЕГИИ (1624 - 1629 Г.)

В първата глава на своето незавършено „Testament politique”[145], адресирано към краля, за да го направлява във воденето на държавните дела[146], Ришельо прави проницателен анализ на злините на Франция през 1624 г. Посочва в частност, че хугенотите, делят държавата с краля”, че грандовете се държат така, сякаш не са поданици, че провинциалните губернатори се изживяват като суверени и че докато личните интереси вземат превес над общественото добруване, ролята на Франция в световните дела ще отслабва.

От „Testament” става ясно, че Ришельо обещава да положи всички усилия „и цялата онази власт, която кралят би намерил за добре да му даде” в тройното начинание да унищожи хугенотската партия, да унижи гордостта на грандовете, да върне всички поданици на краля към техните задължения и да издигне името на краля на длъж и на шир, както му се полага по право[147]. Ако, както изглежда най-вероятно, това всъщност са спомените на Ришельо от 1635 г. за нещата, които мисли през 1624 г., тогава тези три проблема обобщават мерките, които смята за необходимо да предприеме, за да възстанови реда в кралството. Но те не представляват структурирана политика. Същевременно писмата му говорят, че през 1624 г. предпочита да използва далеч по-лек натиск над хугенотите от каквато и да било политика на потисничество със сила и че съзнава нуждата да облекчи обикновените хора от наложеното им по това време бреме.

Ришельо знае, че Луи е несигурен, с неуверена преценка, бързо се разстройва и лесно се влияе. Свидетел е на емоционалната зависимост на Луи от страна на по-възрастния Люин и от по-младите фаворити от мъжки пол, споменати от Тальоман, към чийто списък трябва вече да се добави и Франсоа дьо Барада, издигнат до поста първи благородник на кралската спалня, капитан на кралския замък Сен Жермен и генерал-лейтенант на Шампан. Барада е освободен, защото през 1625 г. се меси в политиката и предизвиква на дуел своя наследник като кралски фаворит Клод дьо Рувроа дьо Сен-Симон. Сен-Симон, баща на мемоариста, е открит като млад паж в кралските конюшни и остава фаворит до 1636 г. Дарените му земи са издигнати в ранг херцогство-перство през 1635 г.

Взаимоотношенията на Луи с него не изключват нито платоническата връзка с дворцовата красавица и придворна дама на Ана Австрийска Мари дьо Отфор, нито пък връзките с по-възрастни от него мъже, в това число и Ришельо, от когото кралят е емоционално зависим за известно време. В допълнение Ришельо знае, че ако успее да спечели доверието на краля, ще постигне не само лично величие и богатство, но ще установи политиката, която да възстанови религиозния мир и до известна степен обществената хармония сред селячеството. От време на време избухват вече бунтове срещу данъчната система. Той е готов винаги да предотврати насилие, което може да бъде избегнато, а писмените му изявления до краля неизменно дават разумни доводи за търпимост по време на онези големи изпитания на царстването, които по настояване на краля завършват с екзекуции.

Организмът на Ришельо е силен, но нервното напрежение го докарва до пристъпи на страх, които намира за унизителни. Периодически страда от мигрена и невралгия. Трескавата болнавост, на която се поддава през 1611 г., от 1621 г. започва спорадично да се появява. Кожата му все по-често се покрива с язви, има силни болки, причинени от хемороиди, които от време на време му пречат да пътува, освен ако не е в легнало положение. Приблизително от 1632 г. нататък започва да задържа урина, а след още две години започва да страда от ревматизъм и зъбобол[148]. Има периоди на временно облекчение, но част от привидно аскетичното високомерие на Ришельо се дължи на отказа му да се предаде на физическата слабост и силното желание да подтисне външните й прояви. Храни се малко и за предпочитане сам, макар че официалната му маса обикновено е наредена за четиринадесет души, неизменно с високо обществено положение.

Ришельо не се опитва да избегне или да заслужи репутацията на студен или надменен човек, с която се сдобива. Това е цената, която трябва да заплати, за да запази своите мисли за себе си, да прикрие следите си, като се подсигури всички лични книжа, включително и докладите от разузнаването, да не бъдат запазени за идните поколения и усърдно дава вид, че е само изпълнител на кралската политика, а не неин създател. Начинът му да контролира политическите решения се състои в това често да предава на краля ясни политически записки, върху които владетелят отбелязва своите коментари и след това ги връща. Ришельо допълнително се защитава, като се прикрива зад непривлекателния си обществен образ на надменно лицемерие.

Онова, което виждат грандовете, е предимно кардиналът и всъщност главен министър на държавата и единствен довереник на краля в сферата на политиката, човек, който е резервиран, непроницаем, могъщ и безскрупулен. На практика обаче отличителните качества на Ришельо са търпението, лукавството, самообладанието, острият политически усет, силната психологическа проницателност и изключителната решителност да постигне величие за краля, съответното положение за себе си и слава за Франция.

Винаги, когато може, отказва да приема посетители. Когато обаче му се налага, е олицетворение на изтънчеността, непринудеността и обаянието. Разполагаме с безброй свидетелства, дори и от неговите противници, разказващи за вежливото му и скромно държание, той е внимателен, деликатен, учтив и дори се държи топло. Цялото му обкръжение му е предано, дори Тальоман, който го мрази, говори благоприятно за верността му към приятелите, съюзниците и служителите. На свой ред и неговите служители са му изключително верни. За Ришельо е важно аристократичния му произход, духовния му сан и положението му на първи министър на краля да бъдат демонстрирани пред обществото и признати, но същият този обществен образ е маска, която сваля, когато му е възможно[149].

За съжаление не можем да преценим кои от многото истории за неофициалното държание на Ришельо са верни. Историята как облича пищна рокля, за да забавлява Ана Австрийска, определено е замислена с цел да му навреди. Тальоман е основният източник на анекдоти, но се увлича по многословни клюки и често, както в случая, когато описва окончателното уволняване на литературния секретар на Ришельо и момче за всичко Боаробер, окарикатурява истината. Какго изглежда, през 1641 г. Боаробер допуска известна парижка проститутка и бивша актриса на репетицията на „Мирам”, която е само с покани, в по-малкия от частните театри на Ришельо в кардиналския дворец. Тя пък от своя страна.прави всичко възможно, за да я забележи Гастон, който също е тук без покана. В нощта на самата премиера известен брой дами също влизат без покани, като само съобщават имената си, за които знаят, че трябва да са в списъка с поканените и са отведени до местата им. В присъствието на Гастон кралят дразни Ришельо за жените, които са били на репетицията, а принцът казва, че е видял и актрисата. Тальоман разказва, като си признава, че се основава на слухове, че Ришельо бил бесен. Намерението му е да направи така, че Ришельо да изглежда смешен или в най-лошия случай надменен и не разказва как дукеса д’Егийон настоява за освобождаването на Боаробер. От историята на Тальоман обаче не можем да узнаем какво точно се случва и дали Ришельо или племенницата му реагират пресилено[150].

За нещастие не можем да добием пълна представа за образа на Ришельо, защото Филип дьо Шампен не го рисува, докато работи в своята градина или гаги любимите си котки, така че няма вероятност да разберем до каква степен се отпуска в компанията на близките си. Колкото е възможно по-често той се оттегля във великолепното си провинциално имение Рюей, което се намира на около осем километра от Сен Жермен. През 1633 г. за 105 000 ливри придобива замъка и прилежащите му ферми, в една от които често отсяда, докато върви преустройството, а през 1635 г. купува и сеньорията за 216 000 ливри. Дукеса д’Егийон, на която Ришельо завещава имота и от която Луи XIV възнамерява да го купи, твърди, че кардиналът похарчва 780 000, за да разшири замъка и да създаде прочутите градини, в които обича да се разхожда и да води разговори, обикновено преди и след обяд и вечеря[151]. Обича музиката и компанията на хора, чието присъствие намира за развлекателно, като това на Боаробер, който го забавлява, или пък такива, сред които може да се отпусне като сред равни, като шепата висши духовници. Ришельо е остроумен и приветлив, но същевременно запазва достойнството си и макар че понякога се ядосва, никога не е неучтив. Показността не му е непозната, но чертата, която е най-чужда на характера му, е вулгарността. Във всичко, което прави, има стил.

Няма никакъв смисъл да преразглеждаме обвиненията за любовните афери, повдигани срещу него. Има цял списък с титулувани жени, в това число кралицата, кралицата майка, Марион Делорм и дукеса дьо Шеврьоз, която е повторно омъжилата се вдовица на Люин. Съществува не само изначалната неправдоподобност, дължаща се на факта, че Ришельо развива чувство за лично достойнство, което не му позволява някакво сексуално увлечение след неговото ръкополагане, но и няма никакви доказателства, дори и косвени, които да подкрепят и най-леката отсянка на основателно съмнение. Някои от предполагаемите връзки са просто невъзможни[152]. Едно от най-настойчивите твърдения на мемоаристите и авторите на памфлети е за връзката му с Мари дьо Бражелон, съпруга на Клод Бутийе, брат на Себастиен. Чисто хронологично и географски съществува възможност да се е случила. Но на практика е сигурно, че не е.

Ришельо въвежда Клод в двора на Мария де Медичи и през 1628 г. го издига до поста министър. През 1632 г. кралят го назначава за главен интендант на финансите. Говори се, че синът на семейство Бутийе, конт Леон дьо Шавини, който по-късно става министър, е син на Ришельо и госпожа дьо Бутийе. По време на зачеването на Леон, Ришельо е силно задължен на Себастиен и една връзка между съпругата на Клод и него, от която се ражда син, изисква невероятна потайност или пък негласното одобрение на тримата братя на Клод - Себастиен, Виктор и Дьони. Следователно трябва да приемем за сигурно, че всички обвинения са част от злонамерените клюки, на които непрекъснато е подложен Ришельо.

Обвиненията към Ришельо в атеизъм също могат да бъдат отхвърлени по този начин. Те са само доказателство за безумието на атаките срещу него и силата на отдаденост на реакционния католицизъм към антихугенотската идеология, който е готов да стигне до абсурдност, за да злепостави Ришельо. Религиозният му живот предизвиква далеч по-малко коментари, макар че за него разполагаме с достоверни доказателства от външни хора и такива, които са част от неговото обкръжение. Ришельо много добре осъзнава деликатното положение, в което се намира, и стига до там да иска разрешение от папата да му позволи да обсъжда в съвета необходимостта от обявяване на война - действие, което предполага проливането на кръв. По същия начин изтръгва от несклонния на отстъпки папа разрешеше за намаляване на задълженията му като свещеник, изискващи от него ежедневно да чете от молитвеника по време на служба, нещо, което наскоро е отказано на един испански кардинал. На Ришельо това задължение му отнема около час. През по-голямата част от дните ходи на литургия, на големите църковни празници лично води богослужението, всяка седмица се изповядва и причестява. За Великден обикновено се оттегля в манастир.

Въпреки всичко положението на Ришельо през 1624 г. е трудно. През октомври същата година след смъртта на Сийери Алигр става канцлер, а Шомберг е върнат на поста главен интендант, макар и с орязани правомощия. Ришельо се подсигурява заедно с други двама главни интенданти -Мишел дьо Марияк и Бошар дьо Шампини, да запазят пълната отговорност за финансовите и външните дела. Въпреки силната си връзка с Кончини, а след това и с Мария де Медичи само преди десетилетие, той получава кардиналски сан и място в държавния съвет. Проницателният му ум намира признание, но колкото и убедителни да изглеждат съветите му, той знае, че трябва да си наложи невероятно самообладание и невероятно търпение, деликатност и такт, ако иска да убеди краля да му има доверие.

Ришельо е подложен и на страхотен натиск от происпанската духовническа партия, водена от Берюл, за да заздрави съюза с Испания, да потисне хугенотите и да развали всички протестантски съюзи извън Франция. Тази групировка е политически наследник на католическата лига, в началото се прикрепя към Мария де Медичи и първоначално в нея влизат отец Жозеф, Ана Австрийска и братята Марияк[153]. Ришельо вече вижда как тази политика със сигурност ще доведе до една доминирана от Хабсбургиге Европа, в която Франция в най-добрия случай ще играе роля на испански сателит. Още едно виждане на Ришельо е свързано с трудността за подчиняване на хугенотските бастиони по западния бряг, а именно, че Франция никога няма да си върне статута на доминираща европейска сила без военноморска мощ, която да защитава бреговете й и да осигури търговията не само по западния бряг, но и в Средиземноморието, Ла Манша и Балтийско море.

До голяма степен арестът на Ла Вийовил на 13 август 1624 г. прави Ришельо най-силния член на държавния съвет[154]. Преди ареста другите петима са кралицата майка, роденият през 1558 г. кардинал Ла Рошфуко, приелият католицизма хугенот конетабъл Ледигиер, пазителят на печатите Алигр и главният интендант на финансите Ла Вийовил. На срещите присъстват и четиримата министри, които четат докладите за деня, информират краля и подготвят отговорите. По принцип административните заповеди са валидни, когато са подписани от краля, чийто параф е удостоверен от съответния министър.

В отсъствието на краля председателството се поема от канцлера, който подпечатва документите. Ако канцлерът е в немилост, какьвто е случаят със Сийери през 1624 г., нито титлата му, нито пък правомощията му се прехвърлят на пазителя на печатите. Гласува се, но вотовете се вземат под внимание само в отсъствието на владетеля. Нито един от членовете на съвета не държи първенство по ранг, с изключение на кралицата майка, канцлера и конетабъла, освен ако няма официален кралски патент, какьвто Ришельо получава благодарение на кардиналския си сан и на намесата на Мария де Медичи. Той получава старшинство след Ла Рошфуко, но преди канцлера и конетабъла. На 16 август връщат Шомберг, който заменя Ла Вийовил и го титулуват „трети министър”, а Алигр, който след смъртта на Сийери през октомври 1624 г. става канцлер — „втори министър”. Следователно се създава йерархия на членовете, независима от старшинството на постовете им, макар че чисто технически през следващите четири години титлата на Ришельо остава министър на търговията и флотата.

Повишението на Ришельо през 1624 г. се нрави както на хората в двора, така и на чуждестранните дипломати. През май се налага да вдигнат забраната, наложена му през март, да приема чуждите посланици, тъй като те настояват да се виждат с него. Поведението му към краля, неговата майка и министрите си остава почтително; кардиналът не се налага нахално и в делата на короната. С мълчаливото съгласие на краля обаче Ришельо поддържа лична кореспонденция с посланиците на Франция, висшите държавни служители и влиятелните фигури в страната и чужбина. В тази мрежа влизат и неколцина приятели капуцини на отец Жозеф, а самият той е изпратен от Ришельо в Рим през 1625 г. привидно за да присъства на общото събрание на ордена, но всъщност основно като негов личен кореспондент там. Именно изчерпателността на информацията и яснотата на преценките на Ришельо най-накрая му подсигуряват водачеството в съвета[155].

Ришельо поема властта в съвета през 1624 г. благодарение на впечатлението, което прави на чуждестранните посланици, както и на останалите членове на съвета чрез обширните си познания по основните проблеми и остротата на ума си. Още през май е помолен да председателства среща с пратениците на Савоя и все още неофициално признатата швейцарска конфедерация[156]. Той отбелязва издигането си, като организира срещата да се състои в неговата резиденция. Първият му голям дипломатически успех е бракът на Анриет-Мари с принца на Уелс, бележещ възраждането на сериозно обмисляната френска външна политика, която е в застой след смъртта на Анри IV, който първи разсъждава над привлекателността на този брак.

Преговорите са подпомогнати от непрекъснатия ентусиазъм на Мария де Медичи за сватбата. Трудностите се крият в получаването на съгласието на папата за смесения брак, при това без да обвържат англичаните с преустановяването на гоненията срещу католиците. През 1623 г. папа Урбан VIII наследява Григорий XV Той е представител на рода Барберини от Флоренция и е пратеник, а по-късно и нунций при Анри IV. Неговите симпатии са профренски, тъй като се страхува от господството на Хабсбургите над Апенинския полуостров. Папата изобщо не е доволен от устните уверения, които всички англичани са готови да дадат, но очевидно няма да изпълнят. В крайна сметка въпреки волята на Джеймс I, който иска да прекрати преговорите, Ришельо се сдобива с необходимото официално споразумение чрез личния съвет на английски крал - процедура, която неизбежно предизвиква трудности, когато Джеймс I изправя своя парламент пред fait accompli.[157]

Кардиналът съумява и да накара англичаните да приемат капелана на Анриет-Мари заедно с двадесет и осем духовници и сто френски поданици като нейно обкръжение. Така удовлетворява папата и френската католическа партия. Още тогава може да се предвиди, че те ще предизвикат големи неудобства и няма да успеят да обърнат англичаните в католическата вяра, както се очаква от тях. Ришельо обаче правилно осъзнава, че Франция се нуждае от брака, особено след като испанците искат да омъжат една от инфантите си за принца. Обмисленият англо-испански брак от 1623 г. е още един начин за пълното налагане на Хабсбургската хегемония в Европа. За Франция е от жизненоважно значение Англия да остане поне неутрална, ако някаква част от Западна Европа на север от Алпите трябва да остане силна, независима и практически извън контрола на Хабсбургите.

Договорът е подписан на 17 ноември 1624 г., а Берюл успява да издейства от папата през януари необходимото разрешение за смесения брак, който е отпразнуван през май в Париж с пищни празненства. Мария де Медичи дава великолепен прием за двата двора в галерията на Люксембург, където наскоро е изложена завършената от Рубенс поредица от двадесет и една картини[158]. Джеймс I умира през март, а дукът на Бъкингам, чиято красота, добри обноски и маниери го правят любимец на краля и доминираща фигура в кралския съвет, пристига в Париж на 24 май, за да отведе невестата на новия крал в Англия.

Провалът на замисления испански брак за наследника на английския трои до голяма степен се дължи на надменното и надуто самохвално поведение на Бъкингам в Мадрид. В Париж той се прочува като елегантен и изтънчен човек, за когото съобщават, че за три дни сменя двадесет и седем костюма. Рубенс го рисува. Близостта му с Ана Австрийска става известна на двора, а после се превръща и в обществена клюка. През 1623 г. тя го допуска в спалнята си, когато Бъкингам придружава Чарлз в Испания, и предизвиква силен изблик на гняв от страна на съпруга си. Когато лекомислената двадесетгодишна Ана помята през 1622 г., вследствие на падането на 14 март, докато се занимава с онова, което според всички е просто вятърничава лудория в Лувъра с госпожа дьо Шеврьоз[159] и госпожица дьо Верньой, Луи се отбива два дни по-късно, преди да замине на военен поход на юг. Странно, но ако Ана носи неговото дете и напълно допустимо чакания от цяла Франция дофин, защо кралят научава за падането едва седмица след това.

През 1625 г. Мария де Медичи и Ана придружават Анриет-Мари с Бъкингам чак до Амиен, където Бъкингам и Ана съумяват, вероятно с помощта на госпожа дьо Шеврьоз, да останат насаме сред покритите с увивни растения дървени решетки на градините край река Сома. Придворната дама на Ана госпожа дьо Мотвил, чиито мемоари правят всичко възможно, за да запазят репутацията на кралицата, докладва, че Ана извиква и упреква своя офицер, завеждащ конюшните, че се е оттеглил дискретно.

Бъкингам поема с Анриет-Мари за Кале, но прибързано измисля претекст да се върне в Амиен със съобщение за Мария де Медичи от Чарлз I и е въведен в спалнята на Ана, където всички знаем как се хвърля в краката й и с жар разкрива страстта си, макар че никой не докладва двамата да са оставали насаме. Кралят и Ришельо са информирани. Офицерът е освободен, както и камериерът, доставил на Ана писмата на госпожа дьо Шеврьоз, в които тя насърчава кралицата да приеме Бъкингам за любовник[160]. На Бъкингам не му позволяват да се върне във Франция. В резултат на това у Ана се създава неприязън към Ришельо, която има сериозни политически последствия, продължили до смъртта на кардинала.

От есента на 1626 г., когато Ана помята за втори път, отношението на краля към съпругата му изведнъж се променя в сравнение с онова, последвано от гневния изблик от 1623 г. във връзка с историята с Бъкингам. Можем само да гадаем дали това е началото на ревност, или се дължи на неуспеха да създадат наследник. Ана вече не е регент на Северна Франция в отсъствието на краля или пък в изказването на почитта към нея в йерархията вече не я поставят над майката на Луи. Дневникът на Ероар показва рязък спад в обичайните посещения на краля в края на деня, преди да си легне. Възможно е слуховете за другите помятания преди 1626 г. да са димни завеси от страна на верните придворни, за да прикрият истинското състояние на взаимоотношенията на краля със съпругата му. Разбира се, състоянието на кралския брак е клюката на двора и започва да играе все по-определяща роля в изграждането на политиката на Ришельо.

Самият Бъкингам е засегнат от неочаквания отказ, с който се сблъсква антииспанската му дипломация във Франция, тъй като французите забелязват непристойното му поведение през 1625 г. и се разяряват, така както две години по-рано си навлича гнева на испанците. Ришельо отказва да участва в плановете на Бъкингам за нахлуване във владените от Испания части на Нидерландия и за връщане в английски ръце на палатината[161], чийто избираем принц е зет на Джеймс I.

Нещата са усложнени от нуждата на испанците войските им да разполагат с безпрепятствени връзки между владяната от тях Ломбардия и имперските армии на Хабсбургите на север от Алпите. Ришельо се нуждае от английския съюз, който определено няма да подобри отношенията му с Испания, но същевременно трябва да балансира и зачете происпанските чувства в обкръжението на Мария де Медичи, съпоставени с все по-належащата необходимост да се попречи на испанските права в католическа Валтелина - вратата към алпийските проходи, отделяща владяната от Хабсбургите долина на река По от хабсбурските територии по поречията на Рейн и Дунав. Ришельо не съумява да помири противоречащите си ограничения и отношенията с Англия допълнително се влошават през 1625 г., когато Бъкингам, вече фаворит и на новия крал, се опитва да избави Чарлз I от унижението пред парламента, като заявява, че ангажиментът да се върнат гражданските свободи на католиците, е само преструвка, за да получат разрешението на папата за брака.

Същевременно Анриет-Мари и Чарлз намират брака си за неподходящ, като кралицата обвинява Бъкингам, че се опитва да намали размера и дейността на нейното френско обкръжение. Политическите планове на Ришельо се объркват допълнително и от провалилата се експедиция на Бъкингам до Кадис през октомври 1625 г., която завършва с получилата широк отзвук пренебрежителна забележка, направена от него в Хага за безсилието на френския крал. В политическо отношение положението на Франция се влошава с развалянето на взаимоотношенията с Испания и Англия.

В края 1624 г. като главен кралски съветник Ришельо има четири основни политически грижи. Две от тях са вътрешни, не толкова драматични, но жизненоважни. Първо, Ришельо трябва да засили реформата на административната система във Франция, за да намали останките от феодалната власт, наследена или очаквана от грандовете. Второ, най-общо трябва да изгради у населението отношение, сходно до неговото, за дълг към короната, която има предимство пред всякакви други политически пристрастия.

Проблемът с грандовете все повече се съсредоточава върху личността на малкия брат на краля, Гастон, който е негоден за нищо и е нелоялен, но е евентуален наследник на трона, докато Луи не изпълни задължението си и не създаде наследник от мъжки пол по пряка линия. Вторият проблем, създаването на съзнание за национално единство, кара Ришельо да създаде своя културен пропаганден апарат. Двата проблема трябва да бъдат разрешени в най-подходящото за това време. Другите две сфери, които предизвикват безпокойството му, са търканията, довели до войната за Северна Италия и политиката спрямо хугенотите. Те са също толкова жизненоважни, но водят до далеч по-драматични и по-непосредствени събития.

Проблемът с Валтелина е наследен от Ришельо. Чисто географски това е област , която обхваща сто километра от горната част на долината на река Ада, отстоящи на около двадесет километра на изток от северния край на езерото Комо и разширяващи се на изток до Тирано. През седемнадесети век обаче в тях влизат горното протежение на река Ада на североизток от Тирано, графство Бормио, четиридесетте километра, простиращи се на север от езерото Комо до прохода Шплюген и долината, водеща на изток от Киавена към Малоя. На север от По испанците владеят земите на Милано, граничещи с Венеция, но само Валтелина им позволява да избегнат венецианските територии, когато прекосяват Алпите от Ломбардия към Тирол през Сен Мориц или Кур, откъдето Рейн се влива в езерото Констанц и на запад към Базел през Шафхаузен. Стратегическото значение на Валтелина е огромно, тъй като, който я владее, може да позволи или да попречи на комуникациите през Алпите.

Нещата се усложняват и от религиозния въпрос. На север от относително богатата и католическа Валтелина се простира сравнително бедният, планински и отявлено протестантски Гризон - конфедерация на три лиги в Бунд, която поради сложни исторически причини има претенции за господството над васалната Валтелина, към която пък гризонските лиги и испанците имат пряк достъп. Хабсбургските войски заплашват Венеция от север и от запад, както и от изток откъм Далматинския бряг. През 1602 г. при Анри IV Франция се споразумява с Гризон и срещу значителна сума френските войски получават право свободно да преминават през четирите основни алпийски прохода, извеждащи към Валтелина. Сблъсъкът на политическите интереси на Испания, от една страна, и Франция, Венеция и Савоя, от друга, се усложнява от сблъсъка на религиозна основа в съюза на католическа Франция и протестантски Гризон.

През 1603 г. и Венеция си купува подобно споразумение с Гризон, което принуждава испанския губернатор на Милано Фуентес да затвори пътя от града към Гризон и да издигне укрепление при устието на Ада. Прекъсването на доставките на сол и зърно за Ломбардия и Гризон има катастрофални последици за тези области и в тях избухва яростен конфликт с временни затишия между происпанските и профранко-венецианските партии. Лигите на Гризон, които през 1617 г. са били застрашени от гладна смърт, в случай че не позволят на испанците да преминат през проходите към Тирол и горен Рейн, контраатакуват с протестантски военен поход във Валтелина и така на свой ред предизвикват избиването на 400 протестанти на 19 юли 1620 г. от католици, въоръжени от испанците.

През октомври самите испанци нахлуват в долината и издигат още укрепления, в това число две в долината при Морбенго и Сондрио, и едно при Рава, което прегражда пътя на север към Киавена и прохода Шплюген. Месец по-рано, в първите фази на Тридесетгодишната война, силите на палатинския електор, приел трона на Бохемия, са унищожени при Била Хора край Прага, което прави Хабсбургиге властелини на поречието на Рейн и прави още по-важен за тях контрола над Валтелина и проходите, към които дава подстъп.

Съгласно споразумението от Мадрид от 26 април 1621 г. Валтелина е върната на Гризон, а протестантите получават позволение да изповядват своята религия там, но недоволството на всички страни води до допълнителни бойни действия и до испанско-австрийски контрол над цялата област - Валтелина и Гризон - според споразумението от Ландау от септември 1622 г. След шест седмици, на 19 октомври, е сключен мирът от Монпелие между краля и хугенотите, който политическата католическа партия смята за предателство. Съветът не може да пренебрегне антихугенотските походи на Луи и да обърне внимание на заплахата от обкръжаване от страна на Хабсбургите.

Ришельо, който вече има могъщ проводник на власт в лицето на Мария де Медичи, настоява за използването на всички дипломатически средства, за да се наложат отново клаузите от споразумението от Мадрид. През 1623 г. Ришельо и Мария де Медичи вземат участие в преговорите, завършили със споразумението от Париж от 7 февруари, което обвързва Франция, Савоя и Венеция да работят за предаването на укрепленията във Валтелина и освобождаването на Гризон. След седмица испанският министър Оливарес приема със съгласието на французите да предаде укрепленията във Валтелина на папските войски, които получават инструкции да пропускат свободно всички. Папската окупация трябва да продължи четири месеца, а укрепленията да бъдат сринати.

Григорий ХV умира през 1623 г. и Урбан VIII бива убеден да задържи войските си във Валтелина, макар че негодува срещу разходите и съкращава гарнизоните до минимум. Ришельо приема решението на папата да пропуска свободно през Валтелина испанците като опасно предателство и Ла Вийовил изпраща брата на Габриел д’Естре, маркиз дьо Кьовр, да набере армия от швейцарски наемници, за да окупират долината. В края на 1624 г. с помощта на венециански обсадни оръдия Кьовр отвоюва Валтелина, като не успява да превземе само две укрепления. За да намали обидата, нанесена на папата, Ришельо позволява на папските войски да се оттеглят с достойнство. Кьовр извоюва в преговорите правото на Валтелина да наложи срещу заплащане своя гражданска и наказателна юрисдикция и да забрани изповядването на протестантството, което разочарова Гризон.

Вероятно Ришельо би приключил успешно политиката си за пълен контрол над Валтелина и планинските проходи, ако през януари 1625 г. френските хугеноти под предводителството на Субиз и с подкрепата на испанските пари не подновяват гражданската война вътре във Франция, като превземат пристанището Бларе в Бретан и всички кралски кораби в него. Налага се да се водят преговори единствено чрез дипломатически средства, но в тях влизат и Валтелина, а Ришельо трупа все още ограничените френски финансови и военни средства, за да се справи с появилата се отново заплаха за единството на Франция. Обстоятелствата пак го принуждават да се съобрази с неотложните и непосредствени ограничения, когато би предпочел да преследва по-го-ляма и по-дълготрайна стратегия.

Именно в този миг изпращат отец Жозеф в Рим, но той не успява да постигне споразумение. През лятото на 1625 г. Урбан VIII изпраща племенника си, кардинал Франческо Барберини, като легат в Париж за три месеца, за да убеди французите, че папата е сериозен, когато отказва да предаде католическа Валтелина на лигите на Гризон и настоява, че обещанията на Франция към тях са анулирани, тъй като католически владетел не може да има задължения към еретици.

По време на всички преговори за Валтелина Луи XIII е далеч по-склонен на военни действия от Ришельо, който по-късно казва, че никога не се е чувствал толкова близо до смъртта, колкото по време на посещението на легата в Париж. Въпреки огромните усилия на многобройните автори на памфлети да докажат, че френската политика е съвместима с католическата вярност, Ришельо достига важна точка в своята политическа кариера, когато в едно се събират бремето на кралското доверие, увеличаващото се пропаст между собственото му политическо мислене и възгледите на Мария де Медичи, почиващи на политическия католицизъм, наследен от настроенията, формирани по време на надмощието на Лигата и необходимостта да вземе решение дали заради интересите на Франция да стигне до въоръжен сблъсък с папата. В миналото говори чрез гласа на Мария де Медичи, след като предварително й втълпява вижданията си. Отсега нататък трябва да изгради подобни взаимоотношения с краля, като внимателно приема неговите инструкции да провежда политиката, която самият той е вдъхновил и въвел. Луи е по-склонен от майка си да отстоява своята независимост и понякога Ришельо не успява да тушира яростните изблици на краля.

Берюл и отец Жозеф също защитават позицията на Ришельо пред краля, но напразно. Най-накрая, след като Ма-рияк изказва пред съвета силни доводи, Ришельо е задължен да отстъпи пред френската происпанска фракция и през май 1626 г. да договори френско-испанското споразумение от Монзон, което само привидно връща на Гризон Валтелина, но позволява единствено изповядването на католицизма и с огромни трудности запазва монополните права на Франция за достъп до алпийските проходи. Предаването на тези права на испанците уязвява холандците, които на свой ред се противопоставят на господството на Хабсбургите и на които Ришельо разчита да му заемат корабите, нужни му, за да разгроми хугенотите. Съюзниците на Франция обаче, в това число и холандците, са доста недоволни от условията на споразумението, които не са достатъчни и за да удовлетворят вътрешната опозиция на политическата католическа фракция.

Еквивалентът на Ришельо в Испания е Гаспар де Гусман, конт-дук на Оливарес (1587-1645). На практика той е връстник на кардинала и в продължение на двадесет и една години е първи министър на Филип IV, който е с осемнадесет години по-млад и с когото Оливарес има раболепни, но властнически взаимоотношения, приличащи си по много неща с тези между Ришельо и Луи XIII[162]. Оливарес се нуждае от мир, за да насочи вниманието си към заздравяването на испанските позиции в Холандските провинции и палатината, така че може да остави проблема с проходите да затихне за известно време.

Ришельо, за когото споразумението представлява критерий за дипломатически успех, прави всичко по силите си, за да запази преговорите в тайна от Венеция и Савоя, докато не ги представи пред свършен факт, придружен с извинения, че всичко е в името на благото на държавата. Той обаче излага сигурността на Венеция и Савоя на сериозна опасност и на атака от страна на Хабсбургите. Френският посланик в Мадрид трябва да поеме лична отговорност за онова, за което Ришельо се споразумява, и в случай че не успее да получи монополни права над Валтелина, които са нужни на Франция, да се прибере, като не остави нито един документ в испанската столица, свързан с обсъжданията, показващи, че френският крал одобрява преговори зад гърба на своите съюзници[163].

Бунтът на брата на Роан, Бенжамен дьо Субиз, от януари 1625 г. в крайна сметка води до обсадата на Ла Рошел и е подкрепен само от войнстващите хугеноти, но може да бъде разглеждан като началото на заключителния етап на религиозните войни, довели на трона Анри IV. Мирът от Монпелие, сключен през 1622 г., почти не се съблюдава и напрежението води до спорадично избухване на насилие в редица градове. Ришельо непрекъснато защитава умерения подход и прави всичко възможно да се избегне гражданската война, но действията на Субиз най-после го убеждават, че разколът на хугенотите трябва да бъде смазан.

Субиз иска да отвлече вниманието на испанците от обсадата на холандците при Бреда и затова завладява града Сабл д’Олерон на западния бряг с пристанището Бларе. Пристанището има шест галеона, включително и прекрасния осеморъдеен „Виерж”, построен в Холандия за дук дьо Ньовер, който заедно с отец Жозеф иска да превози кръстоносна армия, за да освободи християнските затворници на турците. На 18 януари 1625 г. десетте кораба на Субиз хвърлят котва до галеоните и през нощта ги превземат. Роан отново въстава в Лангедок, а гражданите на Ла Рошел се присъединяват към Субиз, който държи островите Ре и Оле-рон край града.

В началото на юни, само броени седмици преди да бъде арестуван, Ла Вийовил сключва споразумение с холандците и им плаща 2 200 000 ливри, които им дават възможност да продължат войната си срещу испанците, главно в замяна на предоставянето на двадесет бойни кораба на французите. Впоследствие холандците проумяват, че снабдяват Ришельо с оръжията, с които той се бие срещу техните събратя по вероизповедание. Те отказват да открият огън по корабите на Субиз, докато той не издава заповед да стрелят срещу тях. Англичаните, подкрепили нападението на французите срещу испанските сили в Геноа, отказват по религиозни причини да бъдат разубедени да нападнат Субиз, но Монморанси успява да събере достатъчно голяма флота, за да го победи при остров Ре и да преследва остатъка от армадата му до Фалмът. Чарлз I упражнява натиск над французите да спазват мира от Монпелие, отзовава посланика си в Париж и освобождава голяма част от френската свита на Анриет-Мари.

Ришельо не се обезсърчава от противоречията на политиката, която го кара да защитава разгромяването на хугенотите във Франция и същевременно да подкрепя протестантите срещу испанците в обединените провинции, но въпреки това е принуден от происпанската католическа партия в страната да действа внимателно. Докладите му до краля от началото на септември говорят колко добре осъзнава нарастващата опозиция, а събранието на съвета във Фонтенбло на 29 септември 1625 г. показва, че Мария де Медичи я подкрепя до такава степен, че защитава поведението на заминаващия папски легат и племенник Франческо Барберини, изпратен да убеди французите да изоставят Гризон и да позволят на испанците да преминават през Валтелина.

Ришельо печели една битка с чисто казуистки аргумент, изтъкнат от кардинал Ла Валет, когото в Рим убеждават, че дълг на поданиците е да се подчиняват на своите владетели, от което следва, че испанците просто използват религията като прикритие, за да оправдаят отказа си да върнат Валтелина под властта на Гризон. В интерес на истината и Оливарес не се колебае повече от Ришельо, когато трябва да подкрепи протестантски военни действия, стига да е сигурен, че от това ще извлече политическа изгода. Появява се и памфлет, нападащ политиката на Ришельо, който също е следствие от по-раншна битка, доказваща, че духовната власт отменя юрисдикцията на светските суверени. Памфлетистите на Ришельо[164] имат по-лесната задача да отговорят, а на 5 февруари 1626 г. е сключен мир с хугенотите, Роан и Субиз вече не са в немилост, Ла Рошел запазва религиозните си привилегии що се отнася до протестантското вероизповедание.

През лятото на 1626 г. бившият посланик в Испания и Швейцарската федерация Басомпиер, който на 29 август 1622 г. става маршал, е изпратен в Англия, за да заглади проблема. През ноември същата година обаче Епернон пленява в Бордо английска флотилия, превозваща едногодишни запаси от червено вино, и предизвиква ответен удар от страна на Англия, която заповядва конфискацията на всички френски кораби, по-голямата част от които са хванати в Ла Манша. Чарлз I се подготвя за по-мащабни военни действия, които избухват през 1627 г., когато Субиз и Бъкингам пристигат пред Ла Рошел и стоварват гарнизон на остров Ре.

Междувременно в края на 1625 г. Ришельо подготвя обширни планове за реформиране на управлението на Франция, като прави всестранни консултации с френските посланици, търговци и финансови служители и изпраща нарочни комисари, които да проверят състоянието на бреговата защита. Тази информация, голяма част от която намира място в „Мемоарите” и „Политическото завещание”, се превръща в непрекъснато преработвана и подобрявана поредица от доклади, болшинството от препоръките, на които се осъществяват, преди Ришельо да убеди краля да свика през декември 1626 г. Assemblée des notables[165].

Вижданията на Ришельо за административна реформа по това време са свързани главно с проблемите на мореплаването и финансите. През януари 1626 г. сам създава за себе си поста Grand Maître et Surintendant Général du Commerce[166], a през октомври същата година добавя и et de la Marine[167], когато успешно измества двамата адмирали на Франция, Монморанси, управляващ финансовите дела на западния бряг и Дьо Гиз, който има същите права в Прованс. Пак през октомври в Сен Жермен е издаден указ, постановяващ създаването на ново министерство, управляващо търговията, флотата и колониите, но без да се споменават парламентите, държащи властта над крайбрежните райони.[168]

През 1625 г. френското правителство не притежава плавателни съдове нито в Ла Манша, нито в пристанищата си по Атлантическото крайбрежие, а само десет галеона в Средиземно море. Всички търговски кораби обаче са въоръжени, така че почти няма разлика между търговски и военни съдове, а китоловните кораби, строени в Сен Мало, имат специално подсилени корпуси, което на практика ги прави лесни за превръщане във военни. Ришельо вече очаква създаването на търговска и военна флота и насърчава основаването на търговски дружества като Compagnie des Cent Associés de Morbihan, учредена на 31 март 1626 г. от четирима съдружници и самия него, която получава монопол за търговията с източните и западните Индии, Канада и Леванта. Няма нищо изненадващо във факта, че авторите на памфлети за Ришельо се заемат за работа, за да обяснят връзката на прелата с търговски дела, които обикновено са забранени на духовниците.

Същевременно парламентите успяват да предотвратят основаването на други подобни търговски дружества, чиито привилегии естествено нарушават правата им и създават трудности около регистрирането на указа от Сен Жермен от октомври 1626 г. Парижкият парламент го регистрира чак през март 1627 г., а парламентите на Рен и Руан едва през април. Парламентът на Рен го регистрира, но с много съществени забележки, а в Бордо минава чак през май. Парламентите на Екс и Тулуза изобщо не го регисгрират. Той не влиза в сила на техните територии до 1631 г. Въпреки това през 1635 г. Франция разполага с три ескадри в северните морета и една ескадра и двадесет галери в Средиземно море.

Още преди Assemblée des notables да одобри проекта, Ришельо започва строежа на осемнадесет големи кораба в Нормандия и Бретан, а в началото на 1627 г. поръчва още шест, като купува материалите от Холандия. Това обаче се оказва прекалено скъпо и той се опитва да възстанови търговските връзки с Швеция и Данциг, като търгува сол, вино, оцет и алкохол срещу дървесина, коноп и смола. Франция поръчва и строежа на още плавателни съдове в Холандия - през 1626 г. пет, а на следващата година дванадесет. При обсадата на Да Рошел през 1627-1628 г. Ришельо разполага с ескадра от тридесет и пет кораба.

Първият административен приоритет на Ришельо е да намери лек за търговския проблем на Франция, за който правилно смята, че произлиза от липсата й на морски ресурси. Но за да продължи с радикалната реорганизация на икономиката и управлението на Франция, се нуждае от по-широки правомощия от тези на краля и държавния съвет, или дори от тези на извънредния съвет, свикан през 1625 г. По своите функции Assemblée des notables почти не се различава от един съвет с увеличен състав, тъй като по традиция представлява събрание на висши служители, поканени от краля, а не получили мандат както представителите в Генералните щати. През декември 1617 г. в Руан се събира подобен съвет, за да се обсъдят изпълнението на исканията на Генералните щати от 1614-1615 г., когато Ришельо е в изгнание в Люсон.

През 1626 г. от името на краля са изпратени покани да присъстват на Assemblée des notables тринадесет представители на духовенството, тринадесет благородници, в това число и брат му Гастон, и двадесет и девет служители, предимно висши членове на съдебната система. Кралицата има право да присъства, но не е поканена, несъмнено заради продължителното й изпадане в немилост. Ришельо се подготвя внимателно с точна и изчерпателна информация за състоянието на френската търговия, като използва данни от представители в Мадрид, Брюксел и Лондон, допълнени от новини за пречките, пред които се изправя френската търговия навсякъде, за налозите върху стоките и за дъмпинга от страна на чуждестранните търговци във Франция.

Събранието се провежда в Тюйлери от 2 декември 1626 до 24 февруари 1627 г.[169] С помощта на Шомберг и Мишел дьо Марияк Ришельо внимателно и тайно планира пълното и радикално преразглеждане на управлението на Франция. Внушителна роля в заседанията изиграва маркиз д’Ефиа, придворен, дипломат и силен поддръжник на Ришельо от 1624 г. През януари 1626 г. д’Ефиа става интендант на търговията, а през юни същата година главен интендант на финансите.[170]

В дневния ред преобладава темата за новото катастрофално финансово положение вследствие на скорошните граждански войни. Участниците в събранието нападат финансистите и препоръчват драстично намаление на кралските разходи, но разрешават строежа на четиридесет и пет кораба. Има ясно формулирани предложения, свързани с търговията, флотата, разходите, паричната реформа и продажбата на служби, макар че последният проблем безмълвно е пропуснат в окончателния меморандум заради стойността, която ще струва на хазната. С оглед на своя проницателен анализ на политическата ситуация в Европа, Ришельо излага предложението си за съюз с католическа Бавария, отчасти защото в това има стратегически смисъл и отчасти защото иска да парира идеологическите възражения срещу протестантските му съюзи и да създаде противотежест на някои от ограниченията във взаимоотношенията си с Оливарес.

Ришельо изобщо не забравя страданията на селското население и застава начело на отказа да бъдат вдигнати данъците. Събранието надлежно одобрява неговите основни планове, които всъщност е свикано да ратифицира, макар да е спазена учтивата формулировка, че Ришельо и кралят се нуждаят от съветите на знатните. В плановете му влизат засилване на търговията на Франция, строеж на канали между Сена и Лоара и Саон, откупуване на заложени кралски имоти и намаляване на кралските разходи.

В речта си Ришельо загатва за шест мирни години, от които страната се нуждае, за да се уравновеси бюджета и да се облекчи селското население от потисническите данъци. Единствено парламентите не са доволни, тъй като постановлението, че интендантите на Ришельо са пряко отговорни пред него, означава, че администрацията на министьра все повече може да пренебрегва установената власт на провинциалните съдилища, особено след като нещата, свързани с финансовото управление, вече не трябва да бъдат регистрирани от тях. Независимо че изобщо не одобрява автономните права на феодалната власт на грандовете и смята за належащо да ги подчини на кралската власт, Ришельо не се противопоставя на благородниците като класа. Всъщност с една затрогваща ревност иска да бъде смятан за неин представител по рождение. Групата, чиято власт Ришельо най-много иска да окастри, е съдийското съсловие.

Неговите предимно временни пълномощници интендантите не само представляват могъщ инструмент, за да определя и прокарва централно управленските и финансови мерки, но и значително спомагат за непосредствеността на политическата или военна реакция в случаите, когато има заплаха от отцепничество или го налагат финансовите нужди. Пак при Ришельо от местните данъчни власти е иззета поддръжката на пътищата и е прехвърлена направо към централните служители на короната. В резултат на това е подобрена пътната мрежа, за да се придвижват стоките по-бързо, а от 1630 г. е създадена национална пощенска и пътническа служба със съответно изготвени тарифи и разписания.

В крайна сметка обаче страната не получава шестте години мир и стратегическите планове на Ришельо отново са объркани от належащи ограничения, чиято по-голяма неотложност изтласква назад прилагането им. Не му се отдава реална възможност, за да предложи всеобхватните вътрешни политически реформи, които предвижда. В тях влизат създаването на четири отделни съвета, които да помагат на краля в оповестяването из цяла Франция на онези постановления на събора в Трент, които не засягат галиканските привилегии, премахването на търговията със служби и строгите наказания за атеистите заради „богохулство”, което е престъпление от граждански характер. Подобно на своите предшественици и Ришельо прибягва до заеми от финансистите. Въпреки това са издадени поредица от кралски укази, последвани накрая и от кодекса Мишо от януари 1629 г., чийто автор е Мишел дьо Марияк. С него значително се затяга управлението над събирачите на данъци, премахват се претенциите за освобождаване от налози, почиващи на фалшиви благороднически титли, силно затегната е финансовата подотчетност и се въвежда поздрав контрол над обществените разходи.

Лесно можем да си създадем погрешно впечатление от бавния напредък на Ришельо от 1624 до 1626 г., докато поема юздите на властта, централизира я в ръцете си, спечелва доверието на краля, от чието име внимава винаги да действа, и започва със създаването на военноморския флот и укрепването на търговията, за да достигне до приемането на политиката му от страна на Assemblée des notables. Може би изглежда сякаш първите две години на Ришельо като главен министър са белязани ако не от гладкото изпълнение на една добре обмислена цялостна стратегия, то поне от избягването на големите капани, в които един не толкова усърден, не толкова информиран и не толкова прозорлив френски министър може да попадне. Всъщност радикалните реформи, замислени от пълното с информация политическо въображение на Ришельо, яснотата на неговата визия, енергията, с която я следва, и отказа му да отстъпи пред настойчиви групировки и политики, които биха довели Франция към крушение, също представляват огромна и сериозна опасност. Пък и все така предстои дългият списък с грешки, които ще бъдат направени с английския брак, със събитията във Валтелииа, с хугенотите у дома и взаимоотношенията на Франция с Испания, Англия, папата и обединените провинции.

На 25 април 1626 г. братът на краля, Гастон, дук д’Анжу става на осемнадесет. Той е любимец на майка си, развратен, негоден за нищо и безпътен, но амбициозен и логично, подобно на майка си, имащ право на място в държавния съвет. Също така е евентуален наследник на трона и е достатъчно възрастен, за да бъде оженен. Изглежда все по-вероятно, че ако му се роди законен син, той ще е крал на Франция. През същата година Ана Австрийски става на двадесет и пет години. Брачните й взаимоотношения с краля, каквито и да са били в началото, след помятането от 1622 г. вече са сведени почти до нулеви. Помятането от 1626 г. се случва едва през есента. В началото на същата година перспективите за наследник от мъжки пол по пряка линия изглеждат доста вяли и съответно въпросът за брака на Гастон придобива политическо значение.

Ако Гастон не се ожени, евентуално след неговото царуване, тронът ще отиде при Конде, известен като „Господин принцът”, или при неговите наследници. Тази възможност изглежда като път към политическа нестабилност и поредица от зле обмислени чуждестранни и вътрешни спорове, които могат да заличат всичко, което Ришельо бавно се опитва да постигне, и да направят Франция зависима от Испания. Гастон няма търпение да поеме властта, но му липсват личностни характеристики, с които да измести абсолютното усещане за религиозно призвание на Луи XIII като богопомазан суверен на френския народ. От друга страна, ако Гастон се ожени и има потомство, тогава няма ли Ришельо да изгуби положението си и да трябва да бъде предан на един негоден за нищо и сприхав монарх, влюбен главно в собственото си величие? Ришельо много бавно се решава да ожени Гастон.

Малко след раждането на Гастон и две години преди смъртта си Анри IV му избира за съпруга Мари дьо Бурбон, дукеса дьо Монпансие и една от най-богатите наел еднички във Франция[171]. Тя наследява богатството си, а майка й, след смъртта на нейния баща, се омъжва за дук дьо Гиз. Гастон смята Мари дьо Бурбон за непривлекателна. Конт дьо Соасон, на когото отказват ръката на Анриет-Мари, към която някога се стреми, също се надява да се ожени за дьо Монпансие. Естествено е Конде да бъде против един брак, който ще намали шансовете на рода му един ден да наследи трона. Ана Австрийска усеща, че всеки син на Гастон може да застраши нейното място.

Мария де Медичи силно желае брака на любимия й син с Мари дьо Бурбон, но малко след като Ришельо започва да настоява за него през пролетта на 1626 г., в двора около Соасон и Конде се появява „партия срещу брака”, която се радва на симпатиите на група недоволни благородници, чиято омраза към Ришельо расте. Още в началото на 1626 г. правителството знае, че е застрашено от голям заговор. Сред неговите членове са Монморанси, Ньовер, Конти и други принцове по кръв, Вандом и брат му, великият приор на Малтийски орден Александър, незаконни синове на Анри IV, които винаги са враждебно настроени към краля.

Всички те са в кореспонденция с англичаните, чието отношение към Ришельо е недружелюбно, и с холандците, които се смятат за предадени от споразумението в Монзон. Някои от тях, заради свои собствени подбуди, искат да видят Гастон на трона. Заговорниците се обръщат към прекалено много провинциални губернатори и историята стига до Ришельо, като сред документите на гуверньора на Гастон, маршал Орнано, са открити голямо количество уличаващи материали. Орнано вече е предизвикал достатъчно проблеми с настояването си да бъде допуснат до съвета, за да придружава своя повереник и евентуален наследник, дори и ако трябва да стои прав подобно на министрите.

Заговорът цели отстраняването на Ришельо, но изглежда не включва предателство. В центъра му е и госпожа дьо Шеврьоз, довереница на кралицата и враждебно настроена към Ришельо, любителка на интригите и навярно, тъй като по рождение е Роан, надяваща се да постигне нещо за хугенотите. Според госпожа дьо Мотвил, Ана Австрийски моли госпожа дьо Шеврьоз да убеди гуверньора на Гастон, Орнано, че кралицата ще бъде много доволна, ако нейният девер бъде придуман да не се жени за госпожица дьо Бурбон. В случай че болнавият Луи XIII почине, Ана Австрийска ще се омъжи за следващия по право да заеме трона, Гастон. В крайна сметка, основната жертва на заговора е маркиз дьо Шале, без когото могат да минат. Според Тальоман маркизът е красив млад мъж, наскоро убил на Пон Ньоф свой съперник в любовта и който на драго сърце е прелъстен от госпожа дьо Шеврьоз, тъй като й е нужен за изпълнението на заговора[172]. Госпожа дьо Шеврьоз пленява, прелъстява и замесва в престъпление Шале, като според госпожа дьо Мотвил го кара да ревнува, като му обяснява, че Ришельо е влюбен в нея.

Орнано, чиято славна кариера му донася маршалски жезъл, е гуверньор на Гастон от 1619 г. Ла Вийовил го освобождава от поста, а едно неуважително писмо до краля го вкарва в Бастилията, но след падането на Ла Вийовил Ришельо го реабилитира, макар че вече го подозира в неоправдана надутост и прекомерно влияние над Гастон, на чийто брак се противопоставя. Вероятно Ришельо не успява да уталожи омразата на Гастон, когато по време на съвета през ноември 1625 г. яростно отхвърля нетърпящото възражение искане на Гастон да бъде назначен за главнокомандващ на армия, която трябва да подчини Субиз, със забележката да продължи да се ограничава с лова. Ако можем да вярваме на „Мемоарите” на Басомпиер, съществува вероятност Орнано да вярва, че служи на краля, когато се противопоставя на брака.

Именно заради крайните мнения във вижданията на кралицата и кралицата майка за предимствата и лошите страни от брака, паметната бележка на Ришельо до краля е повече от всякога необвързваща. Кардиналът знае, че се нуждае от доказателства за заговора, но според неговите памфлетисти Луи XIII действа прибързано. Заповядва на Орнано да се яви във Фонтенбло вечерта на 4 май 1626 г. и нарежда да го арестуват заедно с двамата му братя и един прислужник. По-късно Ришельо предано заявява, че е одобрил ареста. Орнано е затворен във Венсенската тъмница, която според госпожа дьо Рамбуйе[173], струва теглото си в арсеник. Умира на 2 септември след единадесетдневно боледуване, причинено главно от влагата. Дробовете му просто са разрушени. Кралят съжалява, че не е разполагал с време, за да го изправи пред съда и да разпръсне слуховете, че е жертва на заговор.

Разстроеният от ареста Гастон протестира пред канцлера Алигр, който се дистанцира от действията на Ришельо. Казват, че принцът се заклева да отмъсти на кардинала, който винаги е изключително благоразумен в отношенията си с него. Луи XIII защитава нуждата от ареста на Орнано и несъмнено по настояване на Ришельо взема печатите от Алигр и ги дава на Мишел дьо Марияк, който е водач на происпанската католическа партия и бивш член на католическата лига, чието назначение е предложено от кардинала и одобрено от Мария де Медичи. Алигр е задължен да се

оттегли в имението си. Ришельо предлага да разрешат на Конде да се върне от Италия, където се намира след поражението си през 1622 г. Той желае да се прибере от дълго време, а Ришельо успява да убеди недоверчивия Луи, че искрените уверения, дадени му от Конде, са напълно задоволителни.

Вероятно първоначалният замисъл или крайната цел поне на някои от заговорниците е убийството на краля с подкрепата на хугенотите и дука на Савоя и възкачването на трона на Гастон. Но при това развитие на нещата конспираторите обръщат заговора срещу Ришельо, а като резултат преследват свободата на Орнано. Сред документите му е намерено писмо от Вандом, в което той предлага не само пълна подкрепа за домогванията на Гастон да измести Луи XIII, но и насърчава Орнано да „използва заплахи и насилие срещу Ришельо”. В други писма Вандом и брат му Александър се оплакват от отношението към тях след смъртта на Анри IV и потвърждават готовността си да заговорничат с Англия и дори да нападнат Луи XIII. Шале потвърждава голяма част от разкритото в кореспонденцията на Орнано и признава, че е съставен план за убийството на Ришельо, съгласно който Гастон и свитата му ще се отбият без предварително известие в дома, където е отседнал кардиналът във Фльори ан Биер, на около четири километра от гората на Фонтенбло. По време на вечерята ще предизвикат скандал, който да завърши с размяна на удари, единият от които ще застигне фатално Ришельо. Съобщават, че Вандом предпочита далеч по-простата засада.

Някогашен фаворит на Луи XIII, но изместен от Барада, Шале е замесен в заговора от госпожа дьо Шеврьоз, но споделя подробности от него на своя чичо и носител на Малтийския орден Валенсе, който пък ги съобщава на Ришельо. Така че, когато офицерите на Гастон идват да съобщят за предстоящото му пристигане на следващия ден, Ришельо призори заминава за Фонтенбло, за да чака събуждането на Мосю. Изказва съжаленията си, че не е известен за намеренията на Мосю по-рано, но същия ден се мести в друга къща наблизо и няма да може да го приеме. Довеждат Шале във Фльори, където той признава всичко. В мемоарите си Фонтене-Марьой пише, че Вандом се заема да осъществи своя план, но както разказва Басомпиер, Ришельо информира Луи XIII, който веднага му изпраща лична гвардия от шестдесет конника и още толкова пехотинци.

На 31 май Гастон е принуден от майка си да подпише клетва за вярност към своя брат. Ришельо не се чувства добре и се оттегля в Лимур. Кралят с малка армия в своя подкрепа извиква братята Вандом в Блоа, където, както е типично за него, ги забавлява два дни, без да издаде по никакъв начин намеренията си, и след това на 13 юни в 2 часа сутринта заповядва да ги арестуват, докато спят, като едва впоследствие съобщава на Ришельо какво е сторил. Вандом са полубратя на краля, следователно прекалено знатни, за да бъдат съдени. Затворени са във Венсен, където през 1629 г. умира Александър, а Сезар е освободен на следващата година. По препоръка на Ришельо областта Бретан е дадена на Темин въпреки дуела, в който малкият му брат убива Анри дьо Ришельо. Гастон смята да избяга от Блоа и да вдигне бунт, от какъвто, както по-късно се разбира, е имало истинска опасност. Бунтът щял да доведе до женитбата на Гастон с Ана Австрийска, вероятно след като бракът й с краля е анулиран на основание неговата импотентност.[174]

Ришельо е толкова разстроен от случилото се и от обвиненията и заплахите, идващи от всички страни, че иска да подаде оставка. В миналото също се опитва да го направи, но тогава е възпрян от отец Жозеф. Този път молбата му, предадена чрез Мария де Медичи, е отхвърлена и той получава от Луи прочутото писмо, изпълнено с благодарности и обещания, подписано в Блоа на 9 юни и доставено лично от кралицата майка. „Имам пълно доверие във вас и наистина никога не съм срещал човек, чиято служба да се радва толкова много на моето одобрение… Никога няма да ви забравя… Бъдете сигурен, че никога няма да се променя и че независимо от това кой ви напада, винаги ще бъда ваш секундант.”

На 16 януари му отпускат пенсия от 60 000 ливри. От този миг нататък има и рядката привилегия да държи лична гвардия, която законът повелява да притежават само кралят, майка му, брат му и губернаторите на провинции[175]. Ришельо не иска да жертва своето уединение, но признава нуждата „да каже сбогом на свободата”. „Колкото повече желаят смъртта ми, толкова повече ще служа на своя крал.”[176] Сътрудничеството между тях става много близко; редовно на всеки два часа има срещи между крал и кардинал.

Когато Ришельо е болен, само кралят има право да го посещава. Когато се налага, съветът се съвещава край леглото му. Луи става все по-неспокоен за Ришельо, от когото се нуждае, за да прави записки на всички политически решения. Етикетът обаче винаги се спазва. Кралят трябва да вземе или поне да оповести всички решения. Важните писма винаги излизат от името на краля, а Ришельо никога не пропуска да покаже изискваното от етикета уважение. Министрите са готови да изпълняват заповедите на Ришельо, но кардиналът внимава да получават от него само предложения или чернови, които да одобрят, никога не си присвоява власт, която официално не му е дадена, и никога не иззема отговорностите на министрите или посланиците.

Луи взема Гастон със себе си на плаване по Лоара и пристигат в Нант на 7 юли. Щатите на Бретан дават своята клетва за вярност. Шале е арестуван на 9 юли, а Луи разпитва Гастон в присъствието на майка си, Ришельо, Шомберг и Марияк. Гастон разкрива всичко, оправдава се и заявява тържествено, че е готов да се ожени за Мари дьо Бур-бон. Дават й силна охрана, да не би Соасон да се опита да я отвлече.

На 5 август сутринта е подписан договорът, следобед е отпразнуван годежът, а вечерта са разменени брачните клетви. На 6 август Луи и Ришельо присъстват на брачната служба.[177] Госпожа дьо Шеврьоз е заточена в именията си, но предпочита да избяга в Лотарингия. Гастон получава титлата дук д’Орлеан, Шартр и Блоа, и огромна сума пари. След десет месеца, на 4 юни 1627 г., съпругата му умира при раждането на „Голямата госпожица”, която ще играе важна роля в двора на Луи XIV. По пътя им обратно за Париж Ришельо дава пищен прием в чест на Гастон и съпругата му. Главният прокурор на Рен го предупреждава, че на връщане от Нант го очаква засада, затова тръгва на път с гвардия от сто души, дадени му от краля. Това е третият план да го убият.

Назначават нарочна комисия от магистрати от парламента на Бретан, които да съдят Шале, който е лесна, но трагична изкупителна жертва. При екзекуцията му няма да се пролее кралска кръв, но по гърбовете на грандовете ще пробягат тръпки. Разпитите продължават няколко седмици, през които Ришельо три пъти посещава затворника, който впоследствие обвинява Ана Австрийска в мълчаливо одобрение на заговорниците. Тя отрича да е интригантствала, за да смени съпруга си[178]. Каквото и да е било досегашното състояние на кралския брак, от този миг нататък той е просто безсмислена шарада.

Кралят дава да се разбере, че ще замени присъдата на Шале, която се прилага към хора, признати за виновни в посегателство срещу личността на владетеля и която включва разчленяване на тялото, излагане на парчетата, конфискация на имущество и лишаване на потомството му от благороднически звания. На 18 август го признават за виновен. Шале трябва да бъде обезглавен, но може да бъде погребан в осветена пръст. Палачът, вероятно подкупен от Гастон, не се явява и на един обущар, който трябва да бъде обесен, предлагат помилване, ако извърши обезглавяването в късния следобед на 19 август. Прословутата история гласи, че обущарят не успява да отсече главата с дългия меч на палача, взема бъчварска тесла и с нея нанася тридесет удара. Шале все още е в съзнание след четвъртия, за да промълви „Света Дево.”

6.
ЛА РОШЕЛ, МАНТУА И КРИЗАТА НА ДОВЕРИЕ

Към края на 1626 г. за Ришельо настъпва мигът, когато почти с религиозна отдаденост може да се посвети на преследване на великата си амбиция да създаде велика и единна Франция. Тя е осъществена посредством и в името на краля, вече зависещ от Ришельо; в съзнанието на кардинала непосредствените цели, които трябва да бъдат постигнати, вече са ясни. От изключително значение е властта на краля да бъде подсилена, тази на старата поземлена и предимно отцепническа аристокрация - намалена, властта на хугенотите - смазана, а планът за хегемонията на Хабсбургите - осуетен. Франция все така се нуждае от национална идентичност, но нито една от водещите личности не разбира визията, осъществявана бавно от Ришельо.

Самият кардинал все още не предугажда цената в човешки животи, страдания и лишения, която изграждането на вътрешното единство и външното величие ще наложи на народа на Франция, нито пък болката, която ще му причинят, когато става ясно, че трябва да принуди краля да избира между майка си Мария де Медичи (която е и благодетелка на кардинала) и самия него. В крайна сметка именно арогантното поведение на кралицата майка принуждава Ришельо да наложи гореспоменатия избор на краля, макар че неговият до голяма степен религиозен мироглед не влиза в противоречие с рицарското му разбиране за величието на Франция и вярата в предопределената от Бога власт на нейния монарх.

Луи XIII невинаги приема съветите на Ришельо, но никога не отрича стремежа му да работи за величието на Франция и никога не го принуждава да избира между верността към владетеля и тази към кралството. От чисто идеологическа гледна точка най-големият компромис, който Ришельо е принуден да направи със своята съвест, е свързан с ясното разграничение между папата като единствен извор на духовна власт и автономията (когато става дума за светски дела) на независимите в политическо отношение монархии в Европа, сред които най-големи са националните държави[179]. Това разграничение може да ни се струва незначително, но Ришельо го издига до висоти, които на практика неговите съвременници, без значение доколко са отдадени на религията, не подозират. За него интересите на Франция винаги имат предимство над лоялността към религията, освен когато става дума за прехвърляне на духовна власт или за дела, попадащи изключително под юрисдикцията на църквата.

Не Ришельо избира на каква плоскост ще се сблъска с благородниците. Спорният въпрос е за дуелите. От смъртта на брат си Ришельо категорично е против загубата на човешки животи по време на дуел, но още от тогава чак до 1626 г. в напълно свой стил той не позволява на чувствата си да определят политическото му становище. От дълго време съществуват закони, забраняващи дуелите, независимо че рядко са прилагани. Според Ришельо строгостта им е причината да не бъдат прилагани, макар че през 1626 г. той дори успява да прокара през несъгласния на това парламент облекчения, които ограничават смъртното наказание само до онези случаи, в които е загинал човек или пък когато секундантите също се бият помежду си.

На 24 март парламентът е принуден да приеме новия указ. Според него дуелистите в останалите случаи са лишавани от постовете, а онзи, който е хвърлил ръкавицата, е изпращан в изгнание за три години. Законите започват да се прилагат спорадично, но рицарите на шпагата са вбесени дори и от малкото на брой благородници, лишени от пост или изпратени в изгнание. От свое име и от името на аристокрацията Бутвил-Монморанси умишлено се заема да оскърби краля. Той е най-добрата рапира на Франция, бил се е на двадесет и един дуела, при един от които загиват двама. Наскоро умира и един от секундантите му, затова Бутвил благоразумно заминава за Фландрия заедно с братовчед си и с другия секундант Росмадек де Шапел. В крайна сметка кралят дава да се разбере, че Бутвил може да се върне във Франция, но не и в Париж или в двора.

Барон Бьоврон иска да отмъсти заради последната жертва на Бутвил, но по настояване на Луи XIII привидно е постигнато помирение по време на една вечеря в Брюксел. Въпреки това Бьоврон предизвиква Бутвил, който е вбесен от указа на краля и се съгласява да се бие, но иска това да стане в Париж през деня, със секунданти, които също ще се бият; избраното място е Ппас Роаял - наскоро построеният, моден и най-скъп площад в Париж,[180] където се провеждат прочутите надбягвания с коне по повод годежа на владетеля през 1612 г. и още по-пищният турнир през 1620 г., на който побеждава кралят. Фактът, че секундантите също ще се бият, това им подсигурява смъртни присъди, дори и ако никой не загине в дуела. Предполагат, че Луи XIII няма да стигне чак дотам да заповяда екзекуцията на един Монморанси.

Дуелът се провежда в два часа в сряда, 12 май 1627 г. Шапел, който е секундант на Бутвил, убива един от секундантите на Бьоврон - Бюси д’Амбоаз, и така слага край на сблъсъка. Друг от секундантите на Бутвил е тежко ранен. Кралят е разярен. Заедно с другия си секундант Бьоврон бяга в Англия, но Бутвил и Шапел са заловени при Витри ан Пертоа на път за Лотарингия, след като са разпознати в една крайпътна странноприемница от двама пратеници на майката на убития, упълномощени от нея да пазят имуществото на покойника. Бутвил и Шапел са арестувани, а от Париж кралят изпраща 320 конници, които да ги пресрещнат, след като вече 140 конници от местния гарнизон вече ги охраняват. Парижкият парламент изобщо не се поколебава, когато кралят настоява за незабавно гледане на делото и ги осъжда на смърт.

В „Меркюр франсе” цитират Конде, според когото Бутвил не е направил нищо повече от това да защити своята чест, която е най-голямата ценност за аристократичното общество. Вестникът не посочва колко параноична е станала гази нужда за Бутвил, нито пък споменава за школата за дуелиране, която той държи в парижкия си дом. На молбата за помилване Ришельо отговаря, че нито може, нито ще се намеси. Въпреки многобройните просби за милост от страна на най-знатните представители на аристокрацията, присъдата е произнесена в един часа следобед на 21 юни, а екзекуцията снизходително и доста необичайно е отложена с двадесет и четири часа.

Писмата на Ришельо от по-късна дата сочат, че все още е загрижен за обстоятелствата, при които един дуел е допустим от морална гледна точка, затова излага пред краля доводи за и против проявата на снизхождение и завършва с не много настоятелната препоръка за замяна на смъртната присъда с доживотен затвор, придружена от съвет към владетеля да вземе решение съобразно интересите на държавата[181]. Луи XIII е трогнат, но не може да пренебрегне тежката обида, нанесена на достойнството му, а и съзнава, както правилно изтъква Ришельо, че проявата на снизхождение ще доведе до допълнително неуважение към кралската власт, затова не приема петте най-знатни дами във френския двор, дошли лично да отправят последна петиция[182]. На 22 юни в 5 часа следобед Бутвил и Шапел са обезглавени на площад дьо Грев, а образите на техните опоненти - безобидно обесени[183].

Същевременно хугенотите в страната се подготвят за нови военни действия, отношенията между Франция и Англия, където е избягал Субиз, се влошават. Бъкингам, чиито действия са продиктувани отчасти от обидите, нанесени на суетата му от Ришельо, въоръжава кораби, за да предотврати опитите на френския министър да превърне страната си във водеща военноморска сила[184]. На западния бряг какго католическата, така и хугенотската общност, трябва да бъдат уверени, че със създадените морски търговски дружества няма да загубят търговията си. В писмата си от февруари 1627 г. Ришельо се опитва да уталожи тревогите им, през март вече не се старае да намали напрежението, а през април отново събужда безпокойството им, като ги предупреждава за евентуално нападение по море. Ришельо много добре знае, до известна степен благодарение и на информацията от капуцините на отец Жозеф, за възможностите за забогатяване от търговията с двете Америки, което може да постигне, ако владее моретата. Доста вероятно е дори той да гледа на религиозните дрязги като на фитил, подпалил тлеещите противоречия, родени от съперничеството в търговията.

В този критичен момент Ришельо нанася един от своите майсторски удари. Френският посланик в Мадрид, конт дю Фаржи, го предупреждава, че Рубенс е в града, привидно за да рисува, но всъщност е в ролята на един от агентите на Оливарес в испанските владения в Холандия. Ришельо е информиран за проект за мирен договор между Холандия и Англия и решава да го изпревари с френско-испански нападателен съюз, насочен срещу Англия и носещ дата 20 март 1627 г.[185] За нещастие се оказва, че договорът няма никаква стойност.

Ришельо, когото много подробно информират за английските приготовления и намерения, през май научава за английски кораби, натоварени със зърно. Самият той свиква армия под формалното командване на брата на краля Гастон, но на практика ръководена от дук д’Ангулем[186]. Официално на Франция не е обявена война, но е ясно, че действията на англичаните ще са насочени срещу Ла Рошел и крайбрежните острови Ре и Олерон, за да бъде направен опит отново да бъдат подпалени хугенотските бунтове в страната. В началото на пролетта на 1627 г. Ришельо организира защитата, като за своя сметка взема заеми, за да покрие належащите разходи, и, според източниците, в допълнение към четирите милиона ливри, събрани от частни лица, похарчва от личните си средства още почти два милиона.

На 19 юни Бъкингам издава заповед няколко пехотни полка да бъдат транспортирани до Ла Рошел, като съвсем погрешно предполага, че ще бъдат добре дошли там. Корабите трябва да оставят гарнизона и да отидат да освободят пленените английски кораби, превозващи вино, които все още са в Бордо и все така предизвикват голямо раздразнение. На 27 юни Бъкингам отплава начело на 98 кораба, 74 от които са бойни, а останалите пренасят провизиите. Разполага с 4000 моряци и 8000 войници и твърди, че целта му е да накара френския крал да започне да уважава хугенотите, жители на Ла Рошел.

След три дни, на 30 юни, в Париж узнават за отплаването на английската флота от Портсмът. Малко по-късно пристига и доклад, че е забелязана край Брест. Същевременно на юг Роан свиква хугенотски войски. Луи XIII и Ришельо напускат Париж на 28 юни и потеглят на югозапад, но по време на почивката във Вилроа на втората вечер кралят сериозно се разболява. Самият Ришельо е съсипван от непрекъсната мигрена и има треска, но остава край леглото на краля денонощно и лично се грижи за него. В своето общо преследване на великото националистическо начинание двамата мъже стават зависими един от друг. Успехът зависи от двамата и Ришельо нито за миг не забравя, че смъртта на Луи XIII би възкачила на трона брат му Гастон.

Ришельо излива цялата си енергия в славословия за могъществото и силата на Франция и това се превръща в изтъркана тема за разговори в двора. В продължение на четири седмици той изпраща повече от седем куриери на ден. Мнозина от подчинените му са духовници с военноорганизационни умения и те внимателно претърсват крайбрежието дори и за най-примитивната лодка, която може да плава и да бъде използвана за вдигането на обсадата на по-голямото от двете укрепления на остров Ре - Сен Мартен. Ако остров Ре падне, не биха могли да защитят остров Олерон, а в случай че и той падне, Ла Рошел не би могъл да бъде блокиран откъм морето.

Поради болестта на краля - вероятно особено остър пристъп вследствие на неговите непрекъснати чревни проблеми, допълнително и със сигурност усложнен от тревогите заради политическото и военно положение - командването на обкръжилата Ла Рошел армия от около двадесет хиляди души е възложено на Ангулем. Налага се да крият новините от краля, за да не го тревожат. Решаването на общите въпроси зависи от Мария де Медичи, на която предварително е поверено управлението на страната на север от Лоара, за да може кралят да води военната кампания. Шомберг отговаря за военните приготовления, а Ришельо за морските дела и цялостната защита на западното крайбрежие.

Във вторник сутринта на 20 юли флотата на Бъкингам се появява пред остров Ре, защитаван от хиляда войници под командването на способния фелдмаршал Тоара и подсилен от две укрепления. Едното от тях, Сен Мартен, е в пълна бойна готовност и практически непревземаемо, но другото - Ла Пре - все още не е готово. Ришельо успява да събере флота от петдесет кораба въпреки продължилите с месеци набези на англичаните.

На 21 юли англичаните откриват огън по двете укрепления, Тоара не успява да попречи на Бъкингам да свали 2000 души на брега при Саблансо, в най-източния край на острова и най-близо до Ла Рошел, и е принуден да се оттегли. На 27 юли Тоара няма друг избор освен да потърси спасение зад стените на Сен Мартен и да остави останалата част от острова на Бъкингам, който вече е свалил на брега и остатъка от войските си. Англичанинът заповядва временно прекратяване на огъня, за да може Тоара да погребе своите загинали войници. Бъкингам им отдава почит като истински благородник. Следват и чисто рицарски жестове на размяна на пъпеши и ухаеща на портокал вода[187]. Тоара загубва двеста души, в това число и своя брат. Изправен е пред обсада, а достъпът до Сен Мартен е блокиран както по море, така и по суша.

Провизиите не достигат, фелдмаршалът е болен, а войските му са с паднал дух. Положението е толкова отчайващо, че той изпраща трима плувци до континента, които отнасят едно и също настоятелно предупреждение - че не може да издържи дълго. Само един достига целта, но Ришельо успява да организира флотилия от петнадесет малки кораба, от които тринадесет успяват да преминат и да доставят провизии в ранните часове на 7 септември, във връхната точка на прилива. По време на следващото пълнолуние, на 7 октомври, англичаните ги очакват и се завързва битка. Този път от тридесет и пет кораба двадесет и пет успяват да доставят продоволствие и подкрепления. Ришельо и Шомберг знаят, че Тоара няма да издържи по-дълго от средата на ноември и съставят смел план да прехвърлят от остров Олерон 6000 души, 300 коня и шест оръдия под командването на Шомберг.

Англичаните са вдигнати на крак и на 6 ноември са принудени да щурмуват, макар и неподготвени, укреплението. Атаката е отблъсната до известна степен и заради недостатъчно дългите стълби. През нощта на 8 ноември Шомберг дебаркира с петдесет и пет лодки и намира англичаните в пълно отстъпление. Повече от хиляда и петстотин английски войници загиват, преди останалите да успеят да отплават, спасени от благоприятния отлив, като отвеждат със себе си и Субиз. Марияк публикува разказ за събитията, в който Ришельо играе основна роля за победата. Самият кардинал ръководи последната атака към острова, облечен с черно расо, ризница, колосана яка, филцова шапка с перо и шпага под червената си кардиналска пелерина.

Още с пристигането на Бъкингам Субиз отива в Ла Рошел, кьдето живее майка му дукеса дьо Роан; целта му е да провери настроенията в града. Първоначално не му позволяват да влезе и кметът на града го умолява да си върви, но в крайна сметка Субиз успява да разцепи населението на две фракции - едната, съставена предимно от търговци и служители, иска мир, благоденствие и никаква връзка с англичаните, а другата, предвождана от пасторите, иска създаването на теокрация[188]. Измежду представителите на последната е избран нов кмет, а осемстотин граждани отиват да предложат услугите си на Бъкингам. Ла Рошел прекарва лятото в тревожно преценяване на ситуацията и в търсене на начини за постигане на всякакви религиозни отстъпки, без това да застраши търговското благоденствие.

Успешният пробив на морската блокада при остров Ре от страна на Ришельо на 7 септември най-вероятно подтиква войските на хугенотите в Ла Рошел три дни по-късно да открият огън по френските войници, подготвящи обсадата около града и така са предизвикани открити военни действия между града и краля. Жителите на Ла Рошел все още се смятат за верни поданици, но се съюзяват с англичаните, на които Ришельо е твърдо решен да попречи да използват града като евентуално укрепление за бъдещо нападение. В писмо до Конде от 8 октомври кардиналът обяснява своята политика и го натоварва с потушаването на бунта в Лангедок. Ришельо дава ясно да се разбере, че въпреки кръстоносните фантазии на отец Жозеф и на Берюл, който през 1627 г. е въздигнат в кардиналски сан по негова препоръка и по молба на краля, загрижеността на министъра е продиктувана от чисто политическо естество, а не от религиозно. Хугенотиге се превръщат в заплаха за единството на Франция.

Кралят вече се възстановява, но се е отървал на косъм, затова лекарят му, наследник на възрастния Ероар, е предпазлив. Стратегията все още е в ръцете на Ришельо, макар че от август 1627 г. заповедите се разпращат като дадени в присъствието на краля”. Ришельо получава и прякото командване на войската. Подобно на своите генерали Луи дьо Марияк и Басомпиер, и Ришельо не иска да предприема открита атака, а предпочита плана на кралския архитект Метозо, който предлага да се отреже достъпът на града от открито море чрез построяването в залива, но далеч от оръдията на крепостните стени, на дълга 1500 метра дига от камъни и зидария, да се потопят кораби, над които да се издигнат плаващи платформи с оръдия, и да бъде оставена съвсем малка пролука, пазена от артилерията, през която да могат да преминават само малки плавателни съдове. Кралската флота ще трябва да патрулира наблизо. Планът се оказва успешен и през януари 1628 г. блокадата е осъществена както по море, така и по суша.

Здравето на краля отново се влошава, което му попречва веднага да се присъедини към армията. Той се връща в Париж, за да направи кралицата майка регент, докато го няма. На 20 септември заминава за Блоа, където на 1 октомври към него се присъединява Ришельо. Двамата отново се срещат на 7 октомври при Партоне, за да потеглят към Ла Рошел, където пристигат на 12 октомври. Ришельо незабавно се заема с организирането на всичко необходимо за обсадата - от кораби от Испания и Холандия до оръжия, хора, пари и облекло от цяла Франция. Самият Ришельо тегли допълнителни заеми, но редицата от цитадели около града се съгражда бавно, а тройната надница, искана от 4000 строители заради трудностите и опасностите, на които се излагат, трудно може да бъде осигурена. В допълнение към това Гастон, който е недоволен, че Луи поема командването, заминава за Париж, а за известно време Басомпиер отказва да приема заповеди от Ангулем.

Ришельо избира за своя щабквартира малкия замък Пон дьо Пиер край морето, който е толкова незащитен и изолиран, че хугенотите решават, че е възможно да наемат един отряд от авантюристи, които да го нападнат и да отвлекат кардинала. Подценяват обаче информацията, която Ришельо получава благодарение на своята шпионска служба; нахлуват през нощта, но кардиналът го няма, а вместо него ги очаква рота мускетари и няколко кавалерийски взвода. Отец Жозеф, който се настанява в един от павилионите в градината, получава информацията от католик в Ла Рошел.

Луи е възпрян да дебаркира с войските си на остров Ре и кралят прекарва времето си в езда или като проверява, прави преглед на войските и провежда учения. В писмо от 25 ноември до кралицата майка той заявява, че няма да намери покой, докато това начинание не приключи. Обаче отново се разболява и трябва да се оттегли от фронтовата линия, като настроението му се помрача всеки път, когато научава, че жителите на Ла Рошел са пробили обсадата и са пленили французи или пък кораб, натоварен с провизии, е достигнал до града. Ришельо е повикан, за да обобщи положението и съобщава на краля, че хугенотите, Англия, Са-воя, Лотарингия и император Фердинанд II влизат в антифренски съюз. Бъдещето на кардинала и осъществяването на мечтата му за силна Франция зависят от бързото елиминиране на хугенотската съпротива в страната. Това би било неизбежната прелюдия към създаването на единна нация. Ситуацията може да бъде разрешена единствено чрез ускоряване капитулацията на Ла Рошел[189].

Кралят е в мрачно настроение, ядосан е за кратко на Ришельо, депресиран и болен е, затова се оттегля в Париж по съвет на своите лекари. Но се оставя да бъде убеден от своя пръв министър да му повери цялото командване с титлата „Главнокомандващ кралската армия пред Ла Рошел и околните й провинции” и да прикрепи към него още двама министри. Луи потегля на 10 февруари, избухва в сълзи веднага след като се сбогува с кардинала и оставя прочувствено послание, изпълнено с благодарност и загриженост към него, в което настоява той да се пази от опасностите. Още същата вечер му пише, за да го увери в своята трайна привързаност и изразява чувството си за загуба, защото е лишен от напътствията му. Ришельо, който веднага след отпътуването на краля отново получава пристъп на треска, му отговаря със също толкова емоционално писмо. След него изпраща и поредица от подробни доклади, върху които Луи нанася своите бележки.

Обсадата не протича особено добре. Войската на Ришельо се отпуска и се деморализира, а набезите на хугенотите зачестяват и стават все по-успешни. На 12 март 1628 г. войските на Ришельо без успех се опитват да направят пробив в укрепленията на града при портата, използвана от лодките, които събират сол из блатата. Отец Жозеф е информиран, че пробивът при портата Мобек ще бъде осъществен посредством поредица от експлозии. Самият Ришельо чака цяла нощ с пет хиляди души, но сапьорите се изгубват.

Враговете на министъра вътре в страната се опитват да задържат краля в Париж, за да остави Ришельо на съдбата му, като предполагат, че обсадата ще се провали. Луи обаче спазва обещанието си, че ще се върне в началото на април и на Велики понеделник, 17 април, е в Ла Рошел, доволен да види напредъка по работата на дигата. Мария де Медичи пише на Ришельо колко доволен е кралят от всичко постигнато от него. През май се появява английска флотилия, която трябва отново да снабди с провизии града и на Луи му се налага да забрани на кардинала да се отправи в битка на някой от френските кораби. Английската флота се отдалечава заради обстрела от оръдията по дигата. Англичаните правят този почти символичен опит да подкрепят умиращите от глад жители на Ла Рошел на 16 май, а на 18 май съвсем неочаквано се оттеглят[190].

Ла Рошел се надява на огромната флота от 150 кораба, за която се говори, че е екипирана от Бъкингам. Тогава обаче до тях достига новината за убийството на Бъкингам на 23 август от офицера протестант Джон Фелтън, който служи при него и чиито мотиви са отчасти религиозни, отчасти лични. Въпреки това на 28 септември пристига флотилия от 114 кораба. След два дни англичаните изпращат брандери[191] към оръдията по дигата. Ришельо и кралят собственоръчно стрелят с оръдията по тях. На 3 и 4 октомври се разгаря морска битка, последвана от четиридневна буря, след което англичаните се оттеглят, защото французите вече имат превъзходство. Тогава Ла Рошел скланя на преговори. Вестник „Меркюр” съобщава, че жителите се опитват да ядат кожа, варена в лой. Кучешкото и магарешкото месо са лукс. Повече от 13 000 души умират от глад. На 28 октомври капитулацията е подписана.

Обявени са свобода на вероизповеданието и обща амнистия. Едва около десетина от водачите са изпратени в изгнание за шест месеца, без да им бъде конфискувано имуществото. Католицизмът отново е установен в града, а една от църквите е определена за католическа катедрала. Отец Жозеф отказва предложението да оглави новото епископство на Ла Рошел. Старите привилегии и управленските структури на самоуправление са премахнати, назначен е пряко отговорен пред короната интендант на финансите, съдилищата и опазването на реда. Стените и укрепленията, с изключение на онези откъм страната на океана, са съборени. Ришельо, който защитава съжителството с хугенотите винаги когато то не създава политическа опасност, и чиято основна цел сега е да накара хугенотите в Лангедок да се предадат, намира договорените мерки за сурови. Когато френските войски окупират града на 30 октомври, в него са останали 5400 от общо 28 000 жители[192]. Повече от сто умират в резултат на ефекта от нормалната храна върху храносмилателната им система. На 1 ноември в града влиза Луи XIII, а Ришельо сваля военните дрехи. На 10 същия месец английската флота изчезва. След седмица Луи се връща в Париж, а на 20 май 1629 г. е подписан мирен договор с Англия.

Междувременно уменията, смелостта и енергията на Ришельо му спечелват всеобщи аплаузи. В отношението на Луи към него има ясно изразена привързаност, но също така и една тревога относно върховенството на кралската му власт, което се проявява в несъмненото му желание да я демонстрира. Кралят дава красноречив израз на раздразнението си, когато Ришельо спира събарянето на стените на Ла Рошел, а кардиналът признава пред молителите, че би имал късмет, ако и половината от предложенията му бъдат приети. Въпреки това кралят вече е напълно зависим от него, а ролята, която Ришельо играе за формирането на вътрешната и външната политика, е първостепенна. Не са направени никакви официални промени, но той започва да издава заповеди от името на краля, каквито до този момент са давани само от Луи на съответния министър. Останалите министри посрещат със задоволство ясните, добре обмислени и последователни инструкции на Ришельо. На практика кардиналът се превръща в първи министър, макар че много внимава да не наранява параноичното усещане на краля за собственото му достойнство и не забравя условностите: „Ваше величество би желал да нареди…”, „Ваше величество би желал да напишат писмо, в което се казва…”[193]

Вследствие на продължителната обсада на Ла Рошел Ришельо отвръща поглед от другите дела, особено що се отнася до последиците от смъртта на бездетния дук на Ман-туа Винченцо II Гонзага на 26 декември 1627 г.

Политическата ситуация в Западна Европа представлява плетеница от вътрешни, династични, търговски и религиозни войни, но над всичко това доминира борбата за върховенство над Централна Европа и особено в немскоговоря-щата част между австрийската имперска династия на Хабсбургите и техните католически съюзници от Бавария, по поречието на Рейн и Испания, от една страна, и протестантските принцове на Северна Германия със своите холандски, датски и английски съюзници, от друга. Интересите на

Франция ще са неблагоприятно засегнати от окончателната победа както на протестантските сили, така и на хабсбургските. За щастие няма изгледи нещо подобно да се случи, но въпреки това смъртта на Винченцо принуждава Ришельо да вземе няколко трудни решения. Последните са усложнени допълнително от плановете на овдовелия Гастон, загубил първата си съпруга по време на раждане на 4 юни 1627 г. и влюбил се в Мари дьо Гонзаг, дъщеря на дук Шарл I дьо Ньовер, претендент за Мантуанското херцогство, и Катрин дьо Лорен, която умира през 1618 г.

Умиращият дук на Мантуа Винченцо е убеден от Франция и представители на самата Мантуа, изпратени главно под давление на папата, да подпише завещание за спокойното преминаване на земите на Мантуа и Монфера във владение на неговия френски братовчед дук дьо Ньовер. На Коледа 1627 г. синът на Дьо Ньовер, дук дьо Ретел, е оженен набързо отново по настояване на папата и с необходимото за това разрешение заради кръвното родство, което представлява пречка за брака, за племенничката на Винченцо и единствена негова близка роднина Мари дьо Гонзаг, при това само ден преди смъртта на дука[194]. Испания и Савоя бързо предявяват своите претенции, но привидно са надхитрени, макар че Мантуа е имперско феодално владение и може да премине в ръцете на Ньовер, който не е наследник по пряка линия, само ако императорът му даде херцогството, но Фердинанд II го иска за себе си и няма желание да стори това.

По това време малкият маркизат Монфера, намиращ се близо до Пиемонт, е много по-важен от самата Мантуа и може да бъде предаван в наследство и по женска линия, от което следва, че внучката на дука на Савоя Маргьорит има права над титлата. Мантуа и дукът на Савоя вече са се съгласили да разделят земите помежду си. Споразумението е подписано в деня на смъртта на Винченцо. Франция и Испания официално са в съюз, който обаче е доста обтегнат вероятно заради умишленото забавяне на изпращането на испански военноморски сили, които да помогнат на французите при Ла Рошел. Испанците обсаждат столицата на Монфера Казале, която контролира горното течение на река

По и пътя от Генуа до Милано. Защитата е водена от мантуански гарнизон и френски войски под командването на дуелиста Бьоврон, който няма търпение да изчисти името си.

Във Франция политическата католическа партия, все още предвождана от Берюл, който наскоро получава място в съвета по молба на кралицата майка, може да разчита на подкрепата на Мария де Медичи, братята Мишел и Луи дьо Марияк и отец Жозеф. Всички те съжаляват, че хугенотите в Ла Рошел не са наказани по-строго и не им е забранено да изповядват своята вяра[195]. Всички настояват Луи XIII незабавно да се заеме с покоряването на хугенотите в Лангедок с изключение на отец Жозеф, който е приятел на Ньовер. От друга страна, през декември 1628 г. Ришельо е убеден, че обсадата на Казале може бързо да бъде вдигната, а Лангедок да почака до пролетта на следващата година. Кралят пък ще се е върнал в Париж през август.[196]

На 26 декември 1628 г. в Париж се събира съвет, на който присъстват кралицата майка, Ришельо, пазителят на печатите Мишет дьо Марияк, Шомберг и Берюл. Ришельо излага становището си, че политическата целесъобразност за Франция налага незабавен поход в Италия, какъвто вече е обещан няколко месеца преди това на венецианците. Берюл и Марияк, подкрепяни от кралицата майка, която мрази Ньовер и не е забравила за бунта му по време на нейното регентство, смятат за далеч по-наложително в името на религията хугенотите да бъдат разбити. Срещата е важна, защото бележи официалния разрив между Мария де Медичи и Ришельо. Луи XIII приема съвета на кардинала, но е помолен от него да вземе решение след три дни, когато внимателно ще е обмислил проблема. След като този период изтича, кралят потвърждава решението си да даде предимство на ситуацията на Апенинския полуостров. Гастон иска да бъде назначен за главнокомандващ. Не знаем обаче дали от ревност, или заради неодобрението си към брачните намерения на своя брат, но само седмица след като го назначава, Луи решава лично да поведе войската.

Преди да отпътува, кралят присъства на тържествено заседание на парламента и му заповядва да впише закона „Мишо”, който до падането на Мишел дьо Марияк засилва контрола върху управлението на страната, но пък облекчава достъпа до благороднически титли. Ришельо пише доклад до Луи XIII с дата 13 януари 1629 г., в който излага препоръчвания от него план, включващ преустановяване на политическите бунтове на хугенотите в Лангедок, намаляване на данъците на обикновените хора, премахване на годишната вноска за откупуване на длъжности, намаляване на политическите претенции на парламентите, изграждане на военноморски сили, укрепване на външните граници на Франция, но събаряне на фортификациите вътре в страната, избягване на открита война с Испания, но постепенно териториално разширение към Страсбург, Женева и Ню-шател. Защитава и възможното анексиране на Навара и Франш-Конте, тъй като смята, че те по право принадлежат на Франция. Всички тези действия трябва да се осъществят през един дълъг период от време, дискретно и изключително внимателно.[197]

Луи прави майка си регент и потегля на 15 януари 1629 г., а на 14 февруари достига Гренобъл. Дукът на Савоя препречва проходите, през които кралят трябва да премине, като се надява, че ще успее да изтръгне прилична цена за правото на преминаване. Ришельо е в авангарда и пише на краля в Улкс от границата при Шиомонт, че маршалите Креки и Басомпиер ще форсират прохода към Суса призори на следващия ден. Кралят получава писмото в 11 часа вечерта, язди цяла нощ и успява да пристигне, за да присъства на атаката в 7 часа на следващата сутрин, 6 март, когато със забележителна смелост повежда основната част от войската. Цената за съдействието на Савоя за отварянето на проходите е договорена на 11 март и в нея влизат град Трино и 45 000 ливри наем. Испанците вдигат обсадата на Казале през нощта на 15 март. Кралят отсяда за кратко в Суса, кьдето е посетен от сестра си Катрин, принцеса на Пиемонт, омъжена за наследника на Савойския дук и бременна по това време. После оставя Ришельо с част от войската да завърши похода и заминава за Лангедок.

Основните хугенотски общности в Южна Франция са в Прива, Але, Юзе, Кастр, Ним и Монтобан, а Ришельо е съставил план в каква последователност да бъдат покорени. Роан и Субиз получават финансова подкрепа от Испания, където подобно на Ришельо, Оливарес, винаги когато му е изгодно, придава на политическите си цели религиозна обосновка. Луи XIII започва, както е планирано, с При-ва, който обсажда на 14 май, но изпраща незабавно да повикат Ришельо, от когото се нуждае и който пристига на 19-ти. Прива отваря портите си на 21 май. Стратегията им е да унищожават къщи, дървета, посеви и градини в покрайнините на града, за да покажат сериозността на своите намерения, но да спестят на жителите далеч по-ужасяващите неща, сполетели падналите крепости навсякъде другаде из Европа. Ришельо е болен и трудно усмирява победоносните си войски да не извършат повсеместно клане. Отец Жо-зеф предвожда група мисионери, които извършват масови покръствания в католическата вяра.

Водачът на хугенотите Роан вижда, че Д’Естре е готов да нападне Ним, Конде - Монтобан, а Вентадур - Кастр, затова приема умерените условия на Ришельо и на 28 юни в Але е подписан едикт за прекратяване на размириците. Обявена е амнистия, но укрепленията и стените трябва да бъдат съборени от жителите за тяхна сметка, а свободата на вероизповедание е възстановена. Църквите са върнати на католиците, а при предаването на по-големите градове им е спестено утежнението да издържат гарнизони. Роан получава репарации на стойност 300 000 ливри заради вредите, нанесени на имотите му, и е изпратен в изгнание за известно време.

Кралят оставя Ришельо заедно с Басомпиер, Шомберг и маршал Луи дьо Марияк да възстановят реда и на 15 юли заминава за Париж, където е по-хладно. Губернаторът на Лангедок Монморанси трябва да помогне на Ришельо, който предлага условията за прекратяване на размириците съобразно подчинението на всеки един град. В най-упорития - Монтобан, му позволяват да влезе тържествено, придружен от двама архиепископи, седем епископи, други шестдесет църковни служители, следвани от 1200 души кавалерия, 1000 от които са местни благородници. Ришельо отказва да бъде удостоен с кралски почести, но предлага най-голямата църква в града да бъде възстановена за сметка на кралската хазна. Едикгът за прекратяване на размириците е надлежно регистриран от парламента в Тулуза, а навсякъде из Южна Франция смятат кардинала за герой.

Той обаче отново получава спешни съобщения от краля да се присъедини към него, но здравето му е разклатено и е забавен край Пезена от поредица от трески, които едва не се оказват фатални. През целия август получава писма от краля и от други хора от обкръжението му, в които се изразява благодарността на монарха, подчертава се колко много той разчита на Ришельо и колко е голяма привързаността му към него. Кардиналът познава склонността на краля към внезапни избухвания и сприхавостта му, способността му да изпада в лоши настроения и гневните му изблици, така че проявява почти прекомерно внимание, за да запази поведение на покорство и уважение. Образността на словата, с които дава израз на благодарността си за привързаността на владетеля, говорят за това, че съзнава, че ще има мигове, когато кралят ще мрази зависимостта си от Ришельо, ще се отдава на онези състояния, които кардиналът нарича неговите „малки отвращения”, причината за които самият монарх не съзнава. Чуждестранните дипломати много добре знаят колко лесно Луи може да разплаче Ришельо.

От време на време кралят отхвърля съветите му. Веднъж Ришельо си позволява да приеме решението на Луи да се прибере от Ним в прохладния Париж „стига Ваше величество да има желание първо да влезе [тържествено] в Ним”. „Стига да” е грешка, която предизвиква очаквания изблик на детинско раздразнение. Кралят започва да го нарича „Негова инатливост” и Ришельо трябва да измисли компромис, чрез който Луи да приеме поканата да влезе официално в града, но в последния момент да се наложи да замине другаде. Луи се съгласява, а на следващата сутрин влиза в стаята на Ришельо и съобщава, че е променил решението си и в крайна сметка ще влезе тържествено в града. Дължал го на своята слава, макар че не използва точно тези думи, и днес желанието му за това било толкова силно, колкото вчера нежеланието му.

Всички подобни истории носят своята поука. И тя не се крие чак толкова в скандалното заключение, че политическото бъдеще на Европа, добруването и на практика животът и смъртта на стотици хиляди хора зависят от жалките сръдни на невъзпитани, но богопомазани недоразвити монарси, а в това, че на фона на изменящите се обстоятелства Ришельо се уповава на огромни запаси от търпение и самоконтрол, на психологически оръжия като проницателността и хитростта до такава степен, че успява да държи под контрол комбинацията от сила, личностни качества и потенциал, за да създаде нация, самоуверена и със самоосъзната идентичност.

В началото на лятото на 1629 г. Ришельо вече не може да разчита на подкрепата на обединения съвет. Императорът все още отказва да направи дук на Мантуа братовчеда на Винченцо и баща на дук дьо Ретел, Шарл I дьо Ньовер. Добре обоснованото виждане на Ришельо, че най-важната задача за Франция в този момент трябва да е ситуацията в Северна Италия, му струва подкрепата на политическото католическо крило. Положението на самия кардинал е усложнено от твърдото решение на овдовелия Гастон да се ожени за дъщерята на Ньовер, Мари дьо Гонзаг, и непоклатимата решителност на Мария де Медичи да му попречи[198]. Отношенията между Ришельо и кралицата майка се запазват приветливи до края на лятото, но през септември, когато кардиналът се завръща триумфално във Фонтенбло, поведението й е обидно хладно и тя поздравява само Луи дьо Марияк[199]. Кралят се опитва на два пъти да ги помири, но отчуждаването става достатъчно видно, за да накара Ришельо официално, но безрезултатно, да подаде оставката си на владетеля.

В сравнение с другите представители на политическата католическа партия Мишел дьо Марияк, бивш член на Лигата, изиграл значителна роля в създаването на религиозните общества в началото на века, обикновено многословно демонстрира високото си уважение към Ришельо, който му отвръща със същото. Едно писмо на Марияк до Ришельо от 11 август 1629 г. обаче говори за някакъв спор, при което на самия кардинал му се налага да отрича слухове за вероятни разногласия[200]. С Берюл положението е още по-трудно. Той дължи мястото си в съвета на Мария де Медичи, а според мемоарите на Ришельо за кардиналския си сан от 1627 г. е задължен на първия министър, който съвсем правилно заключава, че Берюл е „вежливо и настойчиво непреклонен”[201]. Ришельо се дразни, че Берюл често прибягва до лични божествени „откровения”, като това, че божието намерение е да му бъде предаден Ла Рошел, което превръща обсадата в ненужна, или пък за необходимостта да нападнат англичаните през лятото на 1629 г., вместо да провеждат похода в Мантуа и Монфера.

Берюл и Мишел дьо Марияк се опитват поотделно да предотвратят похода за освобождаването на Казале, много след като Ришельо се научава да ги държи разединени, тъй като вероятно в началото подценява силата на триото, създадено от тях двамата и Мария де Медичи, за да преследват политически в основата си цели, които обаче видимо имат религиозен завършек. Според Монла Мишел дьо Марияк и Берюл предизвикват ревност у кралицата майка, като й посочват колко много се отдалечава първият министър от нея и че кралят изцяло разчита на него. Писмата на Берюл до Луи от пролетта на 1629 г. коварно го съветват да не обръща внимание на съмненията по отношение на Ришельо, посяти в съзнанието му от писмата на кралицата майка, които всъщност двамата с Марияк са я вдъхновили да напише. Двамата лесно се възползват от религиозността на Мария де Медичи, а и тя, разбира се, е против всякаква атака срещу Савоя, която ще бъде управлявана от зет й. Ришельо пък на свой ред знае, че мерките, които предприема в подкрепа на Ньовер, ще допринесат за желаното от него обединение на Франция, защото водачите на френските хугеноти с радост ще подкрепят всеки ход срещу Испания, като например този, предприет в полза на Ньовер.

Положението само се усложнява и от нарастващата неприязън на все още само двадесетгодишния Гастон д’Орлеан към Ришельо, въпреки успешната подкрепа от страна на кардинала братът на краля да бъде назначен за главнокомандващ войските по време на италианския поход, който трябва да възстанови на власт Ньовер. Антипатията на Мария де Медичи към Ньовер се увеличава и от направеното някога от него неласкаво сравнение на произхода на Медичите с този на Гонзага, а също и от желанието й Гастон да се ожени за племенницата й, сестрата на великия дук на Тоскана. Кралицата майка смята, че Ришельо подстрекава Гастон, за да й попречи да осъществи намеренията си. А когато Ришельо променя поведението си и дава вид, че е на нейна страна, го смята за неискрен.

Изглежда, че обещаното назначение на Гастон за командващ войските в Италия подклажда амбициите му като военачалник, но е повратната точка, от която най-после поведението на Мария де Медичи към Ришельо става враждебно, макар че тя от месеци таи омраза към него заради начина, по който узурпира първенството й в съвета. Въпреки това по повод успеха му при Ла Рошел му подарява Боа льо Виконт и 180 000 ливри. На 30 април 1628 г. Ришельо отчаяно се опитва да я накара да повярва, че най-голямата му грижа не е собственото му оцеляване, а стремежът да удовлетвори желанията й.

Гастон се изпълва с омраза, когато кралят поема лично командването на войската в похода към Мантуа вместо, както се надява Ришельо, да остане в Париж и да осигури подкрепа за плановете му. В присъствието на Луи XIII, майка си, Берюл, Марияк и други Д’Орлеан публично е накаран да обещае, че се отказва от намеренията си да се ожени за Мари дьо Гонзаг. Мари остава без майка на шест години и е отгледана във френския двор от сестрата на баща си госпожа дьо Лонгвил. Сега Ньовер заповядва на дъщеря си да се прибере у дома и изпраща емисар, който да я доведе, но Гастон планира да отвлече Мари дьо Гонзаг, като намира съучастник в лицето на леля й. Той изпада в ярост, когато узнава, че майка му изпраща въоръжен отряд в замъка на госпожа дьо Лонгвил в Куломиер и затваря лелята и племенничката в кралските апартаменти във Венсен, за да попречи на Гастон да я отведе във Фландрия. Движен повече от страстта, отколкото от здравомислието, Гастон насочва гнева си срещу Ришельо и той е толкова силен, че кардиналът започва да смята, че кавгата между майка и син е просто димна завеса, която през цялото време цели да прикрие съюза им срещу него.

Ришельо пише на кардинал дьо Ла Валет[202], че просто подкрепя несъгласието на краля с брака на Гастон, а Мария де Медичи обявява, че е удовлетворена. Когато Ришельо се завръща, Д’Орлеан се оттегля в Лотарингия. Като наследник на трона практически може да поставя свои условия, а те са управлението на Орлеан и 200 000 ливри. На 2 януари 1630 г. потегля от Нанси за Париж и остава там, като де факто управлява, докато Луи е на война, а майка му прекарва годината като регент в Лион.

Междувременно съветът на Филип IV в Мадрид го насърчава да отхвърли споразуменията за Казале и Суса. Испанският генерал Спинола, който по покана на Ришельо се възхищава на обсадната дейност при Ла Рошел, е назначен за командващ на испанските войски в Италия и отново обсажда Казале, където пък Тоара ръководи френските войски. Императорът на свой ред е раздразнен от отказа на Ньовер да се подчини на властта на неговия специален пълномощник и изпраща двадесетхилядна войска по горното течение на Рейн, през Гризон и прохода Шплюнген, за да обсади Мантуа и да нахлуе във Венеция. Към нея се присъединява и испанска войска, така че общият брой на армията възлиза на 44 000 души. Това предизвиква безпокойството на папата и той изпраща 11 000 души по границата с Мантуа.

Ришельо отново с мъка убеждава краля по време на съвета в края на ноември, че се налага да изпратят войска в Италия. Последните месеци на 1629 г. прекарва в Париж, където придобива земята, на която построява кардиналския дворец. Дава пищен коледен бал за двора и на 29 декември, след като се сбогува с краля и двете кралици, Мария де Медичи и Ана Австрийска, заминава за Италия с кардинал дьо Ла Валет, Монморанси, Шомберг и Басомпиер като негови генерал-лейтенанти.

На 18 януари достига Лион, а на 1 февруари Гренобъл. Силно е загрижен за организацията на войската, провизиите и стратегията. При Торино, където не срещат очакваната съпротива, Ришельо язди с кавалерията, облечен в обшито със злато расо, ризница, шапка с перо, шпага и пистолети в кобурите на седлото, а след това отново се прехвърля в каретата. Кралят трябва да поеме командването, когато проблемите с брат му в Париж бъдат уредени. Това се случва чак на 18 април. Луи потегля на 23-ти същия месец, а на 2 май пристига в Лион, след като оставя двете кралици и съвета в Дижон.

Дукът на Савоя Шарл-Емануел изпълнява задълженията си към Франция само на думи и прави всичко, което е по силите му, за да попречи на напредването на французите. Ришельо все така е защитник на политиката на минимално насилие, но не и на „позорен мир”, затова отнема от Савоя Пинероло, който се намира на югозапад от Торино. Казват, че това е решителната крачка, която прави войната с Испания неизбежна[203]. Пристига пратеник на папата, който настоява за връщането на Пинероло на Савоя. Той се казва Джулио Мазарини и е секретар на папския нунций в Торино, Панчироли, натоварен да помири католическите принцове.

Кралят и Ришельо смятат условията на папата за прекадено неприемливи. Освен това натискът във Франция заради военния поход се увеличава, а памфлетната война става псе по-яростна. По съвет на Ришельо и висшите офицери Луи XIII нахлува в Савоя, за да превземе Анеси и Шамбе-ри, но се чувства задължен да изпрати първия си министър в Лион, за да разясни положението на Мишел дьо Марияк и Мария де Медичи, които все още са несъгласни и трябва да бъдат убедени. Центърът на доводите на Марияк се измества от необходимостта да се предпази и разшири политическият католицизъм към по-належащата нужда от вътрешни и реформи във Франция, където бедността, мизерията, бедствията и гладът са в основата на периодичните бунтове[204]. Отговорът на Ришельо е, че кралят е избрал „най-щедрата партия”. Думата „щедра” е важна. По това време за Декарт „щедрост” е най-голямата от всички добродетели, въплъщение на „славата”, героичното качество, означаващо лична чест, обикновено без някакво морално съдържание, чието придобиване е най-високата морална цел във Франция от началото на седемнадесети век.

Мария де Медичи на два пъти отказва да отиде в Гренобъл или Визил, който се намира на няколко километра на юг, за да продължи обсъжданията, и кралят най-накрая нарежда на Ришельо да го придружи обратно до Лион, където се провежда съвет. Тонът на Марияк е достатъчно обиден, за да накара краля да излезе. На 24 юни Луи се връща в Гренобъл и убеден, че Марияк трябва да бъде отделен от Мария де Медичи, му заповядва да го последва. От Марияк, като пазител на печатите, се очаква по всяко време да е близо до краля, но той изчаква и изтъква като оправдание факта, че здравето не му позволява да пътува извън Гренобъл. Ришельо се оказва под силния натиск на кралицата майка и нейното обкръжение, които го карат да позволи на краля да остави войската и да замине за Лион, привидно заради здравето му, но на практика, за да прекрати похода. Кардиналът осъзнава, че заминаването на краля ще предизвика дезорганизация в армията и лекарите на владетеля се съгласяват, че квартирата му през юни в Сен Жан дьо Мориен е по-добра за здравето, отколкото квартирата му в Лион. Същевременно чумата деморализира войската.

През юли обаче умира Шарл-Емануел Савойски, а неговият син и наследник Виктор Амедей, който е женен за сестрата на Луи XIII, Кристина, е силно профренски настроен. Междувременно пристигат имперски войски в подкрепа на Шарл дьо Лорен и заплашват източната граница на Франция. Монморанси успява да се измъкне от засадата, устроена му от савойските войски на северозапад от Торино, но сега на помощ на Савоя и начело на имперската армия пристига самият Валенщайн. На 18 юли 1630 г. Мантуа пада и е разграбена от преобладаващо протестантските войски на католическата имперска армия. Ньовер и Ретел са хвърлени в затвора.

Ришельо най-сетне е принуден да посъветва краля да се върне в Лион, докато самият той остава в Сен Жан. Когато там избухва чума, Луи заповядва на кардинала да се върне в Лион, където Ришельо пристига на 22 август, след като е държан в течение от бъдещия главен интендант на финансите Буйон за настроенията, разпалвани срещу него в обкръжението на Мария де Медичи. Въпреки това Ришельо продължава да изразява благодарността си към нея, да й изпраща малки подаръци и да дава израз на предаността си. Кралицата майка му отговаря само чрез секретаря си, докато кралят не я принуждава да му пише лично. Ришельо намира утеха само след като получава поредица от писма от краля, в които той изразява своята привързаност.

Положението в Италия се подобрява. Казале е освободен. Ришельо убеждава краля да назначи полубрата на пазителя на печатите, Луи дьо Марияк, да командва войските в Пиемонт заедно с Шомберг, защото Монморанси се разболява, а и с цел да угоди на Марияк и кралицата майка, чиято студенина към него не престава. Папският пратеник Мазарини посредничи за спогодба, в очакване на окончателното решение, но съгласно нея Казале ще принадлежи на имперската партия, а Тоара задържа цитаделата.

На 3 юни императорът свиква палатинските електори в Регенсбург, за да обяви сина си за свой наследник. Ришельо изпраща отец Жозеф да преговаря, макар че официалният пълномощен министър на Франция е Брюлар де Леон, френският посланик в Швейцария. Отец Жозеф има акредитиви от краля, провежда дълги разговори с Валенщайн и пристига в Регенсбург на 29 юли. Брюлар има два комплекта с инструкции, единият за пред обществото, а другият - частен. Официалният му дава право да преговаря за общ мир в Италия и да обвърже Франция с него.

Основната мисия на Брюлар според Ришельо е да попречи на плановете на императора за имперското наследство и да ограничи търсенето на съюзници за войната му срещу немските протестанти. Мантуа обаче пада на 18 юли, а инструкциите на Брюлар могат да се тълкуват като упълномощаване да уреди проблема с Мантуа, вероятно дори и срещу френски отстъпки по други въпроси. На 11 август Брюлар и отец Жозеф научават, че уреждането на италианския въпрос зависи от отказа на Франция от ангажиментите й към Венеция, Нидерландия, Дания и Швеция. Брюлар отговаря, че за подобно споразумение му трябват допълнителни пълномощия.

Ришельо не е добре със здравето, а и Луи сериозно се разболява. Брюлар и отец Жозеф по настояване на императора подписват на 13 октомври мира, съгласно който испанците се оттеглят от Казале, а имперските войски от Мангуа, докато чакат решението на императора за наследството. Ньовер става дук на Мантуа, но няма да строи укрепления в Казале, а французите запазват в Италия само Пинероло и Суса. Франция няма да подпомага враговете на императора. Първоначално Брюлар и отец Жозеф, а във Франция Ришельо и Бутийе са доволни от първата чернова на договора, който получават на 20 октомври, но само след два дни Ришельо е възмутен, когато в Роан прочита пълния му текст, особено частта, която засяга ангажимента им да запазят неутралитет в Германия. На 22 същия месец кралят остро съобщава на Брюлар, че договора не може да бъде ратифициран. Всъщност не се и налага. Мазарини договаря задоволително споразумение в Италия. Испанците ще се оттеглят от Казале и Монфера, ако французите напуснат цитаделата и върнат на Савоя земите, които са окупирали.

Без да се налага да ползват помощта на отец Жозеф, немските принцове осигуряват освобождаването на Валенщайн и не подписват онаследяването на империята. Между заинтересованите страни продължават разгорещените спорове дали мира от Регенсбург е обвързващ и дали се нуждае от ратифициране. Всичко заприличва на чудовищна игра, която все повече се отдалечава от истинската политика. Няма истински победители. За съжаление Ньовер, който някога построява и екипира пет великолепни галеона за кръстоносен поход, сега намира населението на новото си херцогство намалено до една четвърт заради грабежите и чумата. Двамата му синове умират от чума, а той трябва да вземе назаем мебели за новия си дворец. Валутата на Мантуа се срива, а Гуидо Рени отказва да му изпълни поръчките, защото заплащането е прекалено малко.

На 25 юли 1630 г. Луи XIII отпътува от Сен Жан за Лион, като има късмета да избегне заразяването с чума, и преживява строгия режим от кръвопускания и клизми, назначен от своите лекари. Загубен е без Ришельо. Подновява субсидиите за холандците, които се бият с Хабсбургите, но е предпазлив, когато Густав Адолф моли за сключване на съюз с Швеция. Ришельо е разкъсван от необходимостта да ръководи делата в Италия и желанието да попречи на краля да се поддаде на атмосферата в Лион, която е враждебно настроена към политическите му проекти. На 13 август лекарят на краля пише до Ришельо, че Луи е добре, и на 22 август кардиналът пристига в Лион.

На 22 септември по време на съвета кралят е повален от пристъп на треска и Ришельо го отвежда на другия бряг на река Сона в архиепископството, където го слага да легне. Кралицата майка стои до леглото, а лекарите започват да се боят за живота на краля. Луи пита своя изповедник дали наближава края на дните си и отец Сюфрен му отговаря, че има известни опасения. Кралят се изповядва и причестява. Кардинал-архиепископът на Лион донася причастието.

На 29-ти състоянието на Луи се влошава и той изпитва болки. Миропомазват го и го подготвят за смъртта, сдобрява се с майка си и иска да предадат на поданиците му, че моли за тяхната прошка. Това, което знаем, е, че в 10 часа вечерта се пука чревен абсцес и изтича голямо количество кръв, гной и слузесто-кървав дрисък. Лекарите не очакват кралят да преживее следващия ден. Луи иска да види Ана Австрийска и я прегръща, а после прошепва нещо на Ришельо. По това време кръвоизливът намалява, а болката затихва. Възстановяването му след болестта е нормално и бързо. Ришельо плаче, писмата му до Шомберг и Ефиа разкриват колко силни са чувствата му. Естествено, обвиняват го, че излага живота на краля на опасност с похода в Савоя, правят се планове за съвета след смъртта на Луи и за възкачването на Гастон. Може ли Ана Австрийска да се омъжи за него? Дали ще изпратят Ришельо в изгнание, или ще го затворят, или пък екзекутират? Разполагаме с писмени доказателства, че всички тези възможности са обмисляни и съществува вероятност Ришельо да се е подготвял за бягство, според някои - в Авиньон.

Кралят се възстановява и майка му прави опит да говори с него за Ришельо, което изглежда е причината за повторната поява на треската за цяла седмица. Отговорът му, когато тя пак идва, за да го притисне, е същият, какъвто е бил и през август - Ришельо е най-добрият служител, който Франция някога е имала. Луи отлага всички обсъждания, докато се върне в Париж. На 19 октомври потегля с Ришельо и в Роан получава текста на договора за мир от Регенсбург. Решава да продължи пътуването си и оставя Ришельо да чака кралицата майка, Марияк и Бутийе, за да се състои съветът. Марияк настоява за ратифицирането на договора, но мнозинството е срещу него. Договорът няма да бъде ратифициран. Лекарят на краля редовно пише до Ришельо, а после и самият монарх, който се чувства достатъчно добре, за да язди от Версай до Париж.

Ришельо придружава Мария де Медичи в пътуване с лодка и двамата се разбират добре. Кралицата майка го кани в каретата си. Авторът на военни мемоари Фонтене-Марьой правилно предполага, че тя лицемерничи. От кореспонденцията й знаем, че настоява за изпадането на Ришельо в немилост. На 5 ноември кардиналът е във Фонтенбло, Мария де Медичи се връща в Париж, за да заговорничи с Марияк за падането на Ришельо. Първият министър заминава за Сен Жермен, а кралят е във Версай, където ловува, и предупреждава Ришельо, че майка му не е променила отношението си. Лувърът е в ремонт, затова Мария де Медичи се прибира в двореца Люксембург.

На 9 ноември Ришельо иска аудиенция при краля, но му казват да изчака. Луи също заминава за Париж, където отсяда в съседство до майка си на улица дьо Турнон и разяжданият от тревоги Ришельо отива в Малкия Люксембург. Явява се пред Мария де Медичи, която отново се държи студено. На 10 ноември кралят се отбива при майка си, която заповядва всички врати да бъдат заключени[205]. След което настоява за уволнението на Ришельо и заявява, че кралят трябва да избира между него и нея. Спорът между кралицата майка и Луи е в разгара си, когато Ришельо влиза, без да чука.

Разбира се, кардиналът е предупреден, че кралят е насаме с майка си, и мигновено се досеща, че Мария де Медичи настоява за освобождаването му. Тя лично уволнява всички членове на двора си, назначени от или по заповед на Ришельо, в това число и племенницата му госпожа дьо Комбале, която кардиналът среща на влизане, обляна в сълзи. Много добре познава разположението на стаите в двореца още от времето, когато е на служба при кралицата майка и все още е негов главен интендант. От три отделни разказа на съвременници узнаваме за точното му предположение, че една врата на първия етаж зад стълбището, извеждащо от параклиса, няма да е заключена[206].

Госпожа дьо Мотвил великолепно предава яростта на кралицата майка и пороя от обиди и безогледни обвинения, които изрича. Чувствата надделяват над Ришельо, който пада на колене и заплаква. Стига дотам, че предлага публично да се извини за неща, които не е извършил, и отново изразява благодарността си за всичко, направено от кралицата майка за него. Тя не иска да млъкне и пита краля дали предпочита своя слуга пред майка си. Не можем да разчитаме напълно на нито един от мемоаристите, но трима от тях - Бриен, Фонтене-Марьой и Виторио Сири, който черпи информация от Сен-Симон, - съобщават, че Ришельо предлага веднага да подаде оставка.

Кралят най-накрая успява да накара майка си да млъкне и нарежда на кардинала да се изправи и да излезе. После и той си тръгва, като в двора не обръща никакво внимание на кардинала и потегля с каретата си. Марияк, начело на цяла група придворни, се насочва към Люксембург, където кралицата майка им разказва за своя ултиматум. Или тя си тръгва, или Ришельо. Това е ден на поздравления и облекчение. Победата на Мария де Медичи изглежда сигурна.

Ришельо си мисли същото и се подготвя да отпътува за Хавър, където е губернатор, като съобщава решението си на госпожа дьо Комбале и на Бутийе. Възнамерява същата вечер да потегли за Понтоаз. Според Тальоман, подкрепен от Бриен, Монла и Фонтене-Марьой, в този момент пристига Ла Валет с по-мъдри съвети. Ришельо трябва да замине за Версай, където може да се отбранява, или ако, както предполага Ла Валет, кралят е благосклонен към него, трябва да му вдъхне кураж. Идват и други, които се съгласяват с Ла Валет, но тогава донасят изненадващо съобщение - кралят иска да види Ришельо.

Луи XIII си тръгва от двореца Люксембург, за да се прибере на улица дьо Турнон, където се хвърля на леглото, силно наранен, по думите на госпожа дьо Мотвил, главно заради неспособността на майка си да спазва протокола в негово присъствие. След това се подготвя да замине за Версай, който все още представлява само обикновена ловна хижа, намираща се на мястото, където в наши дни се намира мраморният двор. Луи изпраща Сен-Симон в Малкия Люксембург да каже на Ришельо да се отбие там. Сен-Симон съобщава това на Ла Валет, който го предава на Ришельо и двамата заедно се връщат на улица дьо Турнон, където намират краля вече много по-спокоен. Във Версай Луи, Сен-Симон и двама придворни очакват Ришельо и Ла Валет. Ришельо пада на колене, благодари на краля, който го изправя внимателно и му казва колко много цени направеното от него за майка му и колко твърдо е решен да го защитава срещу цялата клика, възползвала се от добротата на Мария де Медичи.

Ришельо отново пада на колене и се разплаква, когато кралят му съобщава, че и занапред възнамерява да се възползва от услугите му. Луи отново го изправя, моли го да прекара нощта там и освобождава всички останали. По-късно Ришельо доверява на двама от сътрудниците си, Сирмон и Гюрон, че казва на краля, че въпреки огромната си благодарност към него предпочита да се оттегли, защото не иска да понесе отговорността за влошаването на взаимоотношенията между Луи и майка му. Кралят отхвърля предложението му, отчасти защото съветите на Ришельо са много по-ценни за Франция, отколкото тези на Мария де Медичи, и отчасти защото смята, че вредата не е нанесена от майка му, а от кликата около нея, с която кралят е готов да се разправи. На следващия ден Ришельо пише прочувствено писмо, в което потвърждава предаността си към краля и приема заповедта да остане на служба при него.

Изглежда, че Луи действа напълно по своя инициатива и извиква министрите при себе си. Марияк смята, че го викат, за да получи поста на Ришельо, Луи обаче обявява пред съвета, че канцлерът е в основата на проблема. Няма да го сполети сурово наказание заради възрастта му и вярната служба, но ще бъде свален от поста си и изпратен в изгнание. Заедно със Сен-Симон, Ла Валет, Буйон и Бутийе кралят решава да повери печатите на Лобеспин, сир дьо Шатоньоф, а пръв председател на парижкия парламент да стане Никола льо Же. Двамата са приятели на Ришельо. Мишел дьо Марияк най-после осъзнава какво се случва и пише оставката си в близкия Глатини, където му нареждат да изчака, а после отива на литургия, откъдето го извикват, за да върне печатите. Съобщават му, че след края на службата ще го придружат до мястото на неговото изгнание, избрано от краля, но не му казват къде отива. Принуден е да заеме 1600 ливри от роднини, за да плати за пътуването, но не му позволяват да общува с никого по пътя, нито пък да вземе каквото и да било. Целта се оказва Шатодюн, където той остава до смъртта си на 7 август 1632 г. Едва след като всичко приключва, съобщават на кралицата майка за случилото се, а тя остава като втрещена. Сатирикът и дипломат Гийом Ботри измисля фразата „деня на измамените”, за да ознаменува всеобщата изненада от начина, по който кралят си отмъщава.

Междувременно полубратът на пазителя на печатите, Луи дьо Марияк, има на свое разположение войска, която може да предложи в подкрепа на Мария де Медичи, Гастон или на всеки друг истински или евентуален отцепник и враг. Трябва да го арестуват в Италия, за предпочитане преди да научи за случилото се в Париж. Вестоносецът успява да стигне до лагера на тримата маршали Шомберг, Ла Форс и Луи дьо Марияк в Италия по обед на 21 ноември, преди до тях да са достигнали новините за случилото се на 10 ноември. Шомберг прочита официалното съобщение и извиква стражата да арестува Марияк, докато тримата маршали обядват. На следващата вечер пристига допълнително нареждане, според което Марияк трябва да бъде прехвърлен в Сент Мену, който се намира на пътя между Вердюн и Реймс. Кралят търси предлог за ареста, чиято основна цел е да попречи на маршала да обърне войниците срещу него, затова заповядва разследване, което разкрива, че Марияк е виновен за обичайното по онова време присвояване на средства, което уж се било случило по време на строежа на цитаделата във Вердюн преди години.

Назначават тринадесет адвокати от парламента на Дижон в специална комисия, която да го съди във Вердюн през юли 1631 г. Марияк проточва защитата си и кралят премества процеса в любимото място за почивка на Ришельо Рюей край Сен Жермен, като назначава Шатоньоф за председател на комисията. Назначават и допълнителни съдии, което прави общия им брой двадесет и три. В събота на 8 май 1632 г. Марияк е осъден с тринадесет срещу десет гласа. Съвсем разбираемо се появяват коментари, тъй като Ришельо твърде явно полага грижи, за да видят всички, че отказва да има нещо общо с ареста и процеса, а и не остават писмени доказателства, които да го свързват с делото, въпреки че то се гледа в собствения му замък.

Залавят поредица от писма, разменяни между Лотарингия и Брюксел, които карат Ришельо да напише доклад с дата от март 1632 г., в който посочва, че Франция я грози опасност от врагове както в страната, така и извън нея. Обръща внимание на краля върху необходимостта, освен всичко друго, да се ускори краят на делото срещу Марияк[207]. Поредицата от дребни, но като цяло значителни правни нередности, до които прибягва Ришельо, за да постигне осъдителна присъда, говорят за важността, отдавана на процеса, макар да съумява да остави впечатление, че не иска да бъде изпълнена смъртната присъда. Марияк е екзекутиран пред кметството на 10 май следобед, като му съобщават за присъдата същата сутрин, когато пристига на мястото за екзекуция[208].

7.
ЗАЩИТА НА ПОБЕДАТА

От многобройните доклади на посланиците съдим, че след събитията от 10 ноември 1630 г. Ришельо изобщо не е въодушевен, а напротив, страда от силна депресия, особено заради разрива с кралицата майка. Буйон е изпратен от краля да опипа почвата и казва на Мария де Медичи, че в своето отчаяние кардиналът е неузнаваем. Разполагаме с разказа за посещението на Буйон в писмо до Ришельо от 18 ноември. Когато кралят се вижда с кралицата майка на 19-ти същия месец, тя е твърдо решена да отмъсти и е категорична, че няма да търпи Ришельо в свое присъствие. На редовна среща с представители на парламентите кралят дава да се разбере, че е твърдо решен да отдава дължимото уважение на своята майка, но възнамерява и да защити Ришельо от нейната неприязън. Думите му достигат до Мария де Медичи и я докарват до поредния изблик на ярост срещу Ришельо, който свиква цял отряд от могъщи посредници, за да я уверят, че нито е вдъхновил краля за това му изявление, нито е имал намерение да го прави.

Ришельо продължава с усилията си да я умилостиви и да предотврати разрива между Мария де Медичи и Луи, което изглежда, би могло да разбие политическото единство на самата Франция, особено ако склонят Гастон д’Орлеан да се вдигне на бунт[209]. Единството на Франция е запазено до голяма степен благодарение на Ришельо и донякъде за негова сметка. Той пише на половин дузина свои роднини, които е назначил в двора на кралицата майка и които тя уволнява, като ги моли да се подчинят на волята й и да запазят мълчание. Наскоро въздигнатият в кардиналски сан нунций Бани, който ще се връща в Рим, се опитва да посредничи и успява да накара кралицата майка да се срещне с Ришельо на съвета. Тя приема Ришельо студено, а после го моли да я посети на 15 декември, когато избухва в сълзи и заявява, че никога не е искала да го отделя от краля.

От архивите на Гастон става ясно, че е неизбежно привидното помирение между него и краля да се сгромоляса. Повече от всякога Гастон е любимият син, който в края на 1630 г. е едва двадесет и две годишен и изглежда все по-вероятно да наследи трона. Наистина, по всичко личи, че ще наследи брат си. Има възможност да се ожени, ако иска, както и да започне гражданска война, ако го желае, макар че разчита на по-голяма подкрепа от старата аристокрация, отколкото всъщност има. Каквото и да стори, положението му на наследник на Луи го прави на практика недосегаем.

Няколко дни се колебае. След като поздравява майка си, когато везните клонят на нейна страна, се отбива при Ришельо, за да поднесе почитанията си. Неизбежно е скандалните му молби за най-близките му - херцогство за приятеля му Антоан дьо Пюйлоран и червена шапка за фаворита му Льо Коаньо - да бъдат удовлетворени с далеч по-малки повишения[210] от очакваното и тогава на 30 януари 1631 г. Гастон се отбива при Ришельо, отказва се от предложението си за приятелство, напуска двора и заминава за Ор-леан, а след няколко месеца се мести в Безансон, чиито територии се управляват от испанците. Ришельо предупреждава краля, който пристига от Версай, за да го успокои и да затвърди непоклатимата си решителност да го защитава.

Ришельо много добре съзнава, че позицията на Гастон е силна, тъй като е амбициозен, развратен и необременен от религиозните скрупули на своя брат. От друга страна обаче положението на Ришельо все още е несигурно. Потиснат е от непрестанната опасност от покушение, от изтощаващото го чувство за отговорност, без да има сигурността на властта, която му дава истински контрол, и от своенравните настроения на краля. С оглед на огромните усилия, които Ришельо полага, за да запази мира между краля и майка му, е трудно да го виним за нещо, което днес ни се струва погрешна преценка, но той прави нещо нетипично за себе си - преиграва.

Ришельо подкрепя отстояването на кралската власт, но отива прекалено далеч. През февруари 1631 г. Басомпиер е затворен в Бастилията заради подозренията, подхранени от дружелюбното му отношение към Луи дьо Марияк, което си проличава от едно заловено писмо. Освобождават го чак след смъртта на Ришельо. Настроенията в опозицията преминават от раздразнено несъгласие в открит бунт, а кралят, напътстван от кардинала, рискува да стане уязвим, като отблъсква важни източници на национална и международна подкрепа.

Както винаги Ришельо е изключително внимателен, за да не изглежда отстрани, че в отношенията си с Луи си позволява прекалено много, и му написва предпазлив, умерен, много дълъг и лишен от почти всякаква злоба доклад, който обаче много неотклонно води до заключението, че Мария де Медичи трябва да бъде отстранена от всеки пост, от който може да нанесе вреда. Сега кралят е напълно уверен в приятелството на Ришельо, както и в съветите му, и е склонен да я помоли да напусне Париж и да замине за Мулен, чийто губернатор става. Сам решава да я заведе в Компиен, далеч от разрушителните политически сили, на които е подложена. На 12 февруари пристига в Компиен, за да я моли, но тя остава непреклонна и отказва да присъства на събранията на съвета. На 23 февруари Луи се връща в Париж. Бившият маркиз дьо Кьовр, сега маршал Д’Естре, трябва да я пази. Лекарят и довереник на кралицата майка Вотие, който е близък и на братята Марияк, е затворен в Бастилията. Три дукеси, приближени на Мария де Медичи и принцеса дьо Конти, която умира след няколко дни, са заточени.

Мария де Медичи се съгласява да замине за Мулен, както е заповядал кралят, но пита дали може да изчака в Ньовер, докато Мулен бъде прочистен от върлуващата зараза, а замъкът - приготвен. Позволяват й, но тя остава в Компиен. На 20 март кралят й пише, за да я извести, че Мулен е готов, но тя все намира причини, за да не се премести там, очевидно изплашена, че може да я върнат обратно във Флоренция. През май Луи предлага на майка си Анжер или Блоа, а до ушите на Ришельо достигат слухове, че кралицата майка се готви да избяга.

Намаляват охраната, за да не я накарат да си мисли, че е затворничка. На 18 юли вечерта Мария де Медичи наистина напуска Компиен, където щедро подкупените пазачи не обръщат внимание на театралното появяване на празни коли и глупавите извинения за късното пристигане и отпътуване на каретите. Има толкова невероятни твърдения, като това, че едната карета тръгва за отстреляния дивеч, във втората има избягала с любимия си придворна дама, а в третата е багажът на същата. Използват изключително прозрачни извинения.

Бягството на Мария де Медичи кара Луи да даде поредица от показни доказателства, че е предан на Ришельо, най-голямото от които е издигането на имението Ришельо в ранг херцогство-перство през август, като по този начин кардиналът става дук и пер. След като избягва, кралицата майка избира да остане на френска земя в пограничния град Ла Капел, който временно се намира под командването на сина на маркиз дьо Вард, барон дю Бек, приятел на Гастон, обещал да й отвори градските порти. Ришельо узнава за плана и изпраща Дьо Вард обратно в града точно навреме, за да осуети опита на Мария де Медичи да влезе в Ла Капел.

Кралицата майка и свитата й се страхуват да не би да започнат да ги преследват и са принудени да прекосят границата. На 20 юли вечерта пристигат в най-близкия град на испанска земя Авен, после продължават през испанските територии във Фландрия към Мон, а след това и към Брюксел. Пише на Луи яростни писма, обвинявайки Ришельо във всичко, за което може да се сети, и дори го упреква пред Парижкия парламент, че узурпира власт, принадлежаща на краля, майка му и принцовете по кръв. На 12 август кралят трябва да отиде в съда и да отрече твърденията на Мария де Медичи. Между другото, бягството на кралицата майка лишава Луи дьо Марияк от последната му надежда да се избави от брадвата на палача, защото отменянето на присъдата му е част от сделката между краля и майка му. От този миг нататък животът на Мария де Медичи се превръща в тъжна история на заблудите, упадъка и бедността. Никъде не е желана за дълго - нито в Нидерландия, нито в Англия, нито в Германия. Луи XIII спира издръжката й и никога не й позволява да се завърне във Франция, дори когато се намира в Кьолн и изпитва финансови затруднения. Решението му е одобрено от съвета през 1639 г.

Междувременно Гастон укрепява Орлеан, срещу който на 11 март Луи тръгва на поход. На 26-ти същия месец в Дижон обявява поддръжниците на брат си за виновни в посегателство върху личността на краля, а на 3 април получава писмо от Гастон, който все още е в Безансон. Гастон също завежда дело срещу Ришельо, което е спряно със заповед на съвета от 12 май. На 31 май пише най-яростното си писмо срещу деспотичната тирания, която Ришельо упражнява над краля. Когато армията на Луи приближава, Гастон бяга в испанската част на Франш Конте, а след това в Лотарингия.

По случайност бягството на кралицата майка води до помиряване между парламента и краля, който присъства на заседание през май и изпраща в изгнание няколко съдии, макар че после, благодарение на намесата на Ришельо, им е позволено да се върнат. Ришельо разбира, че Луи има нужда от парламента, за да ратифицира декларацията срещу Гастон, а сега и срещу кралицата майка, и да превърне поддръжниците им престъпници, обвинени в посегателство срещу личността на краля, и да конфискува постовете и приходите на Мария де Медичи. Кралят се съгласява да възстанови годишния данък, който плащат съдебните и финансовите служители, за правото да онаследяват или продават постовете си. Луи използва възможността, за да изрази мнението, че членовете на парламента „злонамерено преувеличават страданията и мъките на моя нещастен народ, който е най-важен за мен.”[211]

След като кралицата майка преминава на испанска земя, вече не представлява истинска заплаха за краля, който, от друга страна обаче, на всяка цена трябва да неутрализира Гастон в Лотарингия. Дукът на Лотарингия Шарл IV подкрепя императора. Едната от двете му сестри, Анриет, е любовница на придворния на Гастон Пюйлоран, а другата, Маргьорит, се влюбва в лесно впечатлителния Гастон, който иска да се ожени за нея. Ришельо, разбира се, е много добре информиран за интригите, вихрещи се в столицата на Лотарингия Нанси и смята, че Франция трябва да подсигури херцогството за себе си, отчасти за да попречи на императора да я използва, за да нахлуе през нея в Шампан, и отчасти защото кардиналът предполага, че в един момент Франция ще има нужда от Лотарингия, за да може лесно да се добере до Елзас.

През декември 1631 г. войска под командването на Луи XIII и Ришельо принуждава имперския гарнизон, разквартируван в Моайенвик в Лотарингия, да се оттегли. Съгласно договора от Вик, подписан на 6 януари 1632 г., дукът на Лотарингия се съгласява Франция три години безпрепятствено да преминава през страната му и й предава крепостта Марсал. При подписването на договора обаче никой не знае, че от три дни Гастон е тайно женен за Маргьорит, след което заминава при майка си в Брюксел, където заговорничат да поведе срещу Франция армия, осигурена от Испания и дука на Лотарингия. Благодарение на своята мрежа от информатори Ришельо узнава подробности за заговора, а вероятно и слухове за сключения брак. Бунтовниците се надяват да си осигурят подкрепата на губернатора на Лангедок Анри II дьо Монморанси, чиято сестра е омъжена за Конде. Както може да се очаква, една от прислужничките й е информатор на Ришельо. Монморанси е маршал на Франция и е засегнат, защото принадлежалата на неговия баща титла „конетабъл”, не му е присъдена.

През 1631 г. в Париж, Бордо, Поатие, Марсилия, Орле-ан и Екс има бунтове, за които отчасти вина има и лошата реколта. Недоволството в Лангедок избухва и заради административните реформи, които Ришельо се опитва да наложи[212]. Монморанси предлага на кардинала убежище, когато изглежда, че се намира в опасност по време на болестта на краля в Лион през 1630 г. Маршалът не се противопоставя на кралските бирници в Лангедок, дори още преди да бъде постигнат компромис, според който дейността на бирниците зависи от патентни разрешения, издадени от събранието на щатите на провинцията в Пезенас на 12 декември 1631 г. Съпругата му обаче е племенничка на Мария де Медичи и насърчава Монморанси, който е приятел на Гастон, да се включи в плановете за бунта, тайно замислян от принца. Ришельо иска обяснения от Монморанси за евентуалното предателство на Ланкедок и се задоволява с уверенията му, че няма такава вероятност.

Поводът, който кара тридесет и седем годишния Монморанси да прегърне каузата на бунтовниците, е отношението към братята Марияк. Приема се и че е любовник на Ана Австрийска. Вероятно обаче в основата си решението на Монморанси е продиктувано от отношението на Ришельо към грандовете. Маршалът дори говори, че ще предложи услугите си на протестанта Густав Адолф, ако заговорът се провали. Монморанси е безстрашен военачалник, най-могъщият представител на старата феодална аристокрация и последният от своя род. Постъпката му не е дребно недоволство, а вземане на страната на онези, които се отвращават главно от предпочитанията на Луи към Ришельо, отколкото на онези, които смятат, че по рождение имат право да участват в управлението на страната.

Монморанси нарежда на Гастон да чака знак от него, преди да поведе войските си в Лангедок, но нетърпеливият Д’Орлеан заповядва на войниците си да тръгнат в поход само седмица след екзекуцията на Марияк, като при Триер събира около 2500 конници, към които ще се присъединят и войските на дука на Лотарингия. Верни на краля войски тръгват към Нанси и принуждават дук Шарл лично да моли Луи XIII да го помилва на 8 юли. В средата на юни Гастон, начело на армия от наемници, се отправя към Дижон, като призовава кралството да се вдигне на бунт и да избави Луи XIII от „деспотизма на Ришельо”, който е „нарушител на обществения мир, враг на краля, рушител на държавата… тиран и потисник.” С този си ход Гастон прави сериозна грешка. Дижон и парламентът му, подобно на повечето градове, са верни на краля и отказват на войските на принца да влязат. Самият Гастон събира някои от местните аристократи в Оверн, но единствената му истинска надежда е Лангедок, в която влиза на 22 юли и се среща с войските на Монморанси при Люнел на 30 юли.

Монморанси умишлено предизвиква щатите на Лангедок на събрание на 22 юли, приканвайки представителите в името *на краля да одобрят назначението не на комисионерите, избрани от тях, а на посочените от монарха, които Ришельо отново се опитва да наложи, след като не е успял да направи това преди две години. Монморанси предварително знае, че представителите ще се опълчат на това предложение. Данъците най-после са събрани от кралските бирници, а представителите протестират, като същевременно приканват дука да се присъедини към тях в декларация за вярна служба към краля и „успокоението на провинцията”, прикривайки обаче обявяването на независимост зад формулировки за верноподаничество.

Монморанси умишлено нагнетява ситуацията, като заповядва да арестуват представителите и архиепископа на Нарбон, който е поддръжник на Ришельо и трябва да председателства сесиите на щатите. В Тулуза парламентът просто отхвърля декларацията на щатите и остава верен на краля. Епископите на Алби, Лодев, Юзе и Сен Пон предлагат да отворят главните градове на своите епархии за войските на Гастон. До настъпването на лятото на 1632 г. Ришельо започва да изпитва съмнения по отношение на Монморанси, но изтича информация за плана му да го залови в Монпелие и маршалът се измъква.

Бунтът бързо утихва. На заседание на парижкия парламент кралят заповядва да издадат указ, според който всяка помощ към Гастон се смята за предателство, а на самия Д’Орлеан е предложено да му бъдат възстановени доходите и привилегиите, ако се подчини и разпусне войската си. Монморанси е обявен за предател, а огромните му имоти са конфискувани. В средата на август кралят повежда войската си на юг, но още на 1 септември, преди да достигне Лион, научава, че неговите подобре обучени и дисциплинирани войници под командването на Шомберг са влезли в битка при Кастелнодари. Шомберг разполага с два пъти по-малка армия от тази на бунтовниците, но успява да им се противопостави. В битката загива присъединилият се към бунтовниците полубрат на краля и син на Анри IV от Жак-лин дьо Бюей, конт дьо Море. Тежко раненият Монморанси е пленен, защото войниците му не успяват да го измъкнат. Казват, че има двадесет и четири рани от седемнадесет удара, зъбите му за изпочупени от куршум, но успява да премине през шест реда от войниците на Шомберг и да убие хора от седмия[213]. Офицерите на бунтовниците са обесени.

Гастон е затворен в Безмер и се опитва да преговаря, като се надява, че ще получи помощ от испанските войски, чийто път е препречен от Шомберг. Луи XIII и Ришельо прехвърлят преговорите в Монпелие. Гастон веднага избягва в една крепост близо до Каркасон, но както може да се предполага, на 11 октомври е принуден да подпише примирие, т. нар. „мирни условия от Безиер”, в замяна на помилване, което включва самия Гастон и придворните му, но не и Монморанси или поддръжниците му в Брюксел. Гастон преговаря с надеждата да го спаси, но е принуден да го стави на съдбата му. Един от приятелите на Конде вечеря с Ришельо в Монпелие на 30 септември, но съобщава, че кардиналът не дава никаква надежда за милост[214]. Гастон е принуден да обяви, че разтрогва съюза с Лотарингия, Испания, другите чуждестранни принцове и майка си. Обещава да бъде в добри отношения с Ришельо. Единственото му лично удовлетворение е, че потвърждава пред брат си, че сестрата на дука на Лотарингия е негова съпруга.

Луи XIII умиротворява Лангедок, премахва изборната система, използвана от Монморанси, за да предизвика антироялистки настроения, а когато самият Монморанси се възстановява, го отвежда в столицата Тулуза, където парламентът получава изрична власт с пряка заповед на краля да започне дело срещу него. Като пер Монморанси има право да бъде съден от върховния съд на парижкия парламент. Тулуза, която е столица на провинцията му, може да прояви по-голямо снизхождение към него, отколкото Париж и затова делото се председателства лично от пазителя на печатите и наследник на Мишел дьо Марияк, Шатоньоф, който води и делото срещу Луи дьо Марияк.

Смъртното наказание за предателство е неизбежно, но Ришельо информира краля, че се упражнява огромен натиск за отменяне на присъдата, като сред молителите е и Ана Австрийска, чиято миниатюра Монморанси носи на диамантена гривна, когато е ранен. В негова полза се застъпват съпругата на Монморанси, която е от рода Орсини и племенничка на Мария де Медичи, сестра му, женена за Конде, дук д’ Ангулем, който е незаконен син на Шарл IX, и един от кралските военачалници при Ла Рошел, Гастон, който първоначално се опитва да направи помилването на Монморанси условие за своето подчинение, Мария де Медичи, дука на Савоя и папата.

Мария де Медичи и Гастон изпращат заплашителни писма до екзекуторите на Марияк в опит да обезкуражат онези, които ще изпълнят екзекуцията на Монморанси, която въпреки всичко се извършва в двора на кметството на Тулуза на 30 октомври 1632 г. Използвана е примитивна форма на гилотината. Като последна привилегия Луи заповядва на палача да не докосва или връзва Монморанси, а по молба на самия него, екзекуцията е преместена от 5 часа в 3 - часа на смъртта на Иисус Христос. Той се приготвя за смъртта като благочестив християнин и спи спокойно в продължение на шест часа, преди да умре. Сред нещата, които му позволяват да завещае, е и картината „Умиращият свети Себастиан”, която оставя на Ришельо и която сега се намира в Лувъра[215]. Когато е на смъртно легло през 1643 г. Луи XIII казва, че отказът да отмени присъдата на Монморанси, е това, за което съжалява най-много.

Изглежда, че Ришельо също е склонен да го помилват, но от „Мемоарите” му и от други източници става ясна тезата му, че подобно на Марияк, и Монморанси трябва да бъде жертван, за да може обществото да се увери, че съдбата на отделния човек е подчинена на интересите на държавата, че действа с пълна сила прочутата мотивировка „за благото на държавата”. Висшите офицери, отговорни за похода срещу Гастон и Монморанси, са повишени, а Шомберг става губернатор на Лангедок. След екзекуцията дворът триумфално прекосява Южна Франция и докато прави това, през ноември научава, че Гастон за пореден път е избягал, за да се присъедини към майка си в Брюксел, защото смята, че екзекутирането на Монморанси го освобождава от задълженията, наложени му чрез условията от Безиер. Острото му писмо до краля от 12 ноември е незабавно размножено и разпространено.

За Франция е сериозен удар присъствието на наследника на трона й на контролирана от испанците територия. Скорошният му бунт е подкрепен от испанските войски по заповед на Оливарес. Възрастната испанска губернаторка на Фландрия, инфантата Исабела, дъщеря на краля на Испания Филип II, но и внучка на френския крал Анри II, се държи хладно с Гастон, но публично е задължена да го подкрепи и дори го подслонява за своя сметка в апартаментите на покойния си съпруг. Оливарес оставя на нейно разположение голяма сума пари, за да събере войски за Гастон, с които той да организира бунт в Елзас. В навечерието на бунта войната между Франция и Испания изглежда много вероятна, а повторното присъствие на Гастон в Брюксел повлиява не само върху външната политика на Ришельо, но и върху бързината, с която трябва да бъде установен административен контрол над самата Франция. Гастон все още може да раздели страната.

През ноември 1632 г. в Бордо след екзекуцията на Монморанси и несъмнено отчасти заради нервното изтощение покрай събитията, Ришельо се разболява тежко. В периода от 1621 до 1628 г., когато го връхлетява треската, здравето му е добро, но през 1629 и 1630 г. отново има пристъпи и остава в Сен Жан дьо Мориен[216]. Сега обаче ревматизмът му докарва хронични болки, има опасност да умре заради задържането на урина, което вероятно се дължи на аналния абсцес, достатъчно болезнен, за да му попречи да спи в продължение на шест дни и да го накара да остане в Сожон край Сент. Могат да го придвижват само на носилка. След кризата от 1632 г. започва отново да пътува и на път за Париж минава през Бруаж и Ла Рошел, защото и на двете места се нуждае от частни управители, които да се грижат за получаването и реинвестирането на приходите му от морската търговия.

В Кадияк Ришельо се отбива при възрастния Епернон. Престоят е достатъчно кратък, за да не му се налага да яде нищо. Напуска дома му много рано, като е хапнал само една купа супа, „която не е приготвена в кухнята на Епернон”. Дукьт е един от посетителите на Ришельо, когато лежи болен в Бордо, и кардиналът се страхува, че може да бъде заловен и отвлечен от него и други от обкръжението на кралицата. Шатоньоф, любовник на помилваната госпожа дьо Шеврьоз, която е придворна дама на Ана Австрийска, споделя с двете, че се надява Ришельо да не се възстанови. Разказват, че танцува от радост в съседната стая, когато здравето на кардинала се влошава, и същевременно приема почестите за Ришельо в градовете между Бордо и Париж. Като цяло се държи така сякаш вече е наследил първия министър, за когото се изказва с презрение в шифрованите си писма до госпожа дьо Шеврьоз. След като научава това, кралят изразява своето силно недоволство в писмо до Ришельо от 4 февруари 1633 г. Кардиналът много добре съзнава едва прикритата враждебност и чисто физическата опасност, които вещае това писмо.

Шатоньоф вече е заподозрян и отец Жозеф от месец се опитва да настрои краля срещу него. Сивото преосвещенство си свършва добре работата. Луи XIII пристига от Париж, за да се срещне с Ришельо и да го уведоми, че е решил да освободи Шатоньоф, като позволява на кардинала да си даде вид, че обмисля доколко разумен е този ход. Ришельо заповядва да изземат кореспонденцията на Шатоньоф и госпожа дьо Шеврьоз. В написаното от херцогинята открива очакваните обидни препратки към собствената му личност, както и писма, разкриващи съучастничеството на сестрата на краля и кралица на Англия, Анриет-Мари. Шатоньоф е арестуван на 25 февруари и остава затворен в Бастилията до смъртта на Ришельо. Образите на зложелателите на кардинала са обесени, акт, който се превръща в често отправяно предупреждение към злодеите да внимават. Госпожа дьо Шеврьоз е изпратена в изгнание в Турен. Кардиналът достига зенита на своето могъщество.

В края на 1631 г. започва строежът на великолепен нов замък в имението Ришельо по планове на архитекта Жак Льо Мерсие, създал проекта за Лувъра по поръчка на Луи XIII и работил за Ришельо по създаването на кардиналския дворец и Сорбоната. Ришельо започва строежа по замъка на баща си, след като става член на правителството, и похарчва 24 595 ливри за строителни дейности през 1625 и 1626 г., но през 1630 г. все още възнамерява да завърши сградата, започната от баща му, но в по-малки мащаби. През 1626 г. отсяда в замъка за два-три дни, през октомври 1627 г. се завръща там, за да посрещне Конде, и по-късно настоява бащиният му замък да бъде обединен с новата сграда, при това въпреки трудностите, които създава за изравняване на фасадата. Льо Мерсие прави всичко по силите си, за да прикрие с орнаменти онова, което не пасва точно.

Строежът върви под надзора на архиепископа на Бордо Анри дьо Сурди[217]. През май 1631 г., малко преди имението да бъде въздигнато в ранг херцогство-перство през август, Ришельо получава патентно разрешение да построи укрепен град близо до замъка, в който да има четири ежегодни панаира и подобно на вече създадения град Ньорт да бъде освободен от данъци, докато не бъдат издигнати първите сто къщи. Да добавиш един малък град към новопостроен замък е най-грандиозният от всички разточителни жестове. Това обаче е правено и преди - от Сюли при Анришмон и от Анри IV за Пале Роаял.

Подобно на тях и Ришельо не може да намери необходимите средства в брой и събира парите, като препродава петната за строеж. Льо Мерсие обаче подготвя проекта за малкия град, тъй като жителите на четиринадесетте къщи от двете страни на основната улица трябва да имат домове, изградени по общ план. Ришельо среща значителни трудности при набирането на семействата. На 30 юли 1633 г. Сурди докладва, че на главната улица все още не достигат пет къщи. Повечето от хората, които се заселват, целят да угодят на кардинала, вероятно и да спечелят нещо, и мнозинството от тях напускат след смъртта му.

За да придаде блясък на своя град, Ришельо дори изгражда печатница, а на 20 септември 1640г. получава патентно разрешение да създаде академия, наречена „кралски колеж , в която представители на френската и чуждестранната аристокрация ще изучават на латински и старогръцки език и френско законодателство, както и ще се учат да боравят с оръжия, „подходящи за благородници”. Изгражда също така болница и църква с четирима свещеници от новооснования мисионерски орден на „господин Венсан”, свети Венсан дьо Пол.

Изграждането на подобен ансамбъл насред провинциалния Поату представлява изявление, натоварено с много нюанси в своето значение, които обаче лесно могат да бъдат преувеличени или замазани. Очевидно в довършването на започнатото от бащата на Ришельо има семейна преданост, но също така самата грандиозност на проекта изразява ясното намерение на Ришельо да отрази личното си високопоставено положение. Разточителното издигане на църква и колеж от висока класа обаче отразява сериозното отношение на Ришельо към религията и несъмнено рядко изразяваното му чувство за обществена отговорност. Идеята за академия, подобна на тази на Плювинел, но предназначена за чуждестранни аристократи и бъдещи владетели, ясно олицетворява един онаследен възглед за елитаризъм, както и за сериозен интерес към интелектуалното формиране. Тези две неща трябва да бъдат разглеждани в по-широкия контекст на по-късните начинания на Ришельо.

До началото на 1631 г. Ришельо купува поредица от съседни и различни по вид владения, за да подсили величието на основната сеньория. През юли 1633 г. Сурди го информира, че херцогството носи 55 000 ливри годишно и Ришельо отделя 60 000 ливри за строителните работи. Гастон д’Орлеан, който се кани да строи в Блоа по проект на Мансар’, посещава новия замък през 1635 г. и Леон Бутийе докладва в писмото си до кардинала от 28 май, че когато всичко е завършено, той ще има най-великолепната резиденция в Европа след Фонтенбло[218]. През 1663 г. Ла Фонтен пише, че идеята на Ришельо за имението и града е достойна за човек, чието място в историята е по-голямо от това на тридесет папи. За нещастие почти нищо не е останало в наши дни. Паркът е разпродаден на парчета, когато родът не може да го поддържа повече, самата сграда е продадена през 1835 г., след това съборена, а камъните разпродадени.

Болницата се използва повече, а и голяма част от града е населявана от прислужниците в имението или пък в къщите по главната улица. Такива къщи могат да си позволят само благоденстващи търговци, държавни служители, финансисти, членове на съдийското съсловие или служители на короната, но никой от тези хора не прави къщата си в Ришельо свое основно място за пребиваване. Концепцията за града на Ришельо е основно урбанистична, а къщите в провинцията имат смисъл само ако към тях има земя и възможност за развиване на земеделие.

В края на декември 1636 г. епископът на Алби трябва да достави две картини на Пусен, предназначени за кралските апартаменти в замъка, който вече разполага с две платна на Мантеня, вградени в дървената ламперия. Подобно на големите дворци от епохата, като Лувъра, Люксембург и някои от замъците по долината на Лоара, и тук има картинна галерия. В сбирката има произведения на Ван Дайк, Рубенс, Дюрер, Караваджо и Перуджини, както и платна, приписвани на Рафаел и Тициан. В края на галерията има портрети на Луи ХIII и Ришельо, възседнали коне.

Много малко ни е известно за художника Никола Прево, от когото е имало двадесет платна, дванадесет от които сега са във Версай и са посветени на подвизите по време на царуването на Луи XIII[219]. Има и платна, посветени на кралицата, Мария де Медичи, и на Гастон, както и множество антични мраморни и бронзови бюстове, скулптури и медальони, купени за Ришельо от негови представители в Италия[220]. В преддверието на неговата стая има портрети на майка му, баща му и дядо му, а вътре - копие на статуя на Микеланджело, подарено му от Монморанси.

След тридневния си престой през 1632 г. кардиналът никога не стъпва повече в Ришельо, макар че планува да го посети през 1640 г. около празника на Вси светни, а после и на връщане от Перпинян през 1642 г., когато лекарите смятат, че е подобре за здравето му да отиде в Бурбон, „заради водите”. Объри разказва, че самият Ришельо казвал, ако се намира само на около петдесет километра от града си, той не би се поколебал нито за миг да отиде там, стига задълженията му към краля да не го изпратят другаде. Кардиналът демонстрира същото изумително внимание към подробностите при проектирането, строежа и декорацията на двореца и града край Ришельо, както и към всичко друго - от прецизно предприетите мерки за стоварването на войски и провизии при Ла Рошел, до точния вид и предназначение на малките войскови части и коне, които разпределя между тримата командващи на армиите в Мантуанската експедиция. Знаем, че през 1633 г. папските власти позволяват натоварването на шестдесет статуи, още толкова бюстове, две глави и пет вази на празните галери, връщащи се от Чивита Векия към Марсилия, откъдето пък предметите се транспортират до Ришельо. На кардинала съобщават, че две от произведенията на изкуството са счупени. През 1639 г. в Рим има „петдесет или шестдесет” статуи, предназначени за Ришельо. Той никога не ги вижда.

Така както е прекалено обсебен от най-малките подробности на своята политическа кариера, за да присъства на погребението на своята майка през ноември 1616 г., само единадесет дни преди да влезе в съвета, така е и напълно обзет от предизвикателните за ума му лабиринти на дипломатическата игра преди Тридесетгодишната война, за да може да посети смазващото със своето величие имение. Без много усилия обаче преодолява всички трудности, свързани с доставянето на вода за парка, след като наклонът е бил неправилно изчислен. Изпратени са му три варианта на плановете, от които да избира. Кардиналът със сигурност взема окончателното решение за височината, броя и мястото на фиданките, засадени в парка, и разстоянието между брястовете от двете страни на алеята, водеща към къщата.

Несъмнено вниманието на Ришельо към подробностите е резултат от нервността му. През 1634 г. омъжва в един и същи ден три от своите братовчедки и лично поръчва три слънчобрана от най-фина и лека коприна - червен, виолетов и син, които да бъдат купени от Генуа. Трябва да са украсени със златна дантела. Разбира се, поръчани са чрез министъра на външните работи конт дьо Шавини и френския посланик в Генуа, но вниманието към дребните детайли на подобни приготовления говорят не само за важността, отдавана от страна на Ришельо, на обикновените домашни въпроси, но също така и за изключителната дълбочина на ума му, едновременно с това отдаден за направление на съдбините на Франция. Пълното отдаване на неговата изумителна интелектуална мощ за точното осъществяване на всяка домашна подробност му носи отмора и голямо лично удовлетворение[221].

Вкусът, личащ в декорацията на имението, не е неговият. Прево е протеже на епископа на Алби, а неговите произведения не са толкова изящни. Но целта на имението, града и херцогството не е нито да носят естетическо удовлетворение, нито дори да символизират политическото му могъщество. Те отразяват внушително лично величие, примесено навярно единствено с истински личен възторг от изграждането на парка. Те разкриват нуждата да направи знатно семейството, от което произхожда, и да подсигури бъдещото му обществено положение. Това не означава, че Ришельо се стреми да стане един от грандовете, чиито родове някога са показали смелост на бойното поле в услуга на монарха, дала на предците им дял от властта над страната[222]. То по-скоро идва да покаже, че старата обществена система, при която политическата власт зависи от наследствеността, е премахната.

Личното величие - непринадлежащото към морала качество, което в седемнадесети век наричат „достойнство” - вече не зависи само и единствено от потеклото или от изключителните качества на бойното поле[223]. Ришельо по никакъв начин не се опитва да съперничи на грандовете, считани от него главно за останки от една епоха, когато святата личност на богопомазания крал не е възприемана толкова сериозно, колкото от него сега. Ришельо покровителства архитектурата, предимно за да демонстрира личното си обществено положение, но също така дарява нова сграда на Сорбоната и заедно с краля построяват църква за йезуитите. Най-великото му творение, кардиналският дворец, е оставено в знак на признателност на Луи XIII.

Всеки опит да разберем решението на Ришельо от 1631 г. да превърне скромното родово имение във внушителния ансамбъл от замък, парк и град, води до заключението, че кардиналът си доставя голямо удовлетворение чрез осъществяването, чрез педантичното управляване на огромни и сложни организации. Тази му способност отразява смайващите обороти и обхват на интелекта му и не оставя място нито за умиление, нито за подигравка.

Ако Ришельо лесно се разплаква, то това не се дължи на някаква необикновена свръхчувствителност, а е просто следствие от нервното напрежение, следствие от енергията, с която се отдава и на най-малките подробности в управлението на държавните дела. Понякога лесно предизвикват у него изблик на силни чувства, макар че се опитва да ги прикрива, но в един характер, напълно доминиран от толкова проницателен ум, няма място за сълзи от умиление. Рядко ще открием случай, когато виждаме у Ришельо някакъв сблъсък между благоприличието и целесъобразността. За него целесъобразността бързо се превръща в строг морален императив, особено когато нуждите на държавата диктуват правата на отделния индивид да бъдат пренебрегнати.

Ришельо започва да купува земя от мига, когато за втори път е допуснат в съвета. В годината, след като получава кардиналския сан, 1623 г., продава родовите имоти в Анзак, западно от Лимож, и купува замъка Лимур, северозападно от Париж, който някога е принадлежал на Диан дьо Поатие и който Луи XIII купува от кардинала в края на 1626 г. за осемнадесетгодишния Гастон. През 1628 г. Мария де Медичи дава на Ришельо Боа льо Виконт край Митри Мори, което кардиналът смята за по-лошата страна в близост до двора, а в наши дни се намира до югоизточния край на летището Шарл дьо Гол, северозападно от Париж. Първият министър го заменя през 1635 г. за Шампини сюр Вьод, което е близо до Ришельо и може да стане част от херцогството-перство и наема Фльори ан Биер край Фонтенбло.

През август 1633 г. придобива Рюей, който е близо до Париж, Сен Жермен ен Ле и Версай, като веднага след това купува съседните земи и феодалните права, похарчвайки за всичко това близо 800000 ливри[224]. В реконструирания замък Ришельо приготвя апартаменти за племенницата си, дукеса д’Егийон, казарма за личната си гвардия и театър. По време на реконструкцията отсяда в една от фермите в имението. От посетителите в Рюей знаем много малко за замъка, но всички остават изумени от чудесата в градините. Те са построени на хълм и в тях има пещери, водопади, фонтани, езеро, стена с картина, създаваща илюзия за триумфална арка, поток, рисуващ живописен пейзаж като от приказките, подобен на онези, които са на мода в Италия. Край езерото заповядва да посадят екзотични кестени, а в цветните градини с лехи на фигури - лалета, като дава подробни указания на главния градинар Жан Менян кое как да бъде направено. Много се гордее с доходите, получавани от лозята, които има.

За своя градска къща, известна първоначално като дома Ришельо, после като кардиналския дворец, а след смъртта му и като кралския дворец, Ришельо купува на 9 април 1624 г. някогашния дом Рамбуйе, намиращ се от западната страна на Лувъра и гледащ към улица Сент Оноре - новата ос изток-запад на Париж, която променя формата на града[225]. Ришельо придобива и дома Сийери, който събаря, за да подобри гледката, а постепенно купува и други имоти на запад, като през 1628 г. започва да строи едно крило в западната част на градината, съобразно плановете на Жак Льо Мерене. Галерията на първия етаж е известна като „Галерията на великите”, в която са изложени портрети на велики служители на Франция от Симон Вуе и Филип дьо Шампен, в това число на краля, Мария де Медичи и самия Ришельо.

През 1631 г. кардиналът е назначен за директор на укрепленията, което му позволява да събори за сметка на държавата останките от старите градски стени, и така успява да придобие още имоти на запад, чак до днешната улица „Ришельо”. През 1636 г., за да финансира строежа, кардиналът продава четиридесет и две строителни петна по северната и западната граница на своя имот, като не позволява сградите да гледат към градината му, което му носи годишен доход от наеми равен на 10 500 ливри. Изглежда, че строителните работи, чийто резултат е кардиналския дворец, са замислени през 1633 г.[226] През 1639 г. дворецът е завършен и кардиналът се пренася от Малкия Люксембург, който се намира до Люксембургския дворец и му е даден от Мария’де Медичи, когато е неин главен интендант. През същата година подписва договор с кралските художници Жан Бланшар и Анри Моперше, за да нарисуват в кардиналския дворец големи картини на града и замъка Ришельо и на Рюей и една по-малка картина на второто му херцогство-перство Фронсак, придобито през 1633 г. срещу 600000 ливри и завещано на сина на сестра му Арман дьо Майе дьо Брезе. Трябва да нарисуват още четири картини - една на Сорбоната, по една на двете болници, построени от Ришельо, и една на вратите на йезуитската църква.

Архитектурата се превръща в политически и културен инструмент[227]. Нейният нов статус се олицетворява от издигането на статуя на Луи XIII на площад Роаял и на Анри IV на площад Дофин, за да ознаменуват обновяването на града по време на управлението на двамата монарси. Сградите, поръчани от Ришельо, са за обществени цели, но се финансират от личните му средства, същевременно обаче той използва обществени средства за личните си имоти, така не е възможно да направим строго разграничение между сградите, поръчани от Ришельо, тези от държавата и онези от краля. Първите сгради на Ришельо обаче са започнати по негова инициатива. През 1623 г. е въодушевен от „прищявката” си да купи Лимур, точно преди отново да го допуснат в кралския съвет и дори преди да спечели доверието на Луи XIII.

Ришельо заповядва и реконструирането на сградата на Сорбоната по планове на Льо Мерсие, които са показани на членовете на академията на 20 юни 1626 г. Има протести, но Ришельо полага огромни усилия, за да не бъде нарушен обичайният начин на живот на преподавателите и нищо да не попречи на ежедневните им удобства. На 30 юли 1626 г. кардиналът и предприемачът Жан Отисие подписват договор, в който подробно е описана сградата, която трябва да бъде построена. Тя трябва да струва два милиона ливри и сред членовете на академията изведнъж пламва ентусиазъм за новата сграда, когато на 8 август 1628 г. са положени основите на йезуитския колеж точно от другата страна на улица Сен Жак.

Ришельо има нужда от пари заради обсадата на Ла Рошел и необходимостта да дава заеми на краля. Сумите за проекта, намирани от кардинала, първо се използват за придобиването на сгради, които трябва да бъдат съборени и затова не са споменати в разходите за строежа. Изграждането на Сорбоната е бавно. Работата се наблюдава от благочестивия и суров министър на войната Сюбле дьо Ноайе, автор на реформи във военната и паричната система, изключителен администратор, поел отговорност за обществените сгради.

На 15 май 1635 г. е поставен първият камък на църквата на Сорбоната, също по проект на Льо Мерсие. В нея ще се помещава гробницата на Ришельо. През 1639 строежът на църквата е в „силно напреднал стадий”, на едва през март 1642 г. е придобито петното за цялата нова сграда. На 22 септември същата година, само десет седмици преди да почине, Ришельо пише на Сюбле и му благодари за разчистването на сградите, които развалят гледката около новата църква, а така се открива място за площада. В завещанието си посочва, че строежа на Сорбоната има приоритет по отношение на разходите, покривани от две трети от приходите, получени от неговата племенница и наследник дукеса д’Егийон и предназначени за плащане на дълговете му и довършване на неприключените проекти. Шест дни след смъртта му, на 10 декември, сърцето и органите му са отнесени във все още незавършената църква, където тялото му официално е положено на 13 декември, точно преди да бъде погребано.[228]

8.
РЕЛИГИОЗНА И КУЛТУРНА СРЕДА

До 1634 г., когато навършва четиридесет и девет години, Ришельо изяснява за себе си начините, по които върховната му лична мечта за независима и славна Франция може да бъде постигната. До 1630 г. той само инстинктивно и слепешком върви към определянето на своите цели. Стратегията, за която се надява, че ще му позволи да осъществи вижданията си, се изяснява на фона на позитивното движение за насърчаване на идеята за героичното, обхванало културата на образована Франция през първите тридесет години на века.

Разработването на идеала за героичното при романисти като Камю и Гомбервил, драматурзи като Пиер Корней и Скюдери, поети като Малерб и Шаплен, художници като Пусен и Клод върви редом с възраждането на пасторалния жанр в страната, развит от поетите и художниците на Ренесанса, но пренебрегнат във Франция по време на религиозните войни. Основното предназначение на пасторалните мотиви във френските произведения от началото на седемнадесети век е да повиши моралността в поведението, в това число и в сексуалното, което поради своята естественост и това, че е изобразявано сред природата, придобива една жизнеутвърждаваща невинност, чужда на християнската традиция от Късното средновековие.

Докато в другите европейски страни, особено в Италия, Испания, Англия и вероятно в католическите части на империята, промените в културните ценности, наричани от нас Ренесанс, продължават да се занимават със засилването на моралния потенциал на човека, то унищожителните граждански войни карат изследването на личното и обществено поведение във френската култура да заеме отбранителна позиция - неостоицизъм и релативизъм. Известна част от поезията запазва своето буколическо звучене, но през този период на войни във Франция се появяват много малко наистина пасторални произведения. С установяването на мира изследването от страна на французите на героичните морални ценности веднага набира скорост и се превръща в движение, което е още по-изявено заради своя контраст с културните настроения, доминиращи през отминалия период. Сякаш през първите три или четири десетилетия на седемнадесети век Франция, възстановяваща се от унинието и водените с променлив успех в края на шестнадесети век борби срещу политическо раздробяване, се опитва да настигне Италия, Испания и Англия.

Насърчаването на героичността трябва да бъде изоставено във Франция от 1640 г., но изследването на невинността на инстинктивното поведение достига много далеч, когато в „спора на древните срещу модерните” защитниците на „модерното” надделяват над възхищението към Омировите и Вергилиеви норми за сила и стихосложение, възхвалявани от защитниците на, древното” в края на седемнадесети век. Така през осемнадесети се ражда веселостта на рококото и идиличните фантазии на Фрагонар и Буше с квазифилософската подкрепа на Жан-Жак Русо.

След като младият Ришельо постига своя успех в Рим и Париж, първоначалното му силно желание да спечели благоразположението на могъщите отстъпва място първо на едно смирено раболепие, а след това и на по-голямата самоувереност на отдадения на паството, но все още амбициозен епископ с антихугенотски настроения, който остава все така изтънчен, но не и толкова угодлив. Интересът му към религиозната апологетика, белязала този период, впоследствие избледнява, макар че му предстои да завърши своето важно произведение, посветено на пасторалната и богоугодна теология, „Трактат за усъвършенстването на християнина” в началото на 1642 г. по време на последното си пътуване. Желанието му да бележи етапите по пътя към усъвършенстването на християнина, не намалява. До началото на 1615 г. младежката набожност, развила се в обещания към Всевишния за добри дела в замяна на благоразположението Му, изчезва[229]. Въпреки това на Ришельо все още му предстои да се освободи от желанието да се превърне в един Ла Рошпозе или Берюл. През 1634 г. духовният му живот все още се развива.

В своето отношение към религията Ришельо започва да се интересува повече от духовността, а не толкова от догматичните постановки на вярата, все по-дълбоко осъзнава разликата между духовното и земното владение и започва да се отнася с уважение, към различните норми, които управляват всяко едно от тях. От 1624 до 1626 г., в първите години на повторното му допускане до кралския съвет, в чисто политическо отношение Ришельо действа много внимателно. А написаното в неговото „Политическо завещание” за необходимостта, която изпитва през 1624 г., да се залови с проблемите, създавани от хугенотите и грандовете, и желанието му да работи всеотдайно за издигане на аворитета на Франция на международната сцена, представляват разсъждения от по-късен период и по никакъв начин не са систематизирано изявление на политическите му цели. Именно в отговор на външни стимули и вътрешно усещане, а не на някаква по-рано формулирана йерархия на стратегически цели действа Ришельо, когато яростно защитава похода в Северна Италия и смята, че той трябва да бъде предприет, преди да се заеме с проблема за вътрешното единство на Франция. Още по-късно пък осъзнава, че създаването на обединена Франция изисква гражданска война срещу хугенотите.

До настъпването на кризата за наследството на Мантуа връзката между личните ценности на Ришельо и наложените на Франция политически приоритети става явна, а обстоятелствата го принуждават да застави краля да избира между преследването на независимо величие за Франция и желанието на политическата католическа партия за мир с Испания, което ще доведе до подчинена роля на страната в католическа Европа. Едва около 1633 г., след „деня на измамените” и екзекуциите на Монморанси и Луи дьо Марияк, личните ценности на Ришельо и политическите му цели, вътрешни и външни, се изясняват и придобиват цялостен облик, същевременно обаче той все още напълно не осъзнава какви страдания ще донесат със себе си на народа.

Кардиналът с неохота доказва готовността си да наложи на френския народ болезнените жертви, подобни на онези, които налага на себе си в името на прославата на Франция.

Историците често са поразени от трупането на власт и от разточителната демонстрация на богатство, ала остават озадачени от аскетичната, но загадъчна външност на кардинала. Понякога се позовават на уязвимостта на Ришельо, но рядко проникват до ядрото на неговата благочестива и несигурна личност. Ришельо много бавно постига тази увереност в общуването и трябва да се насили, за да предложи на Луи XIII решителните съвети, останали в писмата, които със сигурност преди 1630 г. звучат по-решително, отколкото позволяват вижданията на автора им през този период.

Враговете хулители на Ришельо създават сред съвременниците му образ на безмилостен деспот, който без никакви угризения налага властта си над краля и страната. През деветнадесети век подходът се сменя и съобразно постромантичните виждания сме склонни да гледаме на Ришельо като на изкусен и проницателен ум, предизвиквал възхищение у своите съвременници, като на човек, притежаващ ясна визия и управленски механизми, необходими за осъществяването й, за да създаде дореволюционна Франция. Въпреки всичко не можем да назовем историческа личност във френския обществен живот, която да предизвиква повече омраза от Ришельо[230].

Мнозина историци, заинтересовани от преразпределението на властта и политиката на принцовете или от статистиките за измрелите от глад, пропускат или тълкуват погрешно значението на основаващата се на морала среда, изградена сред образования елит, след като Анри IV слага край на религиозните войни, или поне ги превръща в тлеещ огън. Ла Рошел и съюзите между хугенотите и грандовете показват, че този тлеещ огън може все така опасно да избухне в пламъци.

Дори след Ла Рошел Франция не може истински да се радва на вътрешен мир, поне до 1650 г., но и тогава, през първата третина от века, изживява невиждан до този момент подем на културен оптимизъм, най-ясно изразен в интензитета и качеството на интереса и към литературата и визуалните изкуства, както и в личните и обществени ценности, които разработва. Най-големите постижения на хората на изкуството от епохата са във визуалните изкуства, често, дори в по-голямата си част, зависещи от задълбочените познания за митовете на класическата древност. Хората на изкуството и поетите ги използват не само за да подсилят достойнството на Луи XIII, но и за да възвеличат начина на мислене, свързан с инстинктивното човешко поведение, до висините, на които той се радва в митологията на класическата древност, такава каквато е възприета от художниците и писателите на Франция от началото на седемнадесети век.[231]

До скоро изследователите на историята на литературата не се интересуваха много от периода между Монтен, починал през 1592 г., и първите произведения на Пиер Корней от началото на 30-те години на седемнадесети век. Но голяма част от убежденията на Ришельо водят своето начало от принципите, изложени в моралните трактати на д’Юрфе, който стига дотам, че ги развива и в изключително популярния си роман „Астрея”, или пък от произведенията със стоически препратки в своите заглавията на пазителя на печатите дю Вер, чието място Ришельо заема в съвета през 1616 г.[232]

Теолозите като цяло не отдават голямо значение на настина удивителната същност на радикалния оптимизъм на Франсоа дьо Сал. Изследователите на историята на литературата не отдават дължимото на героичните ценности, изследвани на сцената от Корней, чиято цел е да издигнат човешките възможности, ниго пък обръщат внимание на огромния оптимизъм по отношение на човешката природа в художествената проза на писатели като д’Юрфе, Гомбервил и Ла Калпренед. Малцина от студентите, изучаващи Декарт, обръщат внимание на поразителните оптимистични предположения, криещи се зад опита му през целия си живот да обедини всички неемпирични форми на човешкото познание в дедуктивна система, почиваща на абсолютната метафизическа сигурност, която не поддържа вярата в безсмъртието на душата. През 1637 г. Декарт смята, че може да покаже, че етиката и медицината са точни науки, чиито логически доказуеми заключения могат да доведат до най-големите добродетелност и щастие, на които са способни човешките същества.[233]

Философът, който е най-близо до обобщението на моралните ценности на Ришельо и чието изразяване на собствения му морален идеал със сигурност произлиза от дю Вер, е роденият през 1596 г. Декарт, жизненият път на който почти съвпада с този на кардинала.[234] Преди да се отдаде единствено на създаването на своята философска система, очевидно под влиянието на Берюл, Декарт води обикновения живот на привилегирован младеж. Подобно на Паскал ходи на лов и изглежда се бие на дуел заради жена[235]. В поставянето на личните интереси в подчинение на тези на държавата Ришельо е съвършеният продукт на културата на славата, чиито основни морални принципи са разработени от дю Вер, а след това и от Декарт. Ришельо е сред основните примери с кариера извън средите на военните, който открито възприема героичния идеал във всичките му търсения на величието и отъждествява изразите на слава, изследвани от писателите и драматурзите с богато въображение, със стремежа към добродетелност[236]. Онова, което политиката на Ришельо в продължение на половин десетилетие след 1635 г. постига за Франция, успява за известно време да унищожи основния оптимизъм на културата, на която самият той е продукт.

Една от основните задачи на историческото изследване на литературата е да установи ценностната система на обществото, което я създава. Преди епохата на почти всеобща образованост такъв определящ културата жанр като театърът изпълнява функцията, която по-късно има художествената литература. Поне що се отнася до Западна Европа, където наблюдаваме известна преоценка на културните ценности в историята на духовността, тъй като настоящите цели обемат формите, възприети от християнската религиозност по време на католическото възраждане. Трябва да отбележим, че католицизмът, особено в Испания, но също така и във Франция, позволява религиозните му форми да бъдат много по-лесно адаптирани към барока, отколкото онези, свързани с протестантската вяра, което несъмнено се дължи на това, че ренесансовият католицизъм много по-лесно възприема един оптимистичен възглед за естествените човешки възможности.

Католическото възраждане има далеч по-широка основа от политическата происпанска партия, произлязла от дискредитираната Лига през 90-те години на шестнадесети век. Много от новите религиозни братства във Франция не се впускат в политически спорове, които често имат за цел чисто светска подкрепа за чуждестранни събратя по вероизповедание, независимо от това дали тяхната духовност е съзерцателна, като на кармелитите, или пък цели да облекчи страданията, като визитандините и организацията на свети Венсан дьо Пол, или пък мисионерска и образователна - на йезуитите. Последните вече имат голяма международна организация. Самият Берюл, който е един от техните възпитаници, не се заема да създава нов орден, а да реформира френското епархийно духовенство, като смята, че пирамидалната структура на духовенството трябва да наложи един по-висок духовен статус в сравнение с обетите, дадени от членовете на религиозните ордени.[237]

На мистичната религиозност на Берюл е присъщо убеждението, че духовното израстване на човека се корени в отричането, а след това в унищожаването на човешката природа и заменянето й с блажена и богоподобна личност, единена с Господ по същия начин, по който въплъщението съединява човешката природа на Иисус с божествената. Благочестивата душа може да изпитва любовта на Дева Мария към нейния син и да изразява отрицанието на всички лични желания в прословутия „обет за робия” към Богородица, даден от ораторианците на Берюл на 8 септември 1614 г. и последван от обет към Иисус на 28 февруари 1615 г. Обетите за робия са краен израз на бароковите емоционални превземки, но Берюл е достатъчно дебелокож, за да се опита да ги наложи на кармелитите, на чиято съзерцателна духовност и развито религиозно чувство те са прекалено чужди.

Не е трудно да разберем колко духовността на Берюл е преизпълнена с опасностите на самозаблудата, умственото разстройство и дори параноята, независимо от това, че почива на героичната религиозна отдаденост. Очевидно е, че религиозните явления се основават до голяма степен на въображението, при това понякога с ужасяващи резултати, като обладаванията от дявола и вещерството[238]. Именно през 20-те години на шестнадесети век необходимостта от унищожаване на природата и заменянето й с божествено духовно начало в обкръжението на Берюл се превръща в песимистичната религиозна основа за янсенизма, духовно развит от Жан Дювержие дьо Оран, абат дьо Сен-Сиран, когото Ришельо е принуден да изпрати в затвора.

Сен-Сиран е възпитаван от йезуити в училище, после в Лувен, завършва теология в Париж, където около 1610 г. среща Корнелиус Янсен, с когото дели една квартира, а после заедно се преместват в Байон. Близките им взаимоотношения продължават чрез писма, след като Янсен се връща и Холандия като преподавател по Светото писание през 1614 г. Майката и сестрата на Сен-Сиран са сред многото обвинени във вещерство в навечерието на сдобилия се с печална слава съд над Марта Бросие по обвинение, че е обладана от дявола. Малко след като е ръкоположен през 1559 г. Берюл публикува един вече неоплатонистичен по дух „Трактат за бесните”, в който поддържа, че обладаването от демони съществува. Марта Бросие избягва в Рим, но в Байон изгарят 600 души, като сред жертвите има и грима свещеници.

Вероятно Ришельо се среща със Сен-Сиран, когато последният става близък с Ла Рошпозе, коадютор на Поатие от 1608 г. и епископ на епархията от 1611 г. Именно той повежда в защита на Поатие войските срещу Конде през 1614 г. През 1618 г. Сен-Сиран е ръкоположен, за да може да влезе във владение на своето абатство. Важно за неговото духовно учение е, че дори през 20-те години на седемнадесети век следва характерния за епохата пиетет към причастието с всичките му барокови крайности, особено що се отнася до отслужването на литургия и даването на причастие, колкото е възможно по-често. През по-голямата част от 1622 г. Сен-Сиран прекарва почти всеки ден по един час с Берюл, обсъждайки духовността. През 1623 г. Берюл публикува защита на своите обети за робия под заглавието „Разсъждения за същността и величието на Иисус”. Произведението е посветено на краля и е подписано от внушително и ненужно количество от теолози, включително от Ришельо и отец Жозеф[239].

През 1625 г. Сен-Сиран публикува първите два тома от планувана тетралогия, насочена срещу „Любопитната доктрина на „великите” умове на епохата” на йезуита Франсоа Гарас. Сен-Сиран възнамерява да отхвърли елемента на упование в човешката природа, характерна за йезуитската духовност, и с гръмки думи посвещава произведението си на Ришельо. Споровете, които предизвиква, са причина за конфискуването на третия том и за публикуването само на резюме на четвъртия. Тетралогията е важна като предшественик на по-късните разбирания за човешката природа, присъщи на духовната строгост на Сен-Сиран и като ранно предупреждение за бъдещата криза във вярата в културата, достигнала своя връх след десет или дванадесет години.

През 1625 г. Ришельо скъсва с Берюл, както на богословския, така и на политическия фронт, макар че до датата на връщането му на власт вероятно все още таи вътрешни съмнения. От богословска гледна точка възприема йезуитския възглед, че с Божия милост и противно на всепризнатата „предопределеност” човешките същества могат да приемат или да отхвърлят Божията благодат и по този начин да определят вечната си съдба. За Берюл и Сен-Сиран човешката природа е напълно грешна, така че животът, който поддържа, трябва да бъде отхвърлен в полза на живот, отдаден на Божията благодат[240]. До 1640 г. Филип дьо Шампен все повече изчиства от всякаква декорация своите портрети и почти символично се превръща в истински янсенитски художник, а йезуитите все още предпочитат да използват пищния бароков Рубенс за изрисуването на църквите и създаването на гравюрата за заглавната страница на “Imago primi saeculi”, луксозно издание, посветен на стогодишнината на ордена.

Ришельо за първи път обръща внимание на сериозната опасност, която представлява Сен-Сирановият възглед за боязънта и отричането на свободния избор на грешната човешка природа, когато посредством поредица от машинации Сен-Сиран успява да наложи себе си и своя духовен мироглед на два богати и модни парижки манастира - новооснования манастир на Светото причастие и цистерианския манастир в Пор Роаял. Сен-Сиран става близък сътрудник на Берюл, помага му в писането, като и самият той продължава да създава своите антийезуитски памфлети под псевдонима Петрус Аурелиус, както и помага на Берюл да организира клона на ораторианците в Холандия.

Игуменът на манастира Пор Роаял, изгонен от Сен-Сиран, е Себастиен Заме, самият той е приятел на ораторианците, но нито е поддръжник на Берюл, нито принадлежи към кармелитите. Той убеждава прочутата абатиса Анжелик Арно да предаде Пор Роаял от властта на цистерианците на самия него, което на практика го превръща в игумен на манастира. Заме е тясно свързан с новооснованото светско Сдружение на Светото причастие, посветило се не само на благотворителна дейност, но и на безкомпромисното налагане с помощта на гражданските власти на християнските морални норми. Тамян, цветя, парфюми, възпитание, добри маниери, дарби и чисто бельо - всички тези неща играят огромна и типично барокова роля в духовността на неговите манастири[241]. Абатисата Анжелик извежда духовната доктрина за самоунижение на Сен-Сиран в противоположната крайност и стига дотам, че по тялото й да има паразити.

Няма съмнение, че споровете между янсенистите и йезуитите отразяват споровете от края на века за влиянието на Божията благодат върху душата и въпреки това произлизат от строго поляризираните различия на духовността и благочестивите нрави, преди да предизвикат сблъсъка на доктрините от седемнадесети век. Изконният религиозен въпрос за всеки католик е да разбере дали човешката душа може или не с поведението си на земята да окаже влияние върху вечната си съдба. И дали тази съдба, както вярват янсенистите и строгите калвинисти, е резултат от предопределението, от което нито едно човешко същество не може да избяга.

Първоначално Сен-Сиран вдъхновява Анжелик, но впоследствие подтикнат от нея скъсва с евхаристийната духовност на новата организация, от която прогонва Заме, и като неин духовен наставник дава право на Анжелик Арно да се въздържа от причестяване от Великден до Успение Богородично (15 август) през 1635 г[242]. Сен-Сиран все повече се съсредоточава върху нападките, които се сипят срещу убеждението на йезуитите в човешката способност за самоопределяне, и върху религиозни практики, основаващи се предимно на чувството за вина. Така през 1636 г. между него и Заме избухват поредица от спорове, в които са замесени титулуваната основателка на Сдружението на Светото причастие и дъщеря на Конде и Шарлот дьо Монморанси, която по-късно става госпожа дьо Лонгвил, и една от сестрите на канцлера Пиер Сегие. Двете предизвикват съмнения у Ришельо за ортодоксалността на Сен-Сиран.

През 1630 г. Сен-Сиран застава на страната на Мария де Медичи и след „деня на измамените” е щял да бъде арестуван, но междувременно напуска Париж. Връзката му с Янсен допълнително вбесява Ришельо, защото през 1635 г. Янсен написва памфлета „Галският Марс”, насочен срещу протестантските съюзници на Ришельо във Фландрия. Кардиналът е сериозно обезпокоен, когато в края на 1637 г. изтъкнатият млад адвокат Антоан льо Метр, племенник на Анжелик Арно, се отказва от кариерата си в отворено писмо до Сегие и се отдава на аскетичен живот, изпълнен с молитви, в апартамента на Сен-Сиран в Париж. Той е първият „отшелник” от мъжки пол, свързван с Пор Роаял. Същевременно Сен-Сиран събира при себе си група деца от знатни семейства, поверени му, за да се погрижи за тяхното религиозно възпитание и морал, както и да ги обучава в светските дела. Децата са ядрото на училището, което възнамерява да основе.[243]

През 1638 г. обаче по съвет на отец Жозеф Ришельо заповядва да арестуват Сен-Сиран, защото е изплашен колкото от религиозното му влияние, толкова и от възгледите му, като формалният повод, използван от кардинала, са нападките на Сен-Сиран срещу публикуваната на 10 февруари молитва на краля към Дева Мария за покровителство над Франция. Ришельо заповядва да го освободят от тъмницата и да го преместят в затвор с по-леки условия във Венсен, но не и преди Сен-Сиран да ослепее. Той също е от онези, освободени след смъртта на кардинала. Връзката му с Янсен обаче, който умира през 1638 г. като епископ на Ипр, и подкрепата на янсенитското богословие за духовите виждания на Сен-Сиран, карат Ришельо да работи за потискането на богословския янсенизъм, когато се появява .. “Августин” и особено след като шест парижки доктори одобряват парижкото издание през 1641 г. Малко преди да почине, Ришельо нарежда богословът на Нотр-Дам Исак Абер да проповядва срещу Янсен. Има общо три проповеди, първата е преди смъртта на кардинала. После архиепископът на Париж Жан-Франсоа дьо Гонди забранява проповедите по време на вечерните молитви.

Ришельо е благочестив християнин, но неговата религиозност не може да предложи почти нищо ново на съвременниците му, особено в сравнение с такива велики духовни водачи на католическото възраждане като Франсоа дьо Сал, който формулира важната догма, че дори и съгрешили, човешките същества по природа обичат Бог. Ришельо уважава авторитета на папата по религиозните въпроси и симпатизира на вярата на йезуитите в независимата сила на духовното самоопределяне. Кардиналът подкрепя идеята образователната им дейност да остане извън контрола на епископите, както и духовната им мисия, но не е съвсем ясно дали това му отношение почива на дълбоки богословски размисли. Самият той не е проникновен метафизически теолог, макар приносът му за пастирското богословие и апологетиката да е значителен. Отношението му към духовността на Сен-Сиран почива както на евентуалното дестабилизиращо обществено влияние, така и на сериозно обмислените съмнения в ортодоксалността на доктрината му.

Духовното поведение, засягащо начините, по които човешките същества могат да постигнат духовно съвършенство в този живот и да подсилят силата на своето вечно блаженство след смъртта, естествено имат първостепенна важност в католическия културен живот. Но моралният оптимизъм на йезуитите, осмени великолепно от Паскал в неговите „Провинциални писма”, и песимистичният възглед за човешката природа, лежащ в основата на „обета за робия” на Берюл, са свързани със светската барокова култура на Франция посредством своите принципи на стилизирано преувеличение. Основна тема в сатирата на Паскал е онова, което той нарича „странност” на установения ред за изповядване при йезуитите, както и доктрината за Божията благодат, която допринася за това. Обетите на Берюл и йезуитските мишени на Паскал са важни за нас не само заради отношението на Ришельо към тях, но и защото дават пример как културните ценности, които сами по себе си се развиват, проникват коварно, ала неумолимо във всеки аспект на ценностната система на всяко едно общество. Нито религиозната благочестивост, нито политическата амбиция са застраховани срещу силния и повсеместен натиск на заобикалящите ги културни ценности.

В първите години на века т. нар. от нас изпълнителски изкуства, в това число и драмата, едва се издигат над популярното улично ниво. Драмата е оставена на пътуващите трупи, разчитащи на панаирите в Париж, които се провеждат на всеки две години. Актьорите са късметлии, ако успеят да намерят или да си позволят да наемат сцена и „зала за игра на топка”. Представленията им пък нямат нищо общо с неокласическите или библейски произведения, използвани, за да се преподава реторика на подрастващите в малкото хуманитарни колежи. В Париж и околностите Братството на страстите държи монопола върху театралните представления. Техните религиозни мистерии се превръщат в извинение за разюздани празненства и през 1598 г. са забранени. От време на време братството отдава под наем своята зала в дома Бургон или въз основа на своя монопол събира процент от прихода от други трупи, които принципно играят на други места. Има и френска трупа, чийто състав се променя, но която играе от време на време в периода от 1606 до 1625 г. Публиката се състои главно от слуги, войници и случайни млади аристократи, но не и от уважавани в обществото жени.

Разполагаме с документи, свидетелстващи за желанието на Ришельо да подкрепи и прочисти френската драма, но те датират едва след 1630 г., което обаче не значи, че не го прави и преди това. Странно е например, че последното плащане на италианска трупа в и край Париж през този период е на стойност 24 000 ливри, изплатени на Мартинели на 17 декември 1624 г., точно след като Ришельо идва на власт. През януари и февруари 1622 г. обаче Луи XIII посещава двадесет и три представления на италианската трупа за комедия дел’арте на Мартинели, която разчита на мимове и импровизации. Кралят настоява трупата да остане, докато трае карнавалът и да отиде с двора до Фонтенбло, а после да се върне обратно с него в Париж. Следващото представление на италианска трупа, записано в архивите, е от 13 юни 1644 г. Трупата е поканена от Ана Австрийска и Мазарини и е първото представление точно осемнадесет месеца след смъртта на Ришельо. Изглежда сякаш Ришельо много ефективно успява да подтисне италианската комедия[244].

През 1624 г., към датата на последното плащане на Мартинели, в Париж има четири театрални трупи[245], а най-известният и плодовит френски драматург от първите три десетилетия на века е Александър Арди, написал около 600 пиеси. Разполагаме с текстовете на тридесет и четири и заглавията на още осемнадесет. Той ги нарича трагедии, трагикомедии, драматични поеми и пасторални драми, от време на време се появява по някоя комедия, а когато се поставят на закрито, винаги ги играят на авансцената пред редица от закрити със завеси кабини, изобразяващи различни сцени. Вдига се само онази завеса, зад която е изобразена съответната обстановка.

От друга страна, дворцовите балети стават толкова популярни забавления, че дори и най-знатните участват в тях[246]. Басомпиер разказва, че Мария де Медичи толкова обича балета, че позволява да танцуват в неделя, дори и докато все още е в траур заради Анри IV. Разполагаме с информация, че балетното представление „Блаженството на златния век”, един от авторите на което е придворният поет на кралицата Етиен Дюран, е предназначено за откриването на балната зала в Арсенала на 6 декември 1609 г. На 28 февруари 1613 г. Малерб пише, че никога не е виждал някой да се смее така както кралицата по време на една комедия, когато овчар на име Маре, води мъж, облечен като куче.[247]

На 19 март 1615 г. е представен „Балет за триумфа на Минерва” в чест на испанските бракове. В него взимат участие не само Дюран, но и един либретист, механик и трима музиканти. Най-важните поети, либретисти и музиканти са практически назначени към двора и от тях се очаква да създават огромен брой балети. В началото на 1617 г. дворът вече очаква да види в балетите подвижни долни платформи, въртящи се платформи, перспективи, пищни костюми и внушителни пейзажи. През същата година на 17 януари самият Луи XIII танцува две роли в „Избавлението на Рьоно”, като в ролята на Рьоно е Люин. Ролята на митологичните чудотворци, на т. нар. „християнски чудеса” и на героичната поезия в тези балети несъмнено е свързана с широко разпространения страх и преследването на тяхната противоположност - вещерството и магьосничеството[248]. През 1635 г. пък от време на време на сцената се появява по някой жив кон.

Балетите имат и открити политически послания. На 18 февруари 1621 г. е поставен „Балетът на Аполон”, в който танцува Люин, алегорично олицетворяващ Аполон, а репликите на ковача, танцуван от Луи XIII, подчертават неговото кралско достойнство и правят ясни препратки към падането на Кончини. В „Балетът на слънцето” пък, който е поставен след по-малко от две седмици, акцентът е поправен и Луи XIII е истинското олицетворение на слънцето с оттенъци на божественост. През 1632 г. започва да излиза „Газет”, където пишат, че само на 7 март в Лувъра има пет хиляди зрители за „Балет за замъка Бисетр”, който е поставен и в Арсенала.

Знаем, че Ришельо построява театър в Рюей, а от известното ни за двата театъра, построени в кардиналския дворец, можем да съдим, че изразходва огромни средства, за да вкара сценичните механизми, необходими за най-сложните дворцови забавления - балети, музикални комедии и комедии-балети, както горе-долу ги обособяват. Първият и по-малък от театрите със шестстотин места е завършен през февруари 1636 г., а по-големият, проектиран от Льо Мерене и вероятно предназначен за три хиляди зрители, е открит с „Мирам”, играна пред Луи XIII и Ана Австрийска на 14 януари 1641 г. в чест на сватбата на племенницата на Ришельо Клер-Клеманс дьо Майе-Брезе с дук д’Ангиен, станал известен като „великия Конде”, по това време пети по ред наследник на трона[249]. Изчислено е, че през 1640 г. оборудването за големия театър, в това число и техниката за сложни ефекти, инсталирана за „Мирам”, възлиза на 100 000 ливри[250]. „Мирам” е описана като трагикомедия и е подписана от предпочитания от Ришельо автор Жан Демаре, но вероятно е написана или поне действието й е замислено от кардинала[251].

Първоначално Ришельо разполага с петима конкретни автори, с които си сътрудничи, но само двама от тях - Ротру и Пиер Корней - са създатели на истински драми. Другите са поети или писатели, или либретисти[252]. Кардиналът създава свой двор, със свои поети и либретисти. Жан Демаре е първият му фаворит, който постъпва на служба през 1634 г., и много бързо измества групата от петима автори, финансирани от кардинала. Той е далечен роднина на баронеса дьо Вижан, която пък на свой ред е силно привързана към любимата племенница на Ришельо, госпожа дьо Комбале, получила през 1638 г. титлата дукеса д’Егийон[253].

Интересът на Ришельо към драмата не е продиктуван от потенциала й за политическа пропаганда, макар че едва ли пропуска да го забележи. Монморанси я използва много успешно в своя родов замък в Шантии, когато драматургът Жан Мере вкарва препратка за брака на Гастон с Мария дьо Бурбон-Монпансие през 1626 г. в пасторалната си трагикомедия „Силви”. Заглавието е поетическото име на дукеса дьо Монморанси. Пиесата става много популярна, когато започва да се играе пред публика в Париж, което пък предполага, че бракът с всичките му династични последствия е посрещнат с не чак такъв всеобщ възторг[254]. На 28 ноември 1634 г. се омъжват три от братовчедките на Ришельо[255] и той дава голямо театрално и балетно представление в балната зала на Арсенала, в това число и пиеси от Пиер Корней и Жорж дьо Скюдери. През 1635 г. следва „Комедия от Тюйлери”, която е първата от трите пиеси на „петимата автори” на Ришельо, макар че всъщност произведението до голяма степен е на самия кардинал. Това е първият му ход в подкрепа на издигането на драмата.[256]

Интересът на Ришельо към пиесите е силен, макар че постановките в неговия двор не са обикновени драми. Те са величествени представления, неизменно с музикален съпровод, танци, пищни пейзажи, екзотични костюми, впечатляващи сценични ефекти и декори от митологията за алегоричните сюжети. Драмата става уважавано изкуство благодарение на неговото покровителство, благодарение на това, че открито изразява недоволството си от църковните разобличения на италианските комедии, които често са вулгарни, и благодарение на подкрепата за общественото реабилитиране на актьорите. Самият Ришельо нахвърля някои сюжети и отправя проницателни коментари по отношение на други. Поръчва на абат д’Обиняк, когото прави възпитател на племенника си, да напише доклад за състоянието на театъра и да направи препоръки.[257]

Самият Ришельо има особен интерес към правилното изразяване, чистото стихосложение и строгите езикови норми, въведени във френския език с реформите на Малерб за речниковия състав, граматиката и стихосложението. Кардиналът собственоръчно нанася бележките върху едно копие на “Ла Пюсел” на Шаплен, като отбелязва грешките в полетата. Когато Шаплен съчинява ода в негова чест, Ришельо моли да види ръкописа и предлага подобрения. Ясно е, че има свои строги виждания за литературата, но не основава Академията само за да ги популяризира.

Разбира силата на пропагандата и иска да установи държавен контрол над всички културни дейности, едновременно в името на възвеличаването на Франция като център на създаването на литература и на образованието, но и заради възможността на държавата да манипулира личните и обществени ценности на Франция. Академията е не само първата стъпка за създаване на културна идентичност на страната, но и средство за подсигуряване на отношението към тази идентичност. След реформите на Колбер от 1673 г. Академията заедно с новосъздадените си сателитни академии за нелитературни дейности почти постига тази цел.

Според биографа дьо Пюр в Париж Ришельо веднъж нощува на едно място с Коспо, който е част от мрежата от връзки между кардинала и изтънчения светски салон на госпожа дьо Рамбуйе. Коспо е близък неин приятел и печално известен като предмет на една от по-префинените й лоши шеги[258]. Честите посетители на прочутия салон на госпожа дьо Рамбуйе, нейния „син салон”, са смесица от знатни по рождение, известни и остроумни представители на парижкия литературен свят. Те гледат с презрение на по-сериозните интереси на членовете на академията, основана от Ришельо, макар че някои от тях също са чести посетители в този салон. А и като цяло са политически враждебни към Луи XIII и неговия министър. Тальоман е чест гост. Госпожа Комбале обаче, най-близката племенница на кардинала, е част от вътрешния кръг на онези, които го посещават, подобно на близката си приятелка госпожа дьо Вижан.

Подобно на Коспо и те са връзката на Ришельо чрез рода Рамбуйе с рода Конде, които властват над салона. Подобни неофициални обществени мрежи са ценни за Ришельо, особено като средство за преценяване на общественото мнение в мигове на политическо напрежение в страната. Кардиналът обаче има грандиозни планове да създаде онова, което в наши дни е френската Академия. Желанието му е официално да постави под правителствен контрол културните интереси на придобиващата все по-голямо значение новообразована, но не и начетена, буржоазия и междувременно да наложи единни правила в писмения език. Първите членове на академията, която впоследствие иска да основе, са група от богати буржоа, вдъхновени от лингвистичните и поетически реформи на Малерб, най-изтъкнатия придворен поет на Франция. Има вероятност срещите им да са започнали още през 1629 г. Крайната цел на Ришельо е Академията да се превърне в основния двигател за уеднаквяване на всички културни дейности във Франция[259].

През 1630 г. има няколко групи от образовани, но не и учени, буржоа, които редовно се срещат неофициално, за да обсъждат проблеми на културата, при това по-сериозно от често пъти фриволните разговори в „Синия салон”[260]. Една от тези групи се интересува от така нареченото „изкуство на изящното слово” и иска да следва линията на Малерб в реформите на стихосложението. Тази група е обединена около Валентин Конрар и се събира в неговия дом. Конрар е относително заможен хугенот, който знае испански и италиански, но не и латински и старогръцки. Той е „близкият приятел”, или любовник, на писателката Мадлен дьо Скюдери, сестра на драматурга Жорж. Прочутите й романи изследват възможността за определен тип любов, лишена от физическа страст.

Камю, който е епископ на Беле, нарича подигравателно групата „академията на пуристите”. Членовете й се различават по религиозен признак и политически пристрастия, но споделят общ интерес към народния език и литературата. Групата се събира на частни начала и е постигнато съгласие да не разгласява своите обсъждания. Повечето са млади и достатъчно богати, някои дори имат причина да бъдат враждебно настроени към Ришельо. Двама са хугеноти, Конрар и Гомбо, който е най-възрастният член на групата и близък на Мария де Медичи. Ришельо на два пъти му намалява пенсията. Басомпиер, който е работодател на Малвил, е в Бастилията, а Серизе е управител на именията на рода Ла Рошфуко. Четиримата най-известни - Годо, Гомбо, Шаплен и Конрар, посещават салона на госпожа дьо Рамбуйе, подобно на Малерб и несъмнено по тази причина Тальоман смята, че си струва да им посвети един от злобничките си анекдоти.

Разказват, че Малвил споменава за срещите на Фаре, известен с „Честният човек, или изкуството да се харесваш в двора”, посветен през 1630 г. на Гастон д’Орлеан, а ревизираната версия - на Пиер Сегие, който е новият канцлер от 1633 г[261]. Предполага се, че е чел пред групата откъси от произведението си, за да го обсъдят, а след това споменава за съществуването му на автора на дворцови балети Демаре, както и на Боаробер. Последният е приел католицизма хугенот и е литературен секретар на Ришельо, който има позволение от кардинала да говори открито повече от всеки друг в негово присъствие, и е единственият, който със сигурност връща усмивката на лицето на министъра. След като Боаробер изпада в немилост, мястото му е заето от Демаре, който е поканен да присъства на събиранията, кьдето прочита първата част от романа си „Ариадна”, издаден през 1632 г. Но именно Боаробер съобщава на Ришельо за съществуването на групата и пак чрез него кардиналът успява да установи контрол над нея.

През 1633 г. Боаробер издава антологията „Новите музи” със стихотворения на петима членове на групата. Чрез него Ришельо предлага на петимата специален статут и патентно разрешение, което ги превръща в официален консултативен съвет. Членовете, с изключение на подмазвача Шаплен, не искат да приемат. Неговата „Ода за Ришельо” е редактирана лично от кардинала и публикувана през 1633 г. Шаплен получава шестмесечна издръжка, която от 1636 г. става годишна пенсия. Аргументът му, че съпротивата ще доведе до закриване на групата, постига успех и Конрар е избран за секретар, макар че вече е младоженец и повече не е възможно да се събират в дома му. Академията е натоварена със задачата за съставянето на своя прочут речник, но членовете й затъват в продължителни обсъждания още на първата статия за това от какъв род е буквата „а”.

Срещат се всяка седмица, а след това и по-често, обикновено в някое от жилищата на членовете, но от 1643 г. определят като постоянно място дома на пазителя на Академията канцлера Сегие, избран да наследи Ришельо след смъртта му. От март 1634 г. се водят протоколи за срещите и през същата година Ришельо лично нанася поправките на официалния проект за основаването на Академията, изпратен му на 22 март, а след това поправя е ревизирания вариант. Броят на членовете е повишен първо на тридесет, а след това на четиридесет. Амбициите на Ришельо за Академията проличават от привилегиите, дадени на нейните членове. На такива привилегии до този момент се радват само принцове по кръв, дукове и перове, служители на короната и заемащите важни постове в държавата. Ришельо лично настоява да стане неин първи пазител.

Върху парламента е оказан огромен натиск, за да регистрира на 25 януари 1635 г. патентните разрешения. Академията изпраща писмо, Ришельо също, кралят издава заповед на 30 декември 1635 г., с която повелява регистрирането, но не постигат нищо, дори и когато Ришельо заплашва да отнесе проблема извън юрисдикцията на парламента и да го остави в ръцете на Големия съвет. Парламентът, подобно на първите членове на групата, се страхува от създаването на орган за културен диктат. Опозицията срещу него е толкова отявлена, колкото и решителността на Ришельо да се наложи. Онова, от което парламентът се страхува, излиза на бял свят чрез допълнителната клауза, добавена в патентното разрешение след регистрирането му. Академията трябва да ограничи своите задължения до „орнаментирането, разкрасяването и обогатяването” на френския език и на литературата само ако членовете й или други „настояват за това”.

Самият устав ограничава целите на Академията до създаване на правила за езика и до решаването на конкретни задачи като създаването на речник, граматика, реторика и поетика, но също така й дава в зародиш власт за цензура, която няма нищо общо с езика. Една от важните клаузи е, че произведенията на членовете на Академията могат да бъдат разглеждани само за одобрение, макар че „ако Академията е задължена по някакви причина да разгледа други произведения, тя само ще изрази мнение, без да осъжда или одобрява.” Ришельо все още не успява да даде на своята академия властта, която би искал тя да притежава.

Взема под крилото си не само Боаробер, но и Ротру - адвокат, изкарвал парите си в театъра, докато несъмнено с помощта на Ришельо не си купува административен пост. Към покровителството на кардинала усърдно се стреми и Жорж дьо Скюдери, който не успява да стане един от петимата, нито член на Академията, но остава на служба при Ришельо до смъртта му, и който, подобно на Демаре, се отказва от прозата в полза на театъра. Мере също се отказва от изящното слово в полза на театъра след смъртта на своя покровител Белен през 1637 г., и заедно със Скюдери играе важна роля в прочутия спор, свързан с пиесата на Пиер Корней „Сид”. Именно този спор дава възможност на Ришельо да регистрира Академията в парламента.

Демаре бързо измества Боаробер като балетен импресарио за Ришельо, дори още преди изпадането в немилост на Боаробер. Той се грижи за балетните представления по повод тройната сватба на племенничките на кардинала на 28 ноември 1634 г. и написва поне още три творби, които са изпълнени по време на карнавала през 1635 г., едната с 26 представления за карнавала през 1636 г., а само след седмица и комедия с дванадесет представления, част от спектакъл, включващ лека закуска, музика между действията, балет и концерт. Както Ротру, така и Скюдери посвещава пиеса на Ришельо - трагедията „Смъртта на Цезар”, публикувана през 1636 г. с две дълги поеми, едната от които е „Разсъждения за Франция с господин кардинал дук дьо Ришельо”. Теоретичните писания на Скюдери са повърхностни, противоречиви и със сигурност не водят началото си от някакви по-сериозни разсъждения върху принципите на драмата.

В края на 1636 г. отношенията между Мере, Скюдери и Корней са напълно колегиални. Те пишат един на друг встъпителните стихове към публикуваните си произведения. Д’Обиняк[262] се налага като реформатор на театъра и негов законодател. Ришельо се опитва да повиши качеството на пиесите, като измества акцента от спектакъла към текста и от дворците забави към драмата, която едва сега започва да се очертава като литературен жанр. През 1619 - 1620 г. Луи XIII вдига забраната за отделни актьори и им позволява да заемат обществени постове. На 16 април 1641 г. в декларация кралят обявява, че актьорите, занимаващи се със сериозно изкуство, принадлежат на една почетна професия, но има какво още да се желае по отношение на гражданските им свободи и задължения. Църквата все още отказва църковно погребение на актьорите, макар че църквата Сент-Йосташ, отказала такова погребение на Молиер през 1673 г., докато Луи XIV не се намесва лично и не издейства разрешение да бъде погребан през нощта, позволява подобно погребение, но като изключителен подвиг на църковна казуистика, за италианците Фиорили и Бианколели.

Премиерата на „Сид” на Пиер Корней се играе в петък на 2 или в петък на 9 януари 1637 г. и чак до 1648 г. тази пиеса е определяна като трагикомедия. Герояг Родриго трябва да отмъсти за обидата, нанесена на баща му, като убие бащата на Химена, главната героиня, в дуел. Знак за криза в културния оптимизъм е премахването през 1660 г. на репликите, в които се говори за бъдещия им брак и които предизвикват фурор[263]. През 1637 г. обаче пиесата има незабавен и огромен успех. Ришельо я харесва, играна е три пъти в Лувъра и два пъти в кардиналския дворец, а през първите месеци в театър Маре с Мондори в главната роля. И тук Ришельо съзира своя шанс. Той публично поставя под съмнение моралността на пиесата и така принуждава Кор-ней, под страх да не загуби настоящи и бъдещи професионални и финансови облаги, да „пожелае” въпросът да се отнесе към Академията, по този начин я превръща в морален съдник за всеки отпечатан и поставен на сцена текст, и задължава парламента да регистрира патентното разрешение.

Има и други трудности, които трябва да бъдат преодолени, но Ришельо е подпомогнат в замисъла си от факта, че Корней се надценява. Вече е доказал, че може да бъде жлъчен по адрес на хората, които му завиждат, в „Обръщение към читателя” в първата си пиеса „Мелит”. Съществуват доказателства в доста вулгарни памфлети и пародии за това, че Корней е известен като стиснат човек. В един памфлет от Мере и в друг, вероятно от сатирика Скарон, се твърди, че когато вижда, че пиесата му ще бъде разпродадена, Корней настоява за допълнително плащане на 20 януари. Със сигурност нарушава обичая да остави трупата, която я изпълнява, да има изключителни права върху пиесата за четири седмици, като прилага правото, позволяващо му да продаде правата на издател още на 21 януари. Освен това Корней извършва нещо непростимо, като публикува през февруари или в началото на март „Извинение към Арист”, отнасящо се за нещо, написано от него на латински преди три години, и с нахална арогантност възхвалява своето превъзходство над другите драматурзи.

Обидното самомнение на Корней предизвиква бърз контраудар от страна на Мере, отседнал в една от къщите на Белен в Мен и съзнаващ своята бедност и избледняващата си слава в театралния свят. Мере приписва успеха на Корней на използването на неговия испански оригинал. Атаката е чисто лична и няма нищо общо с моралността на „Сид” Тя е разпространена през март и април в Париж и кара Корней да напише незабавно своето отвратително лично „Рондо”, в което презрително споменава Мере, една година по-голям от него, като го нарича „млад чирак”.

Кавгата, която Ришельо не би могъл да предвиди и която е недостойна за двамата замесени драматурзи, засилва общественото внимание към проблемите, повдигнати от „Сид”. Три дузини брошури се публикуват, по десет на седмица, като повечето от тях се занимават само със спора между Корней и Мере, без сериозно да обсъждат проблема с моралността на „Сид”. Корней напуска групата на петимата автори, Ришельо продължава да му плаща пенсия, но оставя Мере да се надява само на наследство от Белен и му отпуска малка пенсия едва след като Боаробер, Ротру и Шаплен се намесват в негова защита. Датата на публикуване на „Сид” е 23 март и Ришельо издава благороднически патент за бащата на Корней. Кралят го подписва през януари и е регистриран в съда, който решава данъчните спорове в Нормадния, и в сметната палата на 24 и 27 март. Следователно е ясно, че лично Ришельо, поне в началото, не смята Корней за нарушител на нормите за благоприличие или добрия вкус.

Въпреки това именно кардиналът е вдъхновител за „Разсъждения върху „Сид” на Скюдери[264]. Пелисон не е много надежден източник по този въпрос, но можем поне да му вярваме, когато предполага, че Скюдери го написва по молба на кардинала, ако не и отчасти под негова диктовка и че Ришельо е доволен от възможността да отнесе проблема за моралността към Академията и тя да вземе решение. Академията се противи и не се решава да приеме официалния статут, но Ришельо отхвърля всичките им възражения с изключение на забраната групата да разглежда произведения от автори, които не са нейни членове. Този проблем може да се реши с даването на съгласие от страна на Корней, задача, с която от името на Ришельо и с големи трудности се справя Боаробер.

Корней възразява срещу разглеждането, но Боаробер ,достатъчно ясно му показва какви са желанията на неговия господар”. Драматургът дава съгласие от дома си в Руан по възможно най-невъзпитания начин: „Господата от Академията могат да правят всичко, което пожелаят. След като ми пишете, че монсеньор би бил доволен да види тяхното решение и тъй като това ще му достави удоволствие, не виждам какво повече да допълня.” От писмата на Шаплен става ясно, че поисканото експертно мнение е предмет на организирана кампания, дирижирана от Ришельо. Пелисон отбелязва, че писмото на Корней с дата 13 юни е достатъчно, за да даде юрисдикция на Академията, „поне по мнението на кардинала”. На 16 юни Академията обсъжда за първи път „Сид”. На 9 юли парламентът регистрира патентното разрешение. Ришельо най-после успява да създаде своя инструмент за контрол над културата.

„Мнението на Академията” е написано главно от Шап-лен, но редактирано лично от Ришельо с бележки в полетата. Добавя в черновата няколко „напудрени” израза, но после ги премахва от ревизирания вариант. „Мнението” е тромаво, повелително, благоразумно и многословно и подкрепя мнението на Скюдери, който твърди, че такъв брак не е морален, и че онова, което е вероятно и уместно, трябва да има предимство пред историческата истина. „Отцеубийството”, което Химена „извършва”, като се омъжва за убиеца на баща си, трябва да бъде избегнато или като се премълчи историческият факт на женитбата, или с разкритието, че мъртвият мъж не е истинският баща на Химена, или пък поне че не умира в крайна сметка от раните си.

На следващата година Скюдери написва „Деспотичната любов” и посвещава произведението на дукеса д’Егийон, за да покаже как всъщност трябва да бъде написан „Сид” - с две героини, които са антипод на Химена и чиято страст е ограничена от законовите рамки на брака. „Разумната любов” взема връх над „деспотичната любов” и както може да се предвиди, няма и нотка от развихреното въображение на Корней, само маниакално литературно подобие на неговия стил и ехо от думите му. Същевременно обаче има неочаквани обрати на съдбата, преобличания, ками, пленничества, отрови, грешки и неправдоподобности. Дукеса д’Егийон я поставя на сцената с помощта на Мондори, а ролите се играят от деца. Кардиналът я гледа на 3 април 1639 г. и сестрата на Паскал, Жаклин, е в ролята на Касандра. След представлението кардиналът взима тринадесетгодишната Жаклин на коленете си и реабилитира бащата на Паскал, изпаднал в немилост заради съучастничеството си в протестите на облигационерите в Руан през 1638 г. Успешното полагане на основите от страна на Ришельо на онова, което Колбер превръща в културен абсолютизъм по времето на Луи XIV, не пречи на кардинала да демонстрира сърдечност в неформална обстановка.

В официалното си обръщение към Академията по повод своето приемане през 1655 г., публикувано през 1656 г., лекарят на Ришельо, Ла Менардиер, споделя, че през последните няколко седмици от живота си кардиналът го вика „седем или осем пъти” в Нарбон, което е последното от неспокойните му пътувания. Въпреки болките, които го измъчват, иска да обсъдят плановете му за основаването в Париж на „голям колеж” с бюджет от 100 000 ливри годишно за изучаване на „изящните изкуства”. Той ще привлича най-великите мъже на века и ще се управлява от ръководството на Академията, основана вече от Ришельо. Тальоман пък казва, че кардиналът вече е купил имота, на който ще се намира постоянното седалище на Академията. Членовете й ще получават заплата, ще назначават видни преподаватели, които ще донесат слава на новия колеж и ще отговарят за преценката на способностите им, заслугите и заплатите, които заслужават. Вероятно ще бъдат включени и знаменити представители на физиката, химията и астрономията.

През 1530 г. е създадена организацията на кралските лектори, която през 1610 г. се превръща в кралски колеж, който винаги със затруднения опазва своята независимост от университета. Очевидно е, че малко преди смъртта си Ришельо планира или поне мечтае за по-голяма роля от тази, която неговата Академия има до този момент. Роля, която наистина би я превърнала в орган, наблюдаващ културните и научни дейности в цяла Франция и която би застрашила автономията на самите университети[265].

9.
ТРИДЕСЕТГОДИШНАТА ВОЙНА

Ришельо все още е чувствителен по отношение на общественото положение на своето семейство и подобно на по-голямата част от своето поколение смята, че личното достойнство трябва да бъде изразено чрез външна показност и се заема да направи това в един доста величествен мащаб, като колекционира, строи, създава паркове и превръща самия себе си в покровител на изкуството и литературата. Желанието да трупа богатства не му е чуждо, но по нрав е аскет. Преди да изпадне в немилост, веселякът Боаробер е нает на служба при Ришельо предимно за да го забавлява, но Ришельо, който не е нито повърхностен, нито себичен, не може лесно да бъде развличан. Кардиналът е прекалено напрегнат, с лошо здраве и винаги нащрек за непрестанните опасности към човек с неговото обществено положение, така че не може лесно да се отпусне, освен за кратко, докато се разхожда из градината си, и извлича лично удовлетворение почти единствено от политическите анализи или успешните политически ходове, без значение дали се отнасят до вътрешното управление или до по-широкия европейски контекст.

Към края на 1636 г. се появява особено злостна атака в стихотворна форма от хиляда реда, наречена „Милияд”, която разтърсва Ришельо повече от всички останали. По това време Франция е във война, а кардиналът е обвинен, че се забавлява, като пише за театралната сцена[266]. Обвинението не е основателно. Ришельо развива театъра, защото има сериозни политически цели, подобно на показното парадиране с власт. Двете почиват на желанието му да пропагандира ценности, заложени в основата на принципния избор, който прави и който е по-разбираем за хората от неговото време, отколкото за нас. Този принцип е, че е от много по-голяма важност да притиска краля да издига славата на Франция, отколкото да работи за повишаване на жизнения стандарт на нейния народ. Всеобщите бунтове говорят, че стига прекалено далеч.

На 9 май 1635 г. Франция официално обявява война на Испания. Вероятно Ришельо съзира, че войната е неизбежна още преди „деня на измамените”. Още през 1629 г. изпраща Еркюл Жирар, барон дьо Шарнасе като посланик в дворовете на католическия крал на Полша Сигизмунд и протестантския крал на Швеция Густав Адолф. Шарнасе успява да уреди временно прекратяване на огъня между двамата. Образът на Густав като протестантки военачалник го поставя в естествена опозиция на Хабсбургите, чиито испански и австрийски клонове са в тесен съюз, успешно поддържан от Оливарес. През януари 1630 г. Ришельо се готви да започне похода в Италия и иска шведите да отвлекат вниманието на имперските католически сили, намиращи се в северната част на полуострова, като ги нападнат. Френските и шведските търговски интереси и политически цели обаче се различават прекалено много, за да може Шарнасе да постигне официален съюз[267].

Дукът на Бавария Максимилиан се заклева да подкрепя императора във военния конфликт, който по-късно ще бъде наречен Тридесетгодишната война, в замяна на властта над палатината[268] и правото да бъде палатин електор[269]. Папата обаче го подтиква да сключи отбранителен съюз с Франция във Фонтенбло през май 1631 г. По този начин Франция е разкъсана между несъвместимите задължения да защитава Максимилиан от Густав Адолф и същевременно да подкрепя шведския крал, който се съгласява да зачита целостта на Бавария само ако тя запази своя неутралитет. Избухливият и непредсказуем Густав разбива на 17 септември при Брай-тенфелд католическата армия на наследника на Валенщайн, Тили, който е едновременно главнокомандващ на баварските войски и имперски генерал.

През май 1631 г. Тили обсажда, щурмува и превзема Магдебург - единственият град, застанал на страната на Густав. Войските му извършват неконтролируеми изстъпления, избиват около 20 000 души, в резултат на което цяла протестантска Европа застава на страната на шведския крал. Шведите лесно могат да докажат, че Бавария нарушава ангажимента си да спазва неутралитет, следователно Густав не е длъжен да зачита границите й и Католическата лига. През зимата на същата година шведският крал успешно превзема Вюрцбург, Франкфурт и Майнц, а войските на противника опустошават наред, докато се опитват да се изхранят, измъчват, избиват, мародерстват и грабят. Немската провинция е доведена до крайна нищета, а цяла континентална Европа очаква с безпокойство какво ще направи Густав през 1632 г.

За късмет на Ришельо неконтролируемият Густав се надценява и е убит в битката при Лютцен на 16 ноември 1632 г. Шведският крал знае, че Франция няма да го нападне в тил, и предлага да помете Максимилиан, да окупира плодотворната и все още мирна зона между Дунав и Алпите, като пренебрегва швейцарския неутралитет, и да се насочи към Виена. Густав превзема Аугсбург и Мюнхен, когато на 15 май назначеният отново за главнокомандващ след смъртта на Тили Валенщайн превзема Прага. Всяко примирие между Валенщайн и саксонците застрашава комуникациите на шведите, затова Густав е принуден да продължи на север. Ришельо е загрижен повече за Лотарингия, където дукът, само три месеца след като се подчинява на Луи XIII, си осигурява пълната подкрепа на испанците и отново заговорничи с Гастон, за да го качи на френския трон. Ришельо обаче прави всичко възможно да засили френското военно присъствие в Гризон, където Густав желае да изземе от французите контрола им над проходите.

Както обикновено Ришельо води своите битки с правни доводи, поне там, където е възможно. Умът му, вероятно под влияние на религиозното образование, следва буква по буква всички подробности от официалната процедура дори когато залозите засягат живота и смъртта на десетки хиляди хора. От „Мемоарите” му става ясно, че за него задържането на Пинероло е от жизненоважно значение, тъй като той е ключът за френското присъствие на Апенинския полуостров. Отчасти с измама, като скрива двеста френски войници в избите на крепостта, и отчасти чрез посредничеството на Мазарини Ришельо успява през 1631 г. да запази града за Франция, като парира възмущението на испанците с обвиненията, че Испания нарушава мирния договор от Монзон, като превежда войските си през Валтелина. Ришельо действа, за да защити проходите и нахлува в Лотарингия, за да подчини за втори път дука.

За да подсигури френските граници, Ришельо получава съгласието на архиепископа електор на Трир Филип фон Зютерн да постави гарнизон в крепостите на Филипсбург и Еренбрайтщайн, намиращи се на кръстопътя на Рейн със Сал и Мозел, които понастоящем са в ръцете на испанците. Густав, който вижда, че може да се възползва от възможността да задълбочи конфликта между Франция и Испания, изпраща войски, който помагат за прогонването на испанците през май от Трир. Испанците обаче отново превземат града и французите започват обсада на 6 август и след две седмици си го възвръщат. На 12 юни пада Еренбрайтщайн, но Филипсбург издържа на двегодишна обсада. В средата на 1632 г. по Рейн се стига до военен сблъсък между Франция и Испания.

Ришельо все още може да избегне войната, защото императорът е прекалено зает да защитава териториите си от Густав Адолф, а Испания загубва двадесет и осем кораба, заловени от флотилия от тридесет кораба на път за Хавана. Сред корабите има и такива, които превозват злато и сребро на кюлчета, а това е третата поредна загуба за едно десетилетие[270]. Испанците не могат да си позволят открита война с Франция и се ограничават до това да организират един опит да прогонят французите от Рейн и да подкрепят всеки бунт, който Гастон д’Орлеан, намиращ се от ноември 1632 г. отново в Брюксел при майка си, може да вдигне. Опитват се да съборят Ришельо чрез канонично наказание, защото сключва съюз с еретици против католически принц. Вероятността да постигнат нещо е нулева, дори и опитващият се да наложи мир папа Урбан VIII да не е галофил.

На практика подходът на испанците е напълно лишен от дипломатичност, защото по най-глупав начин атакуват и самия папа, а това значително охлажда настроенията на Рим в полза на Мадрид. Отец Жозеф силно желае да гледа на военния сблъсък като на изначално сектантски, но Ришельо изпраща зет му при Густав, така че окупацията на Трир да изглежда като обща победа. Изпраща го и при Максимилиан, за да я представи като защита на земите на католическите електори. Ришельо спира финансовата субсидия за шведите и прави малък паричен подарък на Максимилиан, балансирайки по опънатото въже с отработеното спокойствие на политически акробат.

В Мадрид има тържества по повод смъртта на Густав Адолф и Оливарес смята, че назрява моментът да посее колкото е възможно по-голям раздор във Франция - „Нека й пожелаем всичките злини на света”[271]. След екзекуцията на Монморанси Ришельо е болен в Бордо, но се връща в Париж и на 3 януари 1633 г. написва дълъг меморандум до краля, в който обосновава необходимостта от продължаването на досегашната си политика. Не се налага пряка френска намеса, но продължаването на войната в Германия е наложително, ако не искат Хабсбургите да нападнат Франция.

Още преди смъртта на Густав се знае, че испанският главнокомандващ в Милано Фериа събира войските си, за да премине Алпите и да се отправи в поход срещу шведите в Бавария. Инструктиран е да окупира поречието на Рейн. Съмненията на испанската губернаторка във Фландрия Исабела по отношение на финансирането на Гастон и Мария де Медичи карат Оливарес да се колебае, но през април 1633 г. той дава инструкции на Исабела да плаща на Гастон по 60 000 крони месечно в продължение на половин година, за да набере армия. През май й нарежда да даде на Гастон допълнително 6000 войници, плюс изпратените 7000 от Валенщайн[272]. Ришельо съвсем естествено се страхува от неминуемото нахлуване във Франция, ако освен тези 13 000 войници и онези, събрани от Гастон и лотарингския дук, както и армията на Фериа достигнат Рейн и останат на разположение на Д’Орлеан.

През втората половина на 1633 г. Ришельо успява да убеди шведите да накарат лотарингския дук да изтегли войските си, като нападнат Елзас. Шведите обсаждат Хагенау и побеждават дук Шарл дьо Лорен при Пфафенхофен, когато той се притичва на помощ на града. Сега Ришельо има възможност да организира още едно френско нахлуване в херцогството. Обсаждат Нанси и на 20 септември дук Шарл приема условията. Сестра му Маргьорит, която е омъжена за Гастон д’Орлеан, е поверена на грижите на Луи XIII - заложница, обезпечаваща правилното политическо поведение на печално известния си покварен брат Шарл.

Ришельо предпочита да превземе Нанси, без да го обсажда, затова позволява на брата на Шарл и Маргьорит, Франсоа, кардинал на Лотарингия и неръкоположен епископ на Тул, да премине френската линия и да преговаря с него от името на дука. Маргьорит се преоблича като кавалер, за да придружи брат си като част от свитата му отвъд френската линия, после в една гора между французите и щабквартирата на Луи XIII я посрещат трима конници с още един оседлан кон и заедно препускат към Тионвил. Там пък Маргьорит се преоблича като прислужница, за да придружи един млад благородник до Брюксел. Предварително са изпратени куриери, които да поискат от Исабела убежище и да съобщят за предстоящото й пристигане на близкия приятел на Гастон, Пюйлоран. Исабела излиза извън града, за да я посрещне, качва я в каретата си, за да я запознае със свекърва й Мария де Медичи, а след това предоставя на Маргьорит апартаментите на покойния си съпруг.

Ришельо е надхитрен в разиграния фарс от преобличания и педантично следване на точката на закона. Шарл абдикира като дук на Лотарингия в полза на брат си Франсоа, когото Луи XIII, като феодален сюзерен на херцогството Бар, част от Лотарингия, отказва да признае. Бар е наследено от съпругата и братовчедка на Шарл, Никол, и от нейната неомъжена сестра Клод, която, разбира се, е братовчедка и на Франсоа. Ришельо решава да задържи Нанси под претекст, че иска да защити интересите им. А след като прибавя към него прочутите крепости Вердюн, Мец и Тул, може да заздрави защитата на североизточната граница на Франция. Франсоа обаче отвежда Никол и Клод в Люневил, а Ришельо заповядва на французина Ла Форс да залови и тримата.

Ла Форс бързо напредва и двадесет и пет годишният Франсоа, епископ и кардинал все още без свещенически сан или без обет за безбрачие, които се изискват при ръкополагането като иподякон, замисля план да надхитри Ришельо, като се ожени за Клод и от нейно име да предяви претенциите си над Бар. За да осъществи своя план обаче се нуждае от две разрешения. Първото е разрешение да не съобщава имената на стъпващите в брак, което като епископ може да си даде сам. Другото е да се ожени за първата си братовчедка и по правило за него е нужен папски декрет. Франсоа решава да си даде и това разрешение по силата на своята епископска власт, която му позволява да дава подобно позволение в случай на неотложност, а по-късно то да бъде ратифицирано. Бракосъчетанието е извършено веднага, но има още една пречка. То има законна сила само ако бъде консумирано. Клод обаче има задръжки и иска да изчака папското разрешение, но генералът на Ришельо Ла Форс е само на няколко часа път от тях, а може би и на по-малко.

Изискваната по канон консумация на брака, която му придава законна сила, е извършена набързо. Ла Форс пристига твърде късно, но затваря младоженците в отделни стаи и на следващия ден отвежда кардинала на Лотарингия, епископ на Тул и предполагаем дук на Бар със съпругата му, очакващи ратификацията на папата относно разрешението за брак, заедно със сестрата на Клод в Нанси. Франсоа пише на Ришельо в Париж, съобщава му за бракосъчетанието и се подписва като дук дьо Лорен. Ришельо заповядва младоженците да бъдат доведени поотделно в Париж. Съвестта на краля няма да позволи Клод и Франсоа да бъдат заедно, докато не пристигне ратифицираното от папата освобождаване от кръвно родство.

Франсоа обаче и този път надхитрява Ришельо. Той се сдобива с ратификацията преди Клод и сестра й да бъдат преместени. Събуждат свещеник, който има съответната власт, и в 3 часа сутринта повтарят бракосъчетанието, след което Франсоа и Клод излизат поотделно. Франсоа се преоблича като слуга, а Клод като паж. Едва по обед френският губернатор започва да подозира нещо, защото двамата все още ги няма, и заповядва да претърсят апартаментите им. Едва тогава разбират, че са избягали. След няколко седмици Ришельо научава, че са при снахата на Мария де Ме-дичи, Кристин дьо Лорен. Последният неочакван обрат настъпва, когато Ришельо не успява да издейства за отец Жозеф кардиналския сан, от който Франсоа се отказва заради своя брак.

Ришельо все още не е намерил начин да отдели наследника на френския трон Гастон от майка му и да го върне във Франция. За това му помага смъртта на инфантата Исабела, която умира два месеца след пристигането на Маргьорит в Брюксел. Оливарес назначава един от своите служители, маркиз де Айтона, за губернатор. Оттук нататък Мадрид по-здраво контролира испанските владения във Фландрия.

Отношението към Гастон се променя. Дават му да разбере, че отсега нататък ще получава заповеди от Мадрид, а на 3 май 1634 г. в Брюксел е извършено посегателство върху живота на неговия приятел Пюйлоран. Подозират, че зад атентата стои дългата ръка на Оливарес. Луи XIII, разбира се, е готов да възстанови положението на своя брат във Франция, защото е наследник на трона, но се съгласява да го направи само ако бъде анулиран бракът му с Маргьорит. На 12 май Гастон подписва договор с краля на Испания Филип IV. След няколко месеца книжата са открити на испански кораб, заловен от холандците. Договорът го задължава да не преговаря с брат си Луи XIII без разрешението на испанците и да взема страната на Испания във всяка война, която избухне между двете кралства[273]. Испания дава на Гастон войска от 12 000 души, за да нахлуе във Франция през септември 1634 г. Куриерът, у когото намират договора, носи и пълномощно за Айгона, което му дава право по необходимост да обявява война на Франция.

Ришельо обещава на Пюйлоран перство, ако убеди Гастон да се завърне, и допълнително го стимулира, като му обещава да го ожени за братовчедка си. Последният довод, който кара Гастон да се завърне във Франция, е съкрушителната победа на испанците при Ньордлинген на 6 септември и вероятността да поискат от него да се присъедини към тях при повторното нахлуване във Франция, нещо, което засега той не е склонен да направи. На 2 октомври 1634 г. под предлог, че излиза на лов, Гастон избягва с придворните си и в девет часа вечерта стига до границата при Ла Капел. Двадесет и осем годишният Пюйлоран е арестуван, а Гастон отива на пътешествие по Лоара. По заповед на Ришельо го охраняват, а шест кораба пазят откъм реката. Именно при това пътуване през 1635 г. Гастон се отбива в голямата къща, която кардиналът строи в Рюей. Подаряват му една от наскоро внесените и поставени в градината статуи.

Законовите основания за анулирането на брака на Гастон с Маргьорит почиват на допълнение към декрета от Блоа от 1579 г., което дава на Луи Х111 статут на баща и настойник на своя наследник и брат, когото третират като малолетен. Луи XIII не дава съгласието си за брака на Гастон и Маргьорит, следователно приемат, че принцът е „отвлечен” от дук дьо Лорен, което пък превръща дука от васал на короната в престъпник, извършил посегателство срещу достойнството на краля. Съгласно френското и църковното право бракът е невалиден заради „отвличането”[274].

На 24 март 1634 г. Луи XIII успява да убеди парламента да приеме неговия възглед и след доклада на комисията от петима епископи, събранието на духовенството го потвърждава на 7 юли 1635 г., като приема, че отказът да бъде дадено разрешение от страна на монарха за бракосъчетанието на принц по кръв, прави брака невалиден съгласно „основния закон на кралството”, който поради доказаната си от векове ефективност се превръща и в църковен закон във Франция. Отново е важно да отбележим, че през периода, в който висшите духовници са министри на принцове и водят армии, им се налага да отдават огромно значение на законовите тънкости и на това колко лесно законът или по-скоро спектърът на съответните законови норми, граждански и църковни, могат да бъдат формулирани така, че да поддържат несъвместимо противоположни политически претенции.

Още през 1625 г. Ришельо се нуждае от високопоставена подкрепа, на която може да разчита, и убеждава краля да пише на главата на картузианския орден и да накара по-големия си брат Алфонс да напусне манастира, за да бъде ръкоположен като епископ на Екс, където обаче се оказва,’ че не се радва на особена популярност. Тогава Ришельо му осигурява епархията на Лион, където Алфонс постига успех. Луи му издейства кардиналска шапка, която на 7 януари 1629 г. лично му дава, а през 1632 г. го прави велик отговорник за милостинята в кралството. Именно Алфонс посещава Луи XIII в Лион в края на 1629 г., когато се предполага, че е на смъртно легло. Ришельо го изпраща в Рим, за да оспори валидността на брака на Гастон, но Алфонс не може да се справи със задачата. Двадесетте години в картузианския орден изобщо не го подготвят за изкусните тънкости на римския църковен живот. Алфонс се оплита в условностите на протокола и управлението на домакинството, затова не бива да се изненадваме, че с мъка успява да убеди Урбан VIII да даде на кардинал дьо Ла Валет необходимото разрешение, за да поведе войските си. Алфонс дава пищни вечери и разточителни приеми в двореца Фарнезе, но парите от Франция спират и той съвсем чистосърдечно допуска дипломатически гафове, непреднамерено засяга префекта на Рим Филипо Колона и нанася обида на кардинала на Савоя, като не го нарича със съответната титла. Испанците създават все повече трудности, защото Алфонс отсъства от своята епархия, и Ришельо е принуден да настоява пред него да се откаже от епископския сан.

Рим продължава да изтъква доводи в полза на законността на брака, тъй като условията за валидност пред Бога не могат да бъдат определяни или изменяни от законите на нито една страна. Урбан VIII смята, че Франция се отнася несправедливо с Франсоа и затова не произнася своето окончателно решение. Гастон приема анулирането на своя брак и подписва документа в кабинета на Ришельо в Рюей през август 1635г. Маргьорит обжалва в Рим и Луи XIII признава брака след смъртта на Ришельо[275].

В периода 1630-1635 г. Ришельо води политика на лична изгода, която до голяма степен е определена от желанието да задържи Пинероло като френската крепост, която му отваря вратата към Италия. Кардиналът запазва педантичната си загриженост да доказва правотата на своите политически и военни действия, като прибягва до система от права и задължения, често влизащи в конфликт едно с друго, макар че на практика почти всички почиват на църковното пригаждане на римското право през Късното средновековие. Ришельо одобрява окупацията на градовете в Елзас на север и юг от Вож, на които е поканен да осигури френска защита през 1633 и 1634 г. само заради опасността, произлизаща от сблъсъка на шведите с войските на императора. Не е трудно да се изопачават древни права или прастари обичаи, за да се оправдае желанието за експанзия. В годината, когато умира, Ришельо предизвиква дори проверка на френските права над Милано, Неапол, Сицилия и Пиемонт.

През 1633 г. никой не знае дали и как шведският канцлер Аксел Оксенстиерна ще действа от името на невръстната кралица Кристина и дали ще продължи политиката на Густав Адолф след смъртта му. Едва през февруари, след цяла една година, французите плащат прескъпо на холандците, за да ги убедят да продължат войната срещу Хабсбургите. Бавария е опустошена, Максимилиан е принуден да се присъедини към хабсбургския лагер, така че неутралната трета сила, която би могъл да поведе, няма да се появи.

Оксенстиерна се оказва неподвластен на всякакви опити за натиск от страна на французите. За известно време изглежда, че Валенщайн е готов да обърне войските си срещу императора в замяна на подкрепа на претенциите му към трона на Бохемия, но императорът разбира за предателството и заповядва да го убият на 25 февруари 1634 г.. Оливарес не успява да убеди императора да обяви война на Франция и само смъртта на другия пълководец на империята, Фериа, на 11 януари 1634 г. убеждава испанския държавен съвет да отложи обявяването на война на Франция през април 1634 г. През същия месец е подписан тайният френско-холандски съюз. Оливарес не знае за него до юли, когато залавя един куриер.

Политиката на Ришельо да контролира военните действия на протестантите от Северна Европа срещу Хабсбургите, без самия той да влиза във война с Испания, се проваля. През това лято проблемите се задълбочават. При Боденското езеро от Италия пристига армия под командването на брата на испанския крал Филип IV и съгласно плана на Фериа, възнамерява да тръгне надолу по Дунав. Друга армия под командването на сина на императора, краля на Унгария, се опитва да се присъедини към нея, като върви нагоре по течението. „Клещите” заплашват да прекъснат комуникациите на северногерманската антиимперска армия, която се намира на юг от реката и веднага се оттегля на север, като се опитва да попречи на двете проимперски армии да се съединят. Резултатът при Ньордлинген е катастрофален. Антиимперските войски губят численото превъзходство и са унищожени, на бойното поле остават около 12 000 мъртъвци, а още 6000 са пленени.

Ришельо веднага обсъжда обстановката с Луи XIII, а после и с отец Жозеф. Няма друга алтернатива освен война с Испания, макар че формалното и обявяване може да почака до пролетта. Буйон, Сегие и Бутийе също са съгласни и Ришельо започва сложна подготовка, подпомогната от пристигането на пратеничеството на Оксенстиерна и антиимперския съюз, с които кардиналът се държи изключително студено и неприветливо, като ги принуждава да приемат всичките му искания, без да ангажира Франция с войната. Франция получава равноправен глас във всички антиимперски съвети и шведите й предават всички земи в Елзас. Католицизмът е възстановен навсякъде, където е бил изповядван преди 1618 г.

През зимата на 1634 г. нещата не се развиват добре за Ришельо. Френските войски успешно се придвижват, за да освободят Хайделберг, но Шарл дьо Лорен начело на една имперска армия си възвръща северен Елзас, изненадва французите при Филипсбург и напредва към Шпер. Испанските войски влизат в Трир и пленяват архиепископа електор Филип фон Зютерн. Ришельо вече е срещал с Хуго Гроций и не го харесва. Това е човекът, който успява да избяга от холандски плен и е автор на прочутия трактат по правна философия „De iure belli ас pacis”[276], издаден през 1625 г. и посветен на Луи ХIII[277]. Обещаната му от краля пенсия не се изплаща, а и владетелят се отнася към Гроций с презрение. Той се кара с отец Жозеф, до като Ришельо запазва ледена резервираност. Напуска Париж през 1631 г., но се завръща в края на 1634 г. като посланик на Оксенстиерна.

Гроций трябва да остане девет години, но се налага да чака цял месец, преди Луи ХШ да го приеме, а Ришельо неколкократно, но без никакъв резултат, настоява той да бъде отзован в Швеция. Пристига точно когато Париж приветства холандските пратеници, дошли да договарят подробностите на новия съюз и в чест на които Луи XIII написва „Балета на коса”, представен в Шантии на 15 март 1635 г. В него кралят намеква на публиката за своята сексуалност, като се появява в женски дрехи. Сексуалните предпочитания на владетеля са предмет на всеобщи обсъждания предвид проблемите с наследствеността. Хомосексуалните взаимоотношения са обичайно явление за двора, но това не означава, че могат открито да бъдат признати[278].

Едва ли има по-величествено посрещане от това на Оксенстиерна, когато той пристига в Компиен. Сега Ришельо зависи от благоволението на шведите, държи се възможно най-очарователно и остроумно, говори на латински и е толкова изтънчен, колкото само той може да бъде, но ускорява нещата, за да не прекара повече време с шведите, отколкото изискват делата. Споразумението от Компиен е договорено. Обвързва и двете страни във войната, но нито една от тях не може да сключи отделен мир. Подтискането на католицизма трябва да спре, но шведите задържат епископските приходи от завладените от тях територии. Ришельо не изпитва възторг от двамата си съюзници и от необходимостта да дели командването.

На 19 май 1635 г. френски пратеник се опитва официално да уведоми губернатора на Брюксел, че Франция влиза във война с Испания. Губернаторът не се появява и пратеникът прикрепя декларацията на един стълб на границата. Обявяването на война от страна на Испания е направено през август. Урбан VIII и пратеникът му в Париж Мазарини бързо започват да работят за сключването на мир и се опитват да свикат конференция. Дори Ришельо и Оливарес преговарят тайно, за да избегнат войната. Здравето на Ришельо рязко се влошава след жестоките страдания, нанесени на Германия от армията на Густав Адолф. Кардиналът е безпомощен. Лично заявява на Мазарини, че би дал едната си ръка или половината от своето богатство, за да избегне войната.

Императорът обаче е принуден от духовните си наставници да сключи мир със Саксония в Прага на 30 май 1635 г., за да освободи част от войските си за действията срещу французите. Така че няма друга алтернатива освен започване на война за славата на Франция и запазване на нейната независимост. Ришельо не е готов. Армията му все още прекалено много зависи от наемниците, а създаването на истинско интендантство остава все така неотложна задача, която е осъществена едва след като Сюбле дьо Ноайе, предпазлив и усърден администратор, става през 1636 г. министър на войната, като преди това заема постовете интендант на финансите, главен интендант на благоустройството и изящните изкуства и впоследствие е един от изпълнителите на завещанието на Ришельо. Когато е на върха на славата си, той контролира чуждестранната търговия, покровителства Пусен и избавя Фонтенбло от разрушение. Освобождават го дискретно от заеманите постове едва два месеца след смъртта на Ришельо.

Ришельо разполага с няколко армии: 25 000 души при Седан под командването на Брезе, 9000 в Пикардия, 15 000 под командването на седемдесет и седем годишния Ла Форс, 12 000 под командването на Роан, извикан обратно на служба, след като изпадат в немилост, защото заговорничи с Густав Адолф да нахлуе във Валтелина. При Лангр кардинал дьо Ла Валет сформира нова армия. Набират двадесет и един полка, още 12 000 швейцарци и имат още 15 000 в запас. Задача на Роан е да прочисти Елзас, да препречи швейцарските проходи във Валтелина и накрая да обсади Милано.

Тридесетгодишната война е грозна. Има случаи на предизвикан от глад канибализъм. Армията на Брезе се присъединява към холандците и е виновна за извършването на светотатства и жестокости. Войската се разпада, белгийците се обявяват против испанците и изпращат за отмъщение на ужасения Айтона торби с отрязани човешки уши. Военната ситуация за Франция много бързо се влошава, когато Шарл дьо Лорен се вклинява между армиите на Ла Форс и Ла Валет. Самият Ла Валет е принуден да се оттегли и да остави на имперските войски градовете по долното течение на Рейн. Войските му се изхранват предимно с лозови листа, зеле и кореноплодни, които успяват да намерят. Страсбург изгонва три хиляди умиращи войници и ги оставя да издъхнат в полетата. Дезертьори от всички армии мародерстват из провинцията, а Оксенстиерна не вижда почти никаква полза за Швеция, ако се притече на помощ на Франция.

Деморализираният Луи XIII обвинява Ришельо, който трябва да полага усилия да възпре краля, който иска да поеме лично командването на армията в Лотарингия. Контактите с нея ще разстроят кралят много повече, отколкото Ришельо с настойчивото му искане да назначи конт дьо Соасон за командващ войските по североизточната граница. Кралят лично повежда една колона към Сен Михел на около петдесет километра западно от Нанси, който застава на страната на Шарл дьо Лорен и който Соасон обсажда. Ришельо е твърде болен, за да придружи краля, но изпраща при него двама от министрите, на които може да разчита - Сегие и сина на Клод, Леон Бутийе, който скоро след това става конт дьо Шавини. Соасон не е доволен от намесата на краля, но Сент Михел пада точно навреме, за да бъде предотвратен сблъсъка. Войската от хиляда души, защитавала града, е осъдена да гребе на галерите, но седемстотин от тях избягват и започват да тероризират провинцията. Самият крал е принуден да се оттегли още шестдесет километра на запад към Сен Дизие.

На юг положението не е много по-добро. В Средиземно море испанците патрулират край френския бряг с двадесет и два галеона и превземат и укрепяват Леринските острови, току пред Кан. Избегнати са „клещите” при Милано, когато френско-савойските войски, придвижващи се от Пинероло на запад, за да се съединят с Роан, когото очакват да дойде през Валтелина, са пресрещнати. Същевременно Ришельо трябва да укроти краля, да не би евентуалното му избухване пред Парижкия парламент да има самоунищожителен ефект, защото магистратите пречат на налагането на нови военни данъци с всички правни средства.

Още от 1630 г. парламентът се противопоставя, предимно като забавя регистрирането на кралски укази, в това число и този за издигането на имението Ришельо в ранг херцогство-перство. Самата позиция на Ришельо може да бъде застрашена, ако парламентът бъде провокиран към сериозен бунт, но успява да получи някакво съдействие от негова страна с помощта на една дълга реч от 17 януари 1634 г. в навечерието на уволнението на Шатоньоф. През 1635 г. необходимостта от военни данъци и невъзможността населението да понесе бремето им предизвикват нова вълна от протести. Кралят открито демонстрира недоволството си. Парламентът отказва да регистрира четиридесет и два нови указа за създаването на длъжности, чиято продажба може да донесе пари. През декември Луи XIII решава проблема, като прибягва до върховенството на своята власт на заседание на парламента[279]. През януари 1636 г. са арестувани няколко от членовете му и на Ришельо му се налага да използва всичките си умения, за да избегне сблъсъка, който се очертава да е толкова сериозен, че може да струва на краля трона.

От друга страна, успява да запази подкрепата на съвета за себе си - Буйон е главен интендант на финансите заедно с Клод льо Бутийе от август 1632 г., Сегие и Сюбле дьо Поайе са на негова страна. Кралят се държи докачливо спрямо него и все по-често иска лично да се намесва в ежедневните дела, а Буйон понякога успява да се допита до Луи XIII, като прескача Ришельо. От своя страна кралят се смята за пазител на благоденствието на нацията и настоява да подписва всички важни документи собственоръчно, което му докарва пристъпи на засегнато честолюбие, избухливост и депресия.

Военното положение допълнително се влошава, когато испанската армия под командването на принц Томас Савойски влиза през юли 1636 г. във Франция. Превзема на 9 юли Ла Капел след седемдневна обсада и на 25 юли, само след двудневна обсада, Льо Катле. В началото на август прекосява Сома. Мостовете по река Оаз са разрушени и гражданите на Париж изведнъж се усещат достатъчно застрашени, за да се сплотят в защита на града и за воденето на войната. Парламентът отпуска финансови субсидии, занаятчийските гилдии и университетът предлагат услугите и хазните си, а кварталните власти извикват на военна служба всички годни мъже. Вдигналите се на бунт срещу прекомерните данъци селяни в Гийен предлагат да сложат оръжие, за да има войници за защитата на Париж. Намиращият се на около сто и тридесет километра от столицата Корбие се предава след осемдневна обсада и Ришельо, заради чиито градини в кардиналския дворец са съборени части от градските стени, е на ръба на отчаянието, от което го избавят съветите на отец Жозеф. Губернаторите на предалите се крепости са осъдени в тяхно отсъствие и образите им разчленени[280].

Томас Савойски напредва внимателно и така Ла Форс има време да събере армия от 30 000 предимно необучени войници. По това време Гастон отново се радва на властта си във Франция и вдига още 4000 души, обявен е за главнокомандващ, а Соасон за негов генерал. Печели победа при Роа в Пикардия. Не след дълго обаче дъждовете го забавят и той решава да обсади Корбие, който вече има испански гарнизон. В този критичен момент Луи XIII пристига, за да отнеме командването на брат си за трети път, а Ришельо пише на Гастон от Амиен и го инструктира да изчака заповедите на краля. Гастон обидено се оттегля, но кардиналът му попречва да отведе осемстотин благородници, които са дошли с него. Самият Ришельо приема капитулацията на Корбие на 14 ноември и заповядва да екзекутират на пазара двама граждани, сътрудничели на испанците. Гастон е вбесен, защото Луи и Ришельо си приписват заслугите за пленяването на Корбие, при условие че успехът е почти изцяло негов.

Група от офицери замисля заговор за убийството на Ришельо в Амиен. Инициаторите вероятно напразно се опитват да замесят Гастон и Соасон, които получават злокобна покана да се явят при краля. Гастон пристига в Париж, за да поздрави брат си, и открива Соасон там. Принцът много добре знае какво вещаят поканите на Луи, затова двамата със Соасон прибързано решават да избягат. По-късно Соасон се опитва да убеди Гастон да се присъедини към него в Седан, седалището на сина на хугенотския генерал Буй-он, но комуникациите между Седан и двореца на Гастон в Блоа са прекъснати от Ришельо, а няколко от пратениците па принца са заловени.

Кралят иска да бъде суров, но Ришельо го съветва да се помири за пореден път с брат си, за да предотвратят по-нататъшното предателство от страна на Гастон или Соасон. Луи удовлетворява по-голямата част от новия списък с искания на брат си, включително и за сериозна сума пари, за да завърши крилото в двореца в Блоа. Кралят дори предлага да преосмисли въпроса с женитбата му с Маргьорит, защото се страхува, че бракът може да бъде обявен за законен, тъй като красноречивото мнение на Рим е такова и въпреки протестите на Ришельо, който успява да забави завръщането на Маргьорит от Брюксел във Франция.

Коварно насърчаван от Гастон, Соасон подписва споразумение с Мария де Медичи и губернатора на испанските земи във Фландрия, съгласно което Испания няма да сключи мир с Франция, до като тя и Соасон не получат удовлетворение и докато Ришельо не бъде отстранен от власт. Споразумението практически дава на испанската армия достъп до все още недокосната селскостопанска продукция на Шампан и долината Мьоз, затова Ришельо осъзнава, че трябва да предложи по-висока цена от испанците за верността на Соасон. През юли 1637 г. обаче му се налага дълго да убеждава Луи XIII да подпише споразумението с него.

На юг дьо Витри, някогашният капитан, убил Кончини, а сега маршал, спори с архиепископа на Бордо и адмирал на Леванта Сурди повече за йерархията на командване, отколкото за стратегията за прогонването на испанците от островите Лерен. Опитът за помирение приключва, когато в знак на презрението си към лицемерието на духовенството Витри удря Сурди. Ришельо е бесен на Витри и го затваря в Бастилията, Сурди пък е обвинен, че не успява да убеди генуезците да му позволят да премине, за да избави Пар-мския дук, който в началото на 1637 г. е принуден да встъпи в съюз с испанците.

Провалят се много планове за възстановяване на мира. Папата свиква конференция в Кьолн, Ришельо изпраща Алфонс, който не постига нищо с анулирането на брака на Гастон, но пък е в добри отношения с папата, който не желае да приеме наследника му Д’Естре, защото някога се е бил срещу папските войски във Валтелина. Д‘Естре се държи враждебно и обижда всички. Алфонс стига чак до Лион и тогава разбира, че брат му изпраща друг на конференцията в Кьолн и същевременно му отнема поста на велик отговорник за милостинята. Мирната конференция в Кьолн е отложена, когато императорът свиква имперския сейм. Ришельо казва на Мазарини, който е в Париж като пратеник на папата, че свиканият да провъзгласи краля на Унгария за „крал на римляните” и наследник на императора сейм е незаконен по четири причини[281]. След три месеца умира император Фердинанд II, Луи XIII отказва да признае Фердинанд III за нещо повече от крал на Унгария и следователно няма да преговаря с новия император.

Ришельо започва да прави сондажи пред Оливарес и възнамерява да изпрати в Мадрид Мазарини, който все още привидно е на служба при папата. Той добре познава Испания и испанците, но самият Мазарини смята, че отец Жозеф ревнува от влиянието му над Ришельо и желае да го отпрати, затова намира начин да не замине. Между Ришельо и Оливарес са направени допълнителни тайни постъпки за мир, които в крайна сметка се увенчават със споразумение за примирие, изпратено на Оливарес, който пък на свой ред изпраща емисар, дон Мигел де Саламанка, преоблечен като французин, за да води тайни преговори в Париж, докато пътува да поеме назначението си в Брюксел. Дон Мигел настоява да се срещне с Ришельо, който в крайна сметка се съгласява да се види с него в една църква в Компиен. Резултатът от всичко това е докладът пред испанския държавен съвет от 18 юни 1638 г., на който Оливарес яростно изобличава Ришельо.

Случват се две неща, които карат Ришельо да насочи своето внимание към кралицата и начина й на поведение. Първото, и не толкова важното, е свързано с отношението на Ришельо към нея и тайните й отношения с Испания. Второто нещо, което предизвиква безпокойството на кардинала и е свързано с Ана Австрийска, е от далеч по-голяма значимост. На 5 септември 1638 г. кралицата ражда син „малко по-късно, отколкото са очаквали лекарите”. Всъщност според един съвременен биограф бременността трае десет месеца и два дни, което предполага, че зачеването се случва дори през началото на ноември 1637 г[282].

Ана Австрийска обича забавленията, безотговорна е и е испанка, но е лишена от испанската си свита, чийто състав преди двадесет години първоначално е намален, а след това и окончателно съкратен. Тя е отблъсната и от съпруга си и е пренебрегната в управлението на държавните дела. На Ана обаче никога не й липсват сериозни поклонници. В близкия й приятелски кръг са съпругата на Люин, която по-късно става дукеса дьо Шеврьоз, и госпожа дьо Верньой, незаконна дъщеря на Анри IV, както и сестрата на конетабъла, Антоанет дьо Люин, но вече госпожа дю Верне, и четиринадесетгодишната принцеса дьо Конти. Необузданите им постъпки са предмет на коментарите на скандализирания двор. На 23 февруари 1622 г. нунцият упреква Ана заради компанията, в която се движи.

Страстта на дук дьо Монморанси към кралицата е намекната в прав текст в балета „Вакханалии”, изпълнен на 26 февруари 1623 г. пред краля, с когото впоследствие Монморанси се скарва[283]. Екзекуцията на Монморанси през 1632 г. е едно от определящите събития, бележещи победата на Ришельо в битката му за контрола над френската политика[284]. Съвременниците от епохата твърдят, че причината кралят толкова нетипично за себе си да настоява за екзекуцията на Монморанси след бунта му и битката при Кастелнодари през 1632 г., е гривната с миниатюра на кралицата, която Монморанси носи, когато е ранен. Тя е предадена на съхранение на бившия канцлер Белиевр, който безуспешно се опитва да я опази в тайна от Ришельо.

Само броени дни след пристигането на 24 май 1625 г. в Париж на красивия дук на Бъкингам дворът се забавлява с неблагоразумния възторг, с който кралицата го приема. Мемоаристите правят всичко по силите си, за да обяснят взаимоотношенията им, и сме склонни да си мислим, че двамата едва не завързват любовна афера. След години Ана със сигурност прелъстява не толкова несклонния Мазарини, с когото има дълга връзка. Малерб, който умира през 1628 г. и някога пише любовна поезия за Анри IV, сега пише любовни стихове за Ана от името на Белгард, възрастен придворен от времето на Анри III и Анри IV, чиито земи са въздигнати в ранг херцогство-перство от Луи XIII.

Ана Австрийска съвсем естествено е отчаяна не само от провала на всякакви смислени взаимоотношения със съпруга си, но и от политическата враждебност към Испания. Тя силно ненавижда Ришельо заради отказа му да разреши на Бъкингам да се върне отново във Франция след случката в Амиен, но позволява на кардинала с помощта на племенницата си госпожа дьо Комбале да назначи за нейна придворна госпожа дю Фаржи. Госпожа дю Фаржи произлиза от среда на политически католици и се радва на доверието на Ана Австрийска. Тя познава Берюл, опитва се да помири Мария де Медичи със снаха й и живее при кармелитките, докато не получава наследство и не се омъжва. Съпругът й е посланик в Испания четири години и през 1631 г. избягва с нея в Брюксел, когато тя се замесва в заговор, оглавен от лекаря на Мария де Медичи Вотие, за да помогне на кралицата майка да избяга от Компиен.

Тальоман се позовава на „Мемоарите” на Ла Рошфуко и разказва, че Ришельо използва посредничеството на госпожа дьо Фаржи, за да предложи на кралицата самият той да разреши проблема с наследството, като стане баща на бъдещия дофин. Доводът му е, че по този начин ще попречи да я отпратят обратно в Испания, ако както изглежда много вероятно, болнавият Луи XIII умре. Кралицата пък на свой ред ще управлява с Ришельо, в ролята на неин принц-консорт. Мемоаристът Монла е напълно убеден, че Ришельо и кралицата имат връзка, Тальоман пък казва, че тя го отхвърля и ограничава отношенията им до „няколко дребни любезности”, и споменава за омразата на Ришельо, защото е отблъснат.

Почти с абсолютна увереност можем да приемем, че не е имало никаква любовна афера и че отправянето на такова предложение, колкото и изкусително да е то, е изключително неправдоподобно. Това е просто дворцова клюка, произтичаща навярно от злостните шеги за сметка на Ришельо и разпространявани в „Синия салон” на госпожа Рамбуйе. Вероятно има някакви галантни флиртове, които обаче едва ли надминават желанието да се очарова, произтичащо от доброто възпитание. „Мирам”, на която Ришельо е най-малкото основен автор, е наричана от архиепископа на Тулуза Моншал „голямата комедия на историята на Бъкингам”. Текстът със сигурност съдържа реплики, които публиката интерпретира като препратки за чувствата на кралицата към благородника[285]. Репликите са написани от Демаре, но може да представляват скромното отмъщение на Ришельо за отхвърлянето на закачливите му опити за сближаване в миналото.

През 1637 г. със сигурност се появява сериозен разрив между Ришельо и кралицата; тогава разкриват, че Ана е в тайна кореспонденция с бившия испански посланик в Париж. Принципно писмата й всекидневно са преглеждани, преписвани и запечатвани отново, а и няма нищо чак толкова необичайно в това, че често посещава метоха при Вал дьо Грас. Игуменка на манастира обаче е Луиз дьо Миле, испанска поданичка от Франш Конте, а светата обител служи за разпространение на новини от Испания, заради което съвсем естествено е под наблюдение. Една от придворните на абатисата е информатор на Ришельо, докладва му за честите посещения и споменава, че винаги, когато е насаме с игуменката, носят на кралицата пощенската кутия от градината.

Не е ясно какво точно се случва. Един от офицерите на Ана Пиер дьо ла Порт оставя „Мемоари”, които изглежда, че Тальоман е виждал. В тях дьо ла Порт твърди, че е посредник за тайната кореспонденция на испански език на кралицата с бившия посланик в Париж Мирабел. На 10 август 1637 г. Ла Порт е затворен в Бастилията, след като откриват писмо от Мирабел. Луи ХIII заповядва да претърсят манастира под надзора на канцлера Сегие, но нищо не откриват. Игуменката отрича всичко, но още същата вечер е отстранена от архиепископа на Париж, който придружава канцлера[286].

Тальоман обвинява Сегие, че лично претърсва кралицата и случайно я докосва; претърсването на кралицата обаче се случва по-късно. С оглед на политическите писма до Мирабел и госпожа дьо Шеврьоз, предоставени на Ришельо, трябва да допуснем, че Ана е в кореспонденция и с новия кардинал-губернатор на испанска Нидерландия, който е неин брат, подобно на испанския крал Филип IV. Ришельо й показва документите и убеждава Ана да признае всички подробности за това до каква степен е забъркана с испанските власти, както и да разкрие сложните канали на комуникация през Ла Порт до секретаря на английския посланик, който изпраща писмата на колегата си в Брюксел, който пък ги предава на испанския посланик Мирабел. Политическите действия имат за цел да предотвратят френско-английски съюз, който силно би навредил на испанската кауза. Ана е съветвана от госпожа дьо Шеврьоз, на която Филип IV помага да избяга преоблечена като мъж от Кузиер в Брюксел, откъдето заминава за Англия.

На 17 август кралицата подписва признание и обещава оттук нататък да бъде вярна на краля и на Франция. Ришельо по характер не е склонен да налага по-сурови наказания, отколкото смята за необходимо, а и политическият му усет е максимално изострен, затова се ограничава само с настояване кралицата да прекрати кореспонденцията си с госпожа дьо Шеврьоз, която не се завръща във Франция до края на живота на кардинала. Същевременно изисква в обкръжението на Ана Австрийска да има само хора, одобрени от Луи XIII.

Доста години са изминали от сключването на брака на Ана и Луи, затова раждането на дофина на 5 септември 1638 г. предизвиква не само всенародна радост, но и много спекулации. Може да изглежда изненадващо, но и бащинството на Луи XIII е също толкова естествено оповестено. То не може да бъде опровергано и историците обикновено отказват да го поставят под съмнение. Би било по-лесно да повярваме в него, ако не бе толкова невероятно и ако историците не разчитат толкова много на лековерието, за да го защитят. Дали е възможно Ришельо, който се чувства все по-несигурно и е наясно, че е все по-малко вероятно да се появи наследник по пряка линия, а следователно това означава, че е все по-вероятно Гастон да наследи трона, да дирижира целия този фарс? Изглежда доста неправдоподобно, но най-вероятно отговорът на този въпрос е положителен.

През 1624 г. Луи се влюбва във Франсоа дьо Барада[287]. Монла, от когото знаем за нежеланието на краля да спи с кралицата, разказва, че именно Ришельо го уволнява. Барада се оженва извън Франция, а привързаността на краля се прехвърля към Сен-Симон, който остава фаворит на Луи, докато мястото му в емоционалния живот на монарха не е заето от Луиз дьо Ла Файет, родена през ноември 1618 г. и забелязана от владетеля за първи път през 1635 г. Близките им взаимоотношения обаче се развиват едва в края на 1636 г.

Още една придворна дама, Мари дьо Отфор, привлича погледа на краля[288]. Казват, че тя му става фаворитка в Лион около 1630 г., когато е на четиринадесет години, после обаче е изместена от Луиз дьо ла Файет, лансирана от происпанската партия. Тогава Мари дьо Отфор става много близка с кралицата. През май 1637 г. кралят отново се връща при нея, веднага след като Луиз постъпва в ордена на визитандинките, а през август отново са интимни, вероятно с одобрението на Ришельо. Мари дьо Отфор остава интимна приятелка на краля до октомври 1639 г., макар че Тальоман полага всички усилия, за да докаже благоприличието на взаимоотношенията им.

Луиз дьо ла Файет, която измества през 1635 г. Мари, принадлежи на групата на политическите католици, които не харесват Ришельо, противопоставят се на войната и съюзите с протестантите, говорят затрогващо на краля за страданията на народа и тежкото положение на майка му и съпругата му. Луи силно е увлечен по Луиз, макар че очевидно тя не го привлича физически.

Сен-Симон застрашава своето място като фаворит, когато предлага на Луи да направи Луиз своя метреса, тя обаче толкова се изплашва от това, че започва да говори за постъпване в манастир - решение, което задоволява Ришельо. Веднъж Луиз твърди, че е плакала цяла нощ при мисълта, че кралят може да е единственият мъж, когото някога ще обича, нещо, което изобщо не й е по силите. Нейните политически ангажирани приятели се опитват да я разубедят да не влиза в манастир, за да я използват да настрои краля срещу Ришельо, който по същата причина я насърчава да стане монахиня.

Скоро след като на 24 март йезуитът отец Косен става изповедник на Луи XIII, по ирония на съдбата препоръчан от Ришельо, на 19 май 1637 г. Луиз се присъединява към ордена на визитандинките на улица Сент Антоан. Кралят плаче, когато тя заминава. В манастира Луиз действа съвместно с Косен, за да помири краля и майка му, но и да подкрепи каузата на испанската партия във Франция. В „Историята на Луи ХШ” от отец Грифе се разказва как отец Косен дори е осведомен за плана дук д’Ангулем да измести Ришельо като първи министър.

Противно на очакванията на Ришельо кралят получава позволение да посещава Луиз. Луи не се възползва от привилегията на монарха да влиза в метох, но са ни известни няколко четири-пет часови посещения при Луиз в стаята за посетители на манастира през втората половина на годината. Монла пък разказва, че посещенията са ежеседмични и продължават четири месеца.

Изглежда, че Ришельо държи отговорен отец Косен за тези посещения и за въздействието, което оказват върху съвестта на краля. В крайна сметка Косен, който се намесва, за да сложи край на настоятелните опити на Ришельо да накара кралицата да разкрие съдържанието на тайната си кореспонденция с Испания, е извикан от кардинала, който има от какво да се притеснява, тъй като испанската партия чрез Луиз влияе на религиозните скрупули на краля за отношението към понастоящем разорената му майка и страданията, причинени от войната на народа на Франция. Косен също причинява още три безсънни нощи на Луи XIII като му съобщава, че спасението на душата му може да зависи от извършването на дела от любов към Бога, които са напълно лишени от лична или дори от духовна корист, възглед, който йезуитите обаче не споделят[289]. Тази докгрина е проследена от поредица от зле написани бележки на ораторианеца Клод Сегено, прикрепени към публикувания на 15 март 1638 г. превод на „За непорочното зачатие” на свети Августин и изпратени до Сен-Сиран, който никога не ги е получил[290]. В допълнение Ришельо подозира, че Косен се опитва да въздейства на скритата враждебност на краля към кардинала.

Кризата настъпва, когато Луи пожелава да се изповяда по повод празника на непорочното зачатие на 8 декември 1638 г. и Косен му говори за синовните му задължения към Мария де Медичи и отговорността му за всичките страдания и смърт, причинени от войната. Кралят получава още една проповед пред олтара, когато се причестява. На следващата сутрин е видно, че Луи е трогнат от чутото, и иска от Косен да защити тезата си пред кардинала. Косен пристига първи, въвеждат го в чакалнята, но не го канят да види краля, а през това време Ришельо отговаря точка по точка на възгледите, изказани от изповедника, успява да вдъхне смелост на Луи и да си върне доверието му. На 10 декември прогонват Косен от двора и той се завръща в Париж чак след смъртта на Ришельо[291].

Идеята, възприета от краля, да посвети Франция на Дева Мария, е подсказана от Ришельо. Важно е да разберем, че преданата отдаденост на кардинала за постигане на величието на Франция и за осуетяване на желанието на Хабсбургите да завладеят Европа, е резултат от едно правилно духовно съждение. Това е периодът, когато Ришельо създава „Трактат за усъвършенстването на християнина”, публикуван след смъртта му, но който е много близък като духовност до йезуитите[292]. Трактатът набляга на важността, която йезуитите придават на това християнинът да посвети вниманието си на ежедневните неща, като от време на време през деня съзнателно се поставя „пред Бог” и поддържа възгледа им, че любовта към Бог се вижда в подчинението на волята Му, а не в някакво разнообразие от съзнателни действия. Трактатът съдържа глава върху ползата от честото причестяване и разглежда живота на християнина в класическите понятия, особено на Северния ренесанс, като духовна битка. В някои от своите духовни виждания произведението е отживяло времето си, например когато свързва духовното израстване с догматичното обвързване, посочва неговите етапи, но застъпва теорията за повторното обединяване на католическата и протестантската общности.

Трактатът говори, че Ришельо сериозно се вглежда навътре в себе си, в своето съзнание, подлага на изпитание духовната си нравственост, както и преходното предназначение на своята политика. Произведението поражда идеята за посвещаването на Франция на Дева Мария и поставянето на страната под нейна защита. На 11 декември 1637 г. кралят обявява това посвещаване и обещава да отбележи основния празник на Богородица, Успение Богородично, на 15 август по особено величествен начин и с тържествена процесия в Париж.

Кореспонденцията на краля с Ришельо от това време разкрива до каква степен е разтревожено съзнанието му и колко много се увлича, когато се връща при Мари дьо Отфор. Писмата са пълни с разкази за спречкванията на любовниците, за болката, нанесена на Луи от настроенията на Мари, което пък говори за това до каква степен е готов и колко често да разкрива на своя министър най-интимните си чувства. В края на 1637 г. кралят е хронично болен от туберкулоза, от която умира след шест години.

За подробното описание на случилото се през нощта на 5 декември, когато по традиция се смята, че кралицата зачева, историците неизменно разчитат на тритомната „История на царстването на Луи ХIII” от йезуита отец Анри Грифе[293]. Грифе се позовава на Монла и госпожа дьо Мотвил и разказва как кралят тръгва от Фонтенбло за Париж, за да посети Луиз дьо ла Файет в нейния манастир. „В началото на декември” кралят отпътува от Версай, за да посети Луиз и възнамерява да прекара нощта в Сен Мор[294]. По време на посещението се извива толкова силна буря, че Луи нито може да се върне във Версай, нито да продължи към Сен Мор, където го очакват „стаята му, леглото и готвачите”. Изчаква, но бурята само се засилва, а започва и да се свечерява. Същевременно сменят покрива на апартаментите му в Лувъра, така че не знае къде да прекара нощта.

Гвардейският капитан Гито, „свикнал да говори свободно с краля…”, „му казва, че кралицата е в Лувъра и че в нейните апартаменти може да вечеря и да се подслони”. Кралят отхвърля предложението и чака, но бурята се усилва още повече. Гито отново изказва същото предложение, но Луи отговаря, че кралицата се храни и се оттегля по-късно, отколкото той е свикнал. Гито му обещава, че Ана Австрийска ще нагоди програмата си, за да му е удобно на него, и Луи най-после приема. Гвардейският капитан препуска напред, за да уведоми кралицата за часа, когато кралят желае да вечеря. Кралицата заповядва да сервират, както кралят е пожелал, и двамата вечерят заедно. „Кралят прекара нощта с нея” и “девет месеца по-късно Ана Австрийска роди на бял свят син, чиято неочаквана поява предизвика всеобща радост в цялото кралство”. Всъщност кралицата ражда сина, който по-късно става Луи XIV „малко по-късно, отколкото очакваха лекарите”, на 5 септември 1638 г.

Цялата история за сексуалните предпочитания на краля и за физическите и емоционални взаимоотношения с Ана Австрийска трябва да буди съмнение за историческата достоверност на този разказ, каквото трябва да предизвикват и неговият произход и буквалната му прилика с приказките. Съвременните биографи са предпазливи[295], а продължителността на бременността предполага, че поне има възможност да уредят Ана да се опита да забременее в периода между бурята, ако изобщо е имало такава, и по-късната дата, която е подходяща за бременност с обичайна продължителност. Защо Гито толкова много настоява, та повтарянето на предложението към краля е записано от Грифе сто години по-късно? Възможно ли е Гито да има нареждане да измисли начин да накара краля да прекара нощта в Лувъра, тоест под един покрив със съпругата си? Има само един човек, който може да даде подобно нареждане.

Залозите са огромни. Кралят е болен. Няма доказателства, нито има голяма вероятност в периода след 1624 г. кралят да прави секс с кралицата. А доказателствата за такива случаи преди тази дата може да не издържат внимателната проверка. Всичко зависи основно от драсканиците на Ероар, който в крайна сметка получава заплатата си от краля. Трябва обаче да се разгледат евентуални алтернативи за бащинствата на двете доказани забременявания на Ана Австрийска и техния нещастен край. През 1637 г. само дете от мъжки пол може да избави Франция от всичко, което ще последва след възкачването на Гастон на трона - става дума за хегемония на Хабсбургите, жертване на френската национална идентичност и превръщането на страната във фиеф на Испания. Има алтернативен кандидат дори за бащинството на Луи през 1638 г. и на брат му Филип, роден на 21 септември 1640 г. Джулио Мазарини, който по-късно със сигурност е любовник на Ана Австрийска, по това време вече е влюбен в нея.

Мазарини първоначално влиза в историята като секретар на папския легат Панчироли в столицата на Савоя Торино. През януари 1630 г. Ришельо научава от Мазарини, че в Италия няма да има мир, ако Пинероло не бъде върнат на Савоя. Мазарини има указания от папата да възстанови мира в Италия и успешно преговаря с Луи XIII в Лион, като окончателно се споразумява с дука на Савоя и испанския военачалник за условия, които са приемливи и за французите. Прочутата история гласи, че на 26 октомври се изправя пред тях, размахва ожесточено оръжие и извиква: „Спрете! Мир!”, след като препуска като бесен през френските линии към Шомберг, командващ френската войска и когато войниците му вече съзират стените на Казале.

През декември 1634 г. Мазарини предвожда мирното пратеничество на папата в Париж, защитава законността на брака на Гастон с Маргьорит дьо Лорен и енергично се противопоставя на официалното влизане на Франция в Тридесетгодишната война, като призовава за мирна конференция и се опитва да раздели французите от шведските им съюзници. Въпреки отношението на Мазарини Ришельо е привлечен от блясъка на неговия ум, започва да му се доверява и да разчита на него.[296]

През 1635 г. Франция влиза във войната. Мазарини, който вече е много близък с Ришельо, става папски вицелегат в Авиньон, а после и френски представител в Рим, където избира и изпраща статуи за замъка на кардинала. Едва след като напуска Париж, е подстриган за свещеник и става монсиньор, което представлява чисто почетна титла и дава право на удостоения с нея да носи пурпурното расо на папските прелати. Ришельо се опитва дори да го изпрати в Мадрид, за да преговаря, и с оглед на отказа на Урбан VIII да направи отец Жозеф кардинал, предлага Мазарини на негово място. Тази идея още по-малко се нрави на папата, който не знае, че отец Жозеф е тежко болен от една седмица и всъщност го прави кардинал на 18 декември 1638 г., в деня, когато умира. Ришельо се заема да направи Мазарини свой довереник и наследник.

През 1639 г. го убеждава да се откаже от службата при папата, да дойде в Париж и да стане натурализиран френски поданик. Мазарини напуска Рим на 13 декември 1639 г. През 1640 г. уговаря предаването на Торино на французите, а през декември 1641 г. Урбан VIII най-после е убеден да го удостои с червената шапка. Мазарини никога не дава обета на иподякон за безбрачие, не получава никаква степен в свещената църковна йерархия[297], нито пък някога има някаква църковна власт. Именно той успява да убеди след смъртта на Ришельо Луи XIII да направи Ана Австрийска регент.

Обикновено се предполага, че Мазарини, все още служител на папата, макар че действа от името на французите, е в Рим по времето, когато Ана Австрийска зачева наследника на френския трон, вероятно през ноември, но със сигурност не по-късно от декември 1637 г. Според Тальоман Ришельо го представя на кралицата с думите: „Мадам, той ще ви хареса. Прилича на Бъкингам.” Тальоман пише, че Ришельо забелязва, че Ана Австрийска веднага е привлечена от Мазарини.

Мазарини и Ана си говорят на испански, а и италианецът се присъединява към папската армия през 1625 г., за да се бие за испанската кауза във Валтелина. През 1631 г. придворните вече със сигурност шушукат, когато плъзва слух за нова бременност. Ришельо почти открито споменава за страстта на кралицата в свое писмо от 27 януари 1632 г. Когато на 5 декември 1634 г. Мазарини посещава Ана, й казва, че трябва да роди престолонаследник колкото е възможно по-скоро, а тя отговаря: „Това е единственото, което искам.” Както в случая с разказа на госпожа дьо Мотвил за първото посещение на Бъкингам, така и тук съвременният читател не може да вникне веднага в тънкостите на разговорите от онзи период, особено когато те са усложнени от официалния дворцов етикет[298]. Ана е невероятно открита, като се има предвид колко добре запознато е обществото със състоянието на нейния брак.

Характерът на взаимоотношенията им, дори още тогава, много преди да станат любовници, става ясен от подаръците, които Ана приема от Мазарини, включително и печалбата от хазартните игри през нощта, парфюмираните ръкавици, благовонните масла и парфюми, които й изпраща от Италия. Почти със сигурност стават любовници, макар че прикритието им издържа векове наред. От друга страна не се бракосъчетават тайно, макар да има предположения, че са го направили. Дори в края на живота си Мазарини не е сигурен дали трябва или не да бъде посветен в духовен сан, и тази му неувереност е много искрена.

До средата на 30-те години на века във взаимоотношенията си с Ана се отдават предимно на флиртове. Кога стават любовници? Има време дори да го доведат от Рим след някоя буря през ноември, макар че по всяка вероятност не се налага. Жорж Детан вярва, че Луи XIII наистина е бащата на двете деца на Ана Австрийска и публикува през 1968 г. изследване върху Мазарини и преводи на подбрани писма на приятелите му от неиздаваната му кореспонденция. Включва и едно до английския дипломат Монтагю, който е пратеник в Париж, с дата „Париж, 16 септември 1637 г.”, към него има бележка под линия, в която се казва, че географското название на публикуваното копие, намиращо се в архива на френското външно министерство, е обикновена грешка[299]. Дали е така?

Можем да допуснем, че Мазарини посочва правилното място, както и вярната дата. Ако е в Рим, няма смисъл да крие този факт или да се преструва, че е в Париж, а в противен случай говорим за много невнимателен копист, който променя града от Париж на Рим. В наши дни изглежда дори още по-странно да приемаме нещо, което има толкова огромни последствия, за грешка на кописта. Съдържанието на писмото не ни помага да разберем къде е написано, съществува вероятност да е допусната грешка или да е направен опит да бъдем подведени, но нито една от тези възможности не е чак толкова вероятна. Изключително обезпокоително е, когато се натъкваме на доказателство от първа ръка, че Мазарини наистина е в Париж през есента на 1637 г. Ако е бил, тогава не съществува физическа пречка да бъде баща на Луи XIV, както и на втория син на Ана Австрийска, роден през 1640 г.

По време на бременността на Ана Луи XIII се връща три пъти от фронта в Пикардия, като мърмори, че закъснялото раждане на детето й го държи настрана от двора. Той прави Мазарини кръстник на по-голямото дете на Ана, за което италианецът наистина се превръща в заместител на баща, тъй като Луи XIII се интересува повече от това да унижава съпругата си след раждането на малкия Луи, отколкото от възпитанието на децата й. Преди Ана да роди, той й налага гувернантка, която тя мрази, и волята на краля е нарушена едва след смъртта му, за да бъде освободена кралицата от съвета, с който се опитва да я обвърже.

Може би все още е трудно да повярва човек, че Луи трябва да одобри мълчаливо едно фалшиво бащинство, да остави над гордостта и ревността му да надделее отвращението от перспективата брат му Гастон да наследи трона на Франция. Луи обаче е жертва на силно чувство за вина и вероятно е убеден от желанието си да прикрие хомосексуалното си поведение, което самият той смята за смъртен грях, както и от желанието не само да прикрие неспособността си да създаде престолонаследник, но и вероятната си неспособност да консумира своя брак още в самото начало. За това обаче не разполагаме с доказателства. Всичко, което можем да кажем, е, че в края на 1637 г. Луи е в емоционален смут и е връхлетян от силно чувство за вина.

Най-вероятно никога няма да узнаем истината със сигурност. Характерът на самата история за друг баща освен краля изисква внимателно да бъде прикрита, но ако Луи XIII не е баща на Луи XIV, всеки, който го знае, има огромен интерес да го запази в тайна. На карта е заложено бъдещето на Франция. Съответствието на дати, събития, обстоятелства, забрани и характерите на основните замесени фигури се подреждат така, сякаш единствено за да внушат, че не само има вероятност Луи XIII да не е баща на Луи XIV, но и че Мазарини е истинският баща.

10.
ВЪТРЕШНИ ДЕЛА - ОБЩЕСТВЕНИ И ЛИЧНИ

Войната продължава и след смъртта на Ришельо, чак до сключването на Вестфалския мир през 1648 г. Колкото и да дава вид кардиналът обаче, че набавянето на средства е работа на главните интенданти, все пак в края на краищата отговорността за изплащането на цената на войната от няколко поколения на френския народ е негова. Неизбежно е военните разходи да доведат до увеличаване на данъците. Войната докарва народа до нищета, глад и спорадични бунтове.

Тези бунтове трябва да бъдат разгледани в контекст. Можем да ги определим като борба, която обаче не е подета нито от привилегированата по рождение класа, нито от класата, утвърдила се заради своите обществени функции. Бунтовете не са ограничени само във Франция и се съчетават с всеобщото негодувание от отказа на принцовете и дворовете да се откажат от отживелия манталитет от епохата на обширните феодални владения, предшестващи големите национални държави. Този остарял начин на мислене е оправдан от богословието, гражданските системи на права и задължения, и на почиващите на традициите общоприети характеристики на Средновековието. Само по себе си централизирането на френската администрация при Ришельо не довежда до каквото и да било олекотяване на феодалната йерархия. То просто прави изпълнението на задачите по-просто, по-бързо, по-ефективно и по-потисническо.

Характерът и причините за всеобщите безредици дори в Индия, Китай, Япония, Мексико и Русия са сходни. Във Франция те отчасти са реакция срещу затягане на управлението на страната, което Ришельо смета за необходимо, за да постигне по-голяма ефективност и отговорност. Общественото съгласие почива на общото схващане, че определената от Бога върховна власт е дадена през десети век на рода на Юг Капе и неговите наследници, кралят стои начело на йерархичен обществен ред, но споделя части от своята върховна власт по равно със своята каста. Теологията, създадена, за да поддържа такъв обществен ред, отстоява, че кралят може да бъде съветван и да взема под внимание във връзка с управлението на кралството мнението на всеки един наследник на трона, особено на принцовете по кръв, тъй като това е тяхно право.

Онези, чието положение се влошава във Франция, в резултат на централизирането на режима, диктувано от по-голямата национална държава и безмилостно налаганата от Ришельо грижа за могъществото на Франция, не са само силно измъчените селяни, но и дребните селски собственици, занаятчиите, търговците и дребните благородници. Бунтовете, които често се смятат за селско явление, са също така и градски феномен, тъй като избухват там, където угнетените и просяците са повече на брой, отколкото в провинцията. Гастон д’Орлеан е изключен не без основание от вътрешния кръг на кралските съветници, но съгласно старата система има право на ръководна роля в управлението и е естествено да бъде пожелан за водач от онези, които негодуват срещу Ришельо.

Като суверен името на Луи XIII стои под съюзите на Ришельо с протестантските страни и зад враждебността на кардинала към католическа Испания. Така кралят е уязвим за обвинения в неправоверно отхвърляне на папската власт, което може да повлече със себе си отлъчването му от църквата и детрониране от папата. На теория папите все още не се отказват от правото си да стоят над светската върховна власт, да освобождават поданиците на краля от клетвата им за вярност и да им налагат задължението да съдействат на всяка папска була за сваляне от трона. В противовес на тези претенции от името на папата следва нова вълна за поддържане на светската върховна власт. През 1625 г. се появяват първите памфлети, в които се говори за противоречащото на канона сътрудничество с протестанти срещу католици и тогава епископът на Шартр отстоява краската власт, която по това време вече е повече барокова, отколкото средновековна. Епископът стига до там да заяви, че войната срещу Испания е справедлива, защото е постановена от краля.

Това представлява голямо преувеличение на противоречащото на Аристотел твърдение от късното средновековие за превъзходството на Бог. Доводът е, че Бог не е обект на никакви по-рано съществуващи закони. Богословието от четиринадесети век се развива в „съвременния път”, чието начало е поставено от Окам и където нравствените закони, произлизат единствено от Божествената воля, а деянията са добри или лоши просто защото Бог ги определя[300]. Епископът на Шартр прехвърля на миропомазания монарх полубожествени сили в светската сфера и прави законно онова, което кралят постановява, просто защото го заповядва; така частично епископът променя теологията на Окам, за да пасне на светския контекст, но също така преувеличава възгледа на Ришельо, че папата няма власт над светските дела. През 1626 г. това схващане на епископа е отречено от събранието на духовенството, а той е задължен да се откаже от думите си, макар че както духовниците, така и парижкият парламент поддържат мнението му за независимост на върховната власт на краля.

С оглед на действията и схващанията, оправдани със задна дата от подобен начин на църковно мислене и на унижението на грандовете, лесно можем да разберем колко силно и обхванало всички слоеве на обществото е напрежението от бунтове през целия период на управление на Ришельо[301]. Лишените от право на владение благородници и правистите в парламентите не само таят мисли за бунт, но областните и местни власти са залети от антипатията на обикновените хора, заради принудителните данъци, които са им наложени.

Надигащите се вълни на недоволството се проявяват по особен възпрепятстващ начин - забавяне на изпълнението на обременителни укази от всякакъв вид и произход, жалби срещу тях и поправки с оглед на местните особености. За съвременния свят няма нищо изненадващо в това, че през седемнадесети век използването на дупките в данъчната система от богатите е повсеместно, дори и чрез закупуването на постове, далеч по-желани заради данъчните облекчения, отколкото заради благородството, което носят.

Причини за бунта на Монморанси през 1632 г. са слабите реколти и нарастващата омраза към централизиращите действия на правителството. През 1629 г. Луи XIII и Ришельо обявяват, че възнамеряват да заменят финансовата независимост на Бургундия като провинция с щати със система от назначени от правителството избраници, които имат правомощия да налагат данъци направо на отделни хора. След по-малко от година се оказва, че възнамеряват да обложат с данък производството на вино и тогава на 1 март 1631 г. в Дижон са изгорени образите на краля и кардинала. Градските сановници и военните просто стоят и гледат, до като тълпата не започва да плячкосва и пали. Предложението за назначение на бирници е изоставено, а системата, която позволява продажбюата и онаследяването на постове, е възстановена. Интересите на градската олигархия съвпадат с тези на селяните.

В Екс опитът за подмяна на местната автономия със системата на бирниците предизвиква бунт, разгорял се през последните три месеца на 1630 г. Въоръжените граждани, насърчавани от съдийството, служителите в управата и търговците, изпълват улиците на града на 16 септември, а губернаторът на провинцията дук дьо Гиз, когото Ришельо иска да понижи от адмиралтейството на Прованс, не прави нищо. Една демагогстваща фракция от парламента, известна като Каскавеу, заради флага си с камбана на бяла лента, подтиква градските занаятчии и селскостопанските работници на бунт; на 3 и 4 ноември представителите й оглавяват нападенията срещу домовете на парламентаристите, които им се противопоставят, издигайки флаговете си със синя лента. Двете фракции в парламента влизат в открита разпра и „сините” се опитват да се съюзят с кралицата майка. В крайна сметка бунтът затихва. Конде пристига със своята войска, заповядва да обесят неколцина и възстановява мира. Кралят отново се отказва от проекта за бирниците в замяна на значителна сума пари, а вноската „полет” е възстановена.

През 1631 г. има всеобщи бунтове в Париж, Бордо, Поатие, Марсилия, Орлеан и Екс. По-сериозен е бунтът в Лангедок през 1632 г., когато Монморанси се надява да се присъедини към по-голямото въстание на Гастон и Мария де Медичи. Градовете искат да се споразумеят с Ришельо и са готови да платят за своето право на самоуправление. Провинцията обаче страда от войските, които се самонастаняват, крадат, грабят, разрушават ферми и избиват животни, често изнасилват жените и убиват мъжете. Има множество документирани случаи и не всички от тях се дължат на мерките, предприети за задоволяване на огромната необходимост от пари, предизвикана от антииспанските военни действия, а и не всички се дължат на бедственото положение в провинцията. Необходимостта от набиране на повече пари обаче е неотложна и понякога положението в провинцията е отчайващо. При един-два от най-лошите инциденти в периода между 1630 и 1635 г. загиналите са хиляди.

Ето на какъв фон, чрез молби и увещания, чувствителният и аскетичен Ришельо изминава своя път, за да изгради една политика, в която славата на Франция излиза на първо място и му се струва достатъчно висока цел, за да оправдае страданията и смъртта на засегнатите от нея както в страната, така и отвъд границите й. Това е не само апотеоз на култа към могъществото на Франция, но и резултат от спокойно и обосновано решение, взето честно пред самия себе си и пред Бог от начетен и благочестив теолог, съзнаващ напълно очакващата го смърт и готов да бъде съден за това, което е сторил. Разбиранията, изградени от възпитанието и кастата, се смесват с нравствените ценности на една епоха на неограничен оптимизъм и обуславят духовния мироглед на Ришельо, който има истинска християнска основа. Несъгласните с кардинала често са същите, които смятат, че властта на църквата се простира и над светската власт или поне обхваща повече, отколкото умерено галиканската теология на Ришельо приема.

На практика Ришельо действа толкова милостиво, колкото се налага, за да не влоши икономическата ситуация. Способен е да накаже за назидание мнозина, за предпочитане водачите на бунтовете, и да позволи на съответните министри и интенданти да упражняват натиск над населението, за да даде то парите, необходими му, за да продължи войната. Не разполагаме обаче с доказателства, че самият Ришельо е безсмислено жесток. Всъщност кардиналът обуздава Луй XIII, който може да реагира ужасяващо на посегателства срещу гордостта си на монарх и понася най-грубо отношение в името на своята съвест. Ришельо може да се държи лукаво, заплашително, да бъде несигурен в себе си и депресиран, а в личния си живот склонен на внезапна промяна в настроенията. Може да сплашва, тормози и да внушава страх, също толкова лесно може да бъде трогнат до сълзи, но след като напуска Люсон никога не губи желязното си самообладание във всякакви обществени дела.

Правителството е убедено, че по-заможните граждани крият пари в брой, а манастирите - запаси от зърно, но самото то обезценява постовете, които кралят създава обикновено на заседания на парламента, за да бъдат продавани. Пак от правителството зависи ситуацията, при която парите девалвират и се обезценяват, като в едни региони войската се нуждае от коне или оръжия, спекулата съвпада с рецесията, а други са разорявани от слаби реколти или мародерстващи войски. Корупцията неминуемо е широко разпространена сред бирниците, повече загрижени за стойността на монетите, които получават, отколкото за тези, които предават на централните власти[302].

Луи изпитва много силна нужда от божествена подкрепа и малко преди да обяви тържественото посвещаване на Франция на Дева Мария моли епископите да организират честване на „четиридесетчасовите” страсти в църквите на Франция. Този акт на благочестие е типично бароково пищно начинание, включващо излагане на светото причастие, което трябва да бъде почитано без прекъсване в продължение на четиридесет часа в памет на времето от смъртта на Христос в 3 часа следобед на Велики петък до възкресението му в 7 часа сутринта на Великден.[303]

Трябва да се произнасят проповеди, които да напомнят на вярващите, че целта на войната е мирът, който води до връщане на благоденствието. Франция може да има протестантски съюзници, но религиозният характер на борбата за отстояване на собствената й воля е нещо, в което нейните управляващи, в това число Ришельо и Луи XIII, твърдо вярват. Има вероятност човек да не може да различи скритите ценности от тези на бароковия култ към славата и личното осъществяване, но тук, както много често се случва през тази епоха, те получават едно религиозно лустро, напълно подхождащо на манталитета на бароковата набожност, оцветена от същите тези ценности.

Там, където обществените вълнения се превръщат в бунт, виждаме, че социалният състав на метежните групи и заявените им цели показват не само, че недоволството на селяните и дребната аристокрация не се различават кой знае колко, но и че двете групи по принцип не са враждебно настроени към краля, войната или църквата. Ришельо е смятан за враждебна фигура, защото може да притежава почти кралска власт, за която е възнаграден подобаващо, но не е богопомазаният монарх. Протестите са срещу новаторските финансови тежести и следователно срещу премахването на регионалната финансова автономия. Най-големите бунтове са на селяните в Поату през 1636 г. и Перигор през 1637 г., както и тези на босоногите в Нормандия през 1639 г[304]. Първите бунтовници като цяло са дисциплинирани и организирани. Те се противопоставят повече на централизираното управление от Париж, отколкото на основните данъци, които винаги са плащали. Противопоставят се обаче и на пенсиите, изплащани на служителите на кралството, в това число най-вече на Ришельо, членовете на съвета и старшите управници на кралството. Искат връщането на данъчната система от 1610 г., когато умира Анри IV, а събранието на бунтовниците настоява всичко, платено отгоре, да бъде върнато.

На това събрание има представители на цялото трето съсловие - адвокати, земевладелци и търговци, осъзнаващи, че благоденствието им е свързано с това на кралството и неговия владетел. Онова, което не е ясно обаче, е дали осъзнават, че приемането дори и на по-разумните им искания, някои от чисто местен характер, означава край на войната и вероятно доминирана от Хабсбургите Франция[305]. Правят се отстъпки, а компромисите купуват време и известно спокойствие, но тук-там селяните отказват да платят основния данък, следват бунтове на местно ниво, които пък водят до убийства, екзекуции и доста сериозни въоръжени схватки, завършващи понякога с до петдесет жертви.

Въстанието в Перигор от 1637 г. е практически местно, макар че зависи от мигриращи селяни от Поату, които не се завръщат по домовете си, за да приберат реколтата след разгрома. Тук бунтовниците избират за водач един благородник и сформират доста голяма армия, за да влязат в Бержерак, чиито укрепления са съборени през 1630 г. след поражението на протестантите и където две-трети от населението измира през 1631 г. заради чумата или от глад. Въстанието засяга основно финансови проблеми, свързани с увеличаването на сумата и вида на налозите след 1610 г., с разрушенията и зверствата на правителствените войски и с появата на данъчни чиновници като посредници между региона и владетеля.

Въстаническите сили са дисциплинирани, организирани и благочестиви, настояват за уважение към духовниците и сътрудничество с тях, но при Ла Совета са разгромени от опитните войски на сина на Епернон и губернатор Ла Балет, който разчита повече на изненадата, отколкото да изчака пристигането на оръдията си. Убити са хиляда въстаници, а Ла Валет дава 200 жертви. След разгрома парламентът на Бордо показва известно снизхождение, но петима бунтовници са обезглавени, двама са обесени и един е инквизиран на колелото за мъчения.

И най-накрая идва бунтът на босоногите в Нормандия, дължащ се до голяма степен на икономическите последици от чумата, които от 1619 г. стават все по-тежки и достигат своя връх през 1639 г., когато няма нито нормално селскостопанско производство, нито обичайната търговия. От самата Нормандия се очаква да осигури почти една четвърт от данъчните приходи на Франция, като от 1635 г. данъците се налагат направо от Париж, а не чрез щатите на провинцията със седалище в Руан, които в периода от 1635 до 1638 г. не са свиквани. От 1636 г. Нормандия е гранична провинция, принудена да изхранва и търпи опустошенията на огромните армии, както и да осигурява, обмундирова и въоръжава своя дял от войските. В отчаянието си местните власти прибягват до такива новаторски похвати като авансово заплащане преди постовете да бъдат утвърдени или изостават със заплатите на военните. Често има бунтове, нерядко поддържани от правителствени служители, а на 21 ноември 1638 г. населението на Верньой се въоръжава срещу една бригада от леката кавалерия на Ришельо. През 1639 г. са извършени само половината от плащанията.

Наричани са „босоногите” заради работниците в солниците на Авранш, които работят боси. Техният относително малък бунт е забележителен с подкрепата на другите обществени слоеве, пострадали от отчаяната нужда за пари на правителството. Сред тях има адвокати, търговци, свещеници, офицер и малък, но показателен брой дребни благородници. Нормандия е засегната особено силно от съсипващата бедност, разликите и несправедливостите на данъчната система. Забележително е и че подкрепата от страна на селскостопанските работници е много малка.

Движението придобива апокалиптични нотки, а целта му е създаване на организация от християнски общности, споделящи своята собственост. Тази цел обаче е подчинена на твърдото им решение да накарат правителството да измени данъчния режим. Силните чувства се нажежават и подхранват от слуховете и недоразуменията, в следствие на което босоногите дават двадесет и осем жертви в сблъсъка си с кралската армия, която се страхува от намесата на Англия и потушава бунта през последните седмици на 1639 г. Обесват дванадесет от бунтовниците, а други изпращат на галерите. Парламентът на Руан е разпуснат за кратко, а през 1640 г. в цялата провинция са въведени жестоки потиснически мерки.

Ришельо е погълнат от външните дела. Ролята му за налагането на по-тежката данъчна система, която подкопава щатите и парламентите, е предимно пасивна. С кралски указ от 15 декември 1639 г. канцлерът Сегие е изпратен в Руан, за да възстанови институциите на провинцията, в това число и парламента. Репресивните му мерки, включително и значителен брой екзекуции, приключват затри месеца. Канцлерът упражнява върховната си съдебна власт и произнася присъди в Каен и Бейо, после в Сен-Ло и Кутанс, заповядва да изгарят къщи и дори едно цяло село на име Серанс е разрушено.

Серанс не е сринато със земята, макар че са изгорени домовете на седем или осем от водачите, проявена е снизходителност при изпълнението на присъдите, особено в случаите, когато се отнася до имуществото на благородниците. На 27 март 1640 г. Сегие се връща в Париж, след като оставя назначения от централната власт интендант Ла Потери, който да предприеме такива съдебни мерки, каквито се налагат за осигуряване на стабилност.

Продължилото непокорство на селска Нормандия за плащането на данъците, подстрекавана от благородниците и парламента, свидетелства, че колкото и да е отвратителна жестокостта на репресиите през този период, тя не е необоснована, щом става дума за справянето със ситуация, която е оставена да се развие и която до голяма степен трябва да бъде отдадена на времето, вниманието и парите, изисквани, за да бъде осъществена външната политика на Ришельо. Редките уклончиви неуспехи на кардинала да преустрои по подходящ начин вътрешната административна уредба на Франция имат различни последствия за народа, макар действията на Ришельо да са продиктувани от желанието му да извоюва независимост и величие за страната си. След освобождаването на Шатоньоф през 1633 г. и замяната му като пазител на печатите със Сегие Ришельо разполага с кралски съвет, в който може да разчита на министрите. Вярно е, че дипломатическите му способности превъзхождат административните му умения, но той го осъзнава и се опитва да го компенсира, като оставя вътрешното управление на Франция на други, по-подходящи членове на кралския съвет.

Ришельо не иска да властва над Франция. В подчинението му на върховната власт на един податлив на въздействия крал има известен нюанс на преструвка. Ришельо практически контролира и ръководи политиката, но му е удобно да се прикрива зад божествената кралска власт и да остави своите подчинени, известни като неговите „креатури”, да определят и ръководят значителни области от неговата обща стратегия[306]. Тази управленска структура има своите слаби страни, най-важната, от които е напрежението между местната и централната власт. Отговорността за кралската армия е на министъра на отбраната, но войските във всяка една провинция са задължение на този регион, управленските структури пък се различават в различните области, в зависимост от това дали има парламент или провинциални щати[307].

Ришельо до голяма степен успява да спомогне грандовете като провинциални губернатори да изчезнат, макар че не им намира алтернатива в лицето на интендантите толкова ефикасно, колкото Колбер по време на царуването на Луи XIV. При Ришельо те остават комисари с пълномощия и поръчения, които са конкретни и временни, макар че са достатъчни да накарат провинциалните парламенти да ненавиждат техните носители, тъй като появата им означава увеличаване на данъците или налагането на нови; често те имат и правомощия да регистрират кралските укази, особено финансовите, което пък означава заличаване на върховната независима власт на парламентите и техните дворове[308].

На събранието на знатните през 1626-1627 г. Ришельо поддържа, че не могат да бъдат въведени нови данъци, тъй като народът просто не може да ги плаща, но през 1637 г. е принуден да предложи големи суми на шведите и холандците, без да има ясна идея откъде могат да дойдат парите[309]. Франция се нуждае от шведите, за да отвлекат вниманието на имперските войски от източната й граница, а от холандците, за да нападнат или Дюнкерк, или Антверпен. Буйон не успява да събере парите и изплащането на сумите непрекъснато закъснява. В „Политическото завещание” ясно се говори за необходимостта да се спазва съответната пропорция между финансовия натиск върху населението, необходим според Ришельо, за да напомня на хората, че са поданици и да ги задържа насила „да останат в рамките на своите задължения”, и от друга страна способността на народа да понесе бремето. Когато нуждите на държавата са неотложни, владетелят трябва да се обърне към богатите преди да продължи да „източва кръвта на бедните”[310].

Ако се запитаме с оглед на нищетата, обхванала народа, дали е уместно да се впечатляваме от показността, с която Ришельо демонстрира своето великолепие, не трябва да забравяме, че славата може да се основава на личното самочувствие, но въпреки това изисква да бъде изявявана чрез общественото положение и външните му прояви. На великолепието пък се гледа като на подтик към постигане на добродетелта. Само половин век по-рано славата е привидно презряна от Монтен в главата „За славата” в неговите „Опити”, но за дю Вер тя вече е стимул за добродетел, а не просто нейна награда. През 1601 г. „За мъдростта” на Шарон, черпеща обилно от Монтен, гледа на славата като на синоним на честта. В пиесите на Корней има откъси, в които постоянството на неостоическата мъдрост, възхвалявано от Монтен и дю Вер, на сцената се превръща в истинска героична нравствена възвишеност[311].

Ришельо със сигурност е толкова богат, колкото и могъщ, макар че не е възможно да изразим в някаква смислена цифра стойността на имуществото му, дори само защото Пале-Кардинал и заобикалящата го земя, предназначена да се превърне в квартал или градска част, са замислени като кралски дворец, в какъвто се превръща, но никаква парична стойност не може да бъде назована за толкова скъп, ала непродаваем имот[312]. През 1631 г. Гастон обвинява Ришельо, че хвърля Франция във войната за наследството на Мантуа, защото години наред има лични печалби, макар и сам да заема пари на короната. Първият министър обаче печели от бягството на Гастон в Нанси през 1631 г., тъй като взема за себе си губернаторството на Бретан, като го прибавя към това на Хавър, купено през 1626 г. за 345 000 ливри - цена, която вероятно му е възстановена от краля. Да дава на заем пари на държавата - това може да се очаква от човек, който се е обогатил много от държавните постове; сумата винаги е в лесно управляем размер, несъмнено с оглед на доста малката вероятност за връщане на заема, поне след 1635 г. През 1640 г. Ришельо пише на главния интендант на финансите Буйон, че всяка от колекциите му от сребро и бижута в Париж е на стойност 150 000 ливри и ако се налага, са на разположение като залог за отпускане на заем за държавата[313].

Ришельо живее в непрекъснат страх да не бъде убит и е достатъчно болен, за да не е в състояние да се грижи сам за себе си, без да има на свое разположение медицински персонал освен голямото си домакинство и военната охрана. Човек не може да постигне добра сигурност в Париж без значителна по размер лична гвардия, която трябва да бъде подслонена и нахранена[314]. Самата гвардия изисква голямо и уединено домакинство близо до Лувъра. Ришельо представя Франция пред чуждестранни дипломатически пратеничества и трябва да създаде видим образ на вътрешната власт не само пред дипломатите от цяла Европа, но и пред онези, които могат да се изкушат да не зачитат кралската власт.

Подобно на голямото имение в Ришельо, което никога не намира време да посети, така и Пале-Кардинал, и външната парадност на живота, воден от кардинала, имат обществена и политическа цел. В съзнанието на неговите съвременници този блясък не противоречи на християнската добродетел или дори на скромността, която малко по-късно през същия век е смятана от Ла Рошфуко за “истинския пробен камък на неподправената добродетел”. Дори има вероятност у Ришельо необходимостта от публична показност да скрива под повърхността на понякога високомерната личност едно по-дълбоко чувство на смиреност. Никога с нищо той не демонстрира, че смята личното си достойнство за достатъчно основание за външна показност що се отнася до начина си на живот. Вероятно преценява погрешно характера и начина, по който обществеността възприема неговата привидна показност. Но нито алчността му, нито задоволяването му на лични желания, в което го обвиняват, изглеждат като доказани обвинения.

Ришельо е склонен както да преувеличава бедността в началото на своя живот, така и разходите, които впоследствие трябва да прави човек с неговото положение, като обявява през 1629 г. например, че разходите му стават четворно по-големи, но през предходното десетилетие не успява да увеличи значително приходите си и те не надминават 50 000 ливри годишно. Сега знаем, че през този период доходите му са се увеличили най-малко пет пъти. Можем да докажем, че през последните шест години от живота си Ришельо получава от известни ни източници доход между 900 000 и 1 100 000 ливри на година, докато направените от него годишни разходи за поддържане на домакинството са около 500 000 ливри[315].

Сметната палата представлява независим съд, който проверява сметките на финансовите служители на краля. Тя счита 1630 г. за повратна точка за финансите на страната, след която те стават катастрофални. Буйон, който защитава поста си на главен интендант на финансите пред краля през 30-те години на века, твърди, че във френската финансова администрация има три пропасти - флотата, артилерията и „домакинството на кардинала”. И трите са под прякото подчинение на кардинала, но обвинението на Буйон не е основателно[316]. Разполагаме с повечето от сметките на домакинството на Ришельо за 1639 г. Няколко листа са унищожени, но онова, което се вижда от останалите, е, че сумата на разходите съответства на тази при други значими личности от този период.

Максим Делош вероятно с право отбелязва, че ги смята за отговора на Ришельо на обвиненията на Буйон и на вярваните от всички голословни твърдения, които преувеличават бляскавия начин на живот на кардинала и го противопоставят на огромната мизерия, в която тъне народът на Франция. Има вероятност Ришельо да разпорежда изготвянето на изключително точен, удостоверен и до известна степен официален отчет за своите разходи, предназначен основно за краля, за да отблъсне обвиненията. По нищо не личи, че документът от 1639 г. е единственият случаен оцелял от поредица от годишни отчети, макар че подобни отчети трябва да са правени, дори и по забележимо по-неофициален начин и не толкова подробни до педантичност.

Ришельо обаче остава верен на принципа си, че потайността е най-жизненоважното условие за успех и в разходите през 1639 г. няма други плащания, освен онези, които обичайно се срещат. В тях няма записани плащания към информатори, шпиони или някои от онези хора, изпълняващи дискретните поръчения на кардинала както в страната, така и извън нея[317]. Сметките обаче отразяват значението, отдавано от Ришельо на парите, което толкова маниакално се проявява в писмата до госпожа дьо Бурж от първите години. Става дума например за договорите за осигуряване на провизии за армията при Ла Рошел и дори в предложението му от 1631 г. към Бог да постави началото на неделна литургия за вечни времена, ако „за осем дни” бъде избавен от главоболието.

Матийо дьо Морг е враждебно настроен към Ришельо, след като заживява в обкръжението на Мария де Медичи след бягството й през 1617 г. в Блоа и има възможност да познава много добре както личния живот на Ришельо, така и начина му на живот[318]. Монла е добре информиран и не е на погрешен път в своите наблюдения, че Ришельо „иска да знае всичко, без да научава нищо от никого”. Ришельо винаги гледа с подозрение на подбудите и целите на онези, с които общува, и на цената на услугите и доставките, без значение дали са за него или за държавата. Така че неговият характер е доминиран от сдържаност и дори притворство, а не от обаянието му. Нищетата в началото на неговия живот предопределя неговите разточителства по-късно - като увеличаване размера и лукса на неговото домакинство, или пък разнасянето на писмата му от лични куриери. По този начин обаче той става уязвим за упреците в разточителен разкош и крайна пестеливост, отбелязани от Тальоман.

Всъщност премерените жестове на щедрост от страна на Ришельо произлизат повече от непрестанното му внимание към подробностите, отколкото от някакво сребролюбие. Той не се отклонява от официалната си роля пред обществото, но въпреки това, както е характерно за него, се грижи кралят да получи подходящия съвет за това кои дипломатически гости да покани на вечеря, колко добре да ги нагости, както и да се увери до най-малките подробности, че приготовленията, в това число мебелите и декорацията на стаите, подобават на прием, даван от страна на монарх за важни посетители. Кардиналът не вярва, че кралят ще спази подходящото официално държание. Шавини и дьо Ноайе, например, получават заповед да се погрижат кралят да разбере колко е важно главнокомандващият шведската армия в Германия маршал Хорн да бъде приет добре.

Пестеливостта на самия Луи е баснословна. Типично в негов стил е колебанието му да приеме посвещението към „Полиевкт” от Корней, заради подаръка, който се очаква да даде. Именно Ришельо е загрижен за неофициалния начин на държание на краля, когато командва войските си, и в „Политическото завещание” изразява острите си опасения за разходите за поддръжка на блясъка на кралското домакинство. Пак Ришельо е този, който се грижи честта на Франция да бъде спасена, когато Мария де Медичи умира, и изпраща лично 100 000 ливри, за да изплати дълговете й и заплатите на прислугата, както и дава съответните разпореждания за връщането на тялото във Франция и посрещането му от краля[319]. Ришельо има начини да запази полагаемото се благоприличие и уважение, както и да даде указания на краля какъв трябва да бъде стилът му на живот.

Поредицата от популистки памфлети на Морг от 1631 г. срещу Ришельо създават атмосфера, в която може да процъфтява критиката на обществото. Намеците за връзки на Ришельо с жени и цинизъм, добре прикрит зад духовността му, са внимателно обмислени, за да предизвикат недоверието на изпълнения с религиозни скрупули Луи към неговия министър. Морг се опитва да предизвика разрив между Ришельо и краля. Поздравява краля за „разумното му домакинство”, за да стимулира скритата му враждебност към неговия морален наставник. Историческият образ на Ришельо остава дълго време принизен до голяма степен заради подплатените с правдоподобни факти писания на Морг. За това спомага и неуспехът на всяка следваща епоха да разбере ценностната система, която съществува във Франция през първата третина на седемнадесети век.

Вижданията за обичайното домакинство на висш държавен служител могат да се открият в определените усилия на Ришельо от 1636 г. да ограничи разходите на своя племенник Франсоа дьо Винро, маркиз дьо Пон-Курле, по-малък брат на дукеса д’Егийон и син на сестрата на кардинала Франсоаз. Когато Пон-Курле става изпълняващ длъжността губернатор на Хавър през 1631 г. и „генерал на галерите” през 1635 г., Ришельо смята, че той има достатъчни доходи. През 1634 г. обаче на кардинала се налага да плати натрупаните от Пон-Курле дългове от 200 000 ливри.

През 1639 г. Ришельо покрива нови дългове на племенника си в размер на 240 000 ливри и го лишава от поста „генерал на галерите”, като използва легендарното си лукавство, превръщайки сумата в заем, отлага изплащането на лихвата, а главницата превръща в дарение едва в завещанието си. Както обикновено Ришельо навлиза в значителни подробности, когато се опитва да сложи край на прахосничеството. Писмото му от 10 юли 1636 г. е строго, поучително и саркастично, в него позволява на племенника си да задържи домакинство от 28 души, всеки с точно определени задължения, и уволнява интенданта, иконома и няколко от слугите в конюшните[320]. Дори определя съответно домакинство от 16 души за съпругата и двете малки дъщери на племенника си, когато Пон-Курле отсъства. Оставят и един ездитен кон и четири за каретата. Подробностите са невероятни, а неприязънта му към разточителството - очевидна. Ришельо пише на племенника си: „След като се нуждаеш от шестима секретари, значи си по-зает от мен, тъй като аз имам само двама. Имаш шест камериера, а аз никога не съм разполагал с повече от три.”

Като оставим настрана размера и сложната организация на домакинството му, виждаме, че то е уникално по няколко причини и съвсем точно отразява характера му. Първо настоява духовният му сан да се отразява в правилата, които трябва да се спазват в домакинството. Няма нищо от вулгарната грубост на двора на Анри IV, с която естествено, Мария де Медичи свиква. Ришельо успешно създава семейна атмосфера в домакинството си и задържа много от неговите членове за дълъг период от време, някои от студентските години до смъртта си, а и ги набира предимно от своя роден край. Там, кьдето е възможно, наема цели семейства за различни неща, така че членовете на домакинство му са тясно свързани и зависят от него. Това, разбира се, включва известни рискове от тяхна страна. Когато през 1628 г. Фанкан е освободен, двамата му братя също трябва да си отидат - единият в Бастилията, а другият в изгнание, просто защото има вероятност да са враждебно настроени.

Тальоман ни разказва, че Ришельо е труден господар, а Морг говори за внезапните люшкания на настроението му от меланхолия до веселост. Отношението му към онези, които са близо до него, се променя внезапно и непредсказуемо. Може да се шегува и да е весел, хаплив или дори жесток, а гневът му е стряскащ. Може да настоява заповедите му да се изпълняват безпрекословно, но също така се радва на безрезервната вярност на своя персонал, а и се нуждае от привързаността им. Ришельо се радва на възможността да се оттегля в компанията на онези, на чиято любов и възхищение може да разчита. Това е едновременно голямата му слабост и най-привлекателната му черта, макар че много добре пасва на модела на големите домакинства, където господарите и персоналът, рядко забравян в завещанията, създават взаимоотношения на взаимна признателност[321]. Ришельо особено старателно се грижи старшите служители в домакинството му да получават съответните облаги и служби.

Винаги е верен, може да се държи сърдечно, както в случая, когато взема младата Жаклин Паскал на коленете си след играта й в „Деспотичната любов” на Скюдери, за да обяви реабилитирането на нейния баща. Не бива да се заблуждаваме от студеното високомерие, която привидно съзираме в портретите в цял ръст от Филип дьо Шампен. Когато се намира в позната компания, например на своите пажове, Ришельо обича да погажда номера, прави го и в присъствието на любимата си племенница госпожа дьо Комбале, която нарича с умалителното „Комбалет”. Обръща се към Боаробер с „Льо Боа”, заради правата му над някаква гориста местност в Нормандия, дадена на секретаря му от Шатоньоф в замяна на услугите, оказани на „определени жени, които познава”.

Тальоман, чиято „забавна история” за Боаробер е особено ярка, разказва до каква степен секретарят може да говори безнаказано на Ришельо онова, което той не иска да чуе, просто защото лесно разсмива кардинала. Боаробер, пише Тальоман, познава слабостите на Ришельо и много добре разбира, че “негово високопреосвещенство обича да се смее”. Ришельо не се присмива на държавните дела и сериозно възприема ролята си на духовник, но със сигурност се смее на пародията на „Сид” от Боаробер. Няколко източника съдържат един анекдот за лекаря на Ришельо Ситоа. По време на последната си болест кардиналът пита дали има нещо, което да го облекчи от силните болки. Ситоа отговаря, че единственото ефикасно лекарство са три супени лъжици от Боаробер след хранене.

Ришельо стига до там, че оставя Боаробер да го дразни заради затварянето на Витри, защото удря архиепископа на Бордо, който по това време е близък приятел на кардинала. Витри кани Боаробер ,добре да похапне” в неговите помещения в Бастилията, която в повечето случаи е по-скоро място за ограничение, отколкото истински затвор[322]. Витри привежда доказателства от раннохристиянските теолози, че удрянето на епископ не е престъпление, след което моли Боаробер да представи богословските му доводи на Ришельо.

Първият домакин на Ришельо е абат дьо Марсияк, който, както си му е редът, се разпорежда с домакинството, отговаря за раздаване на милостиня от името на кардинала, както и за дребните разходи, за които се очаква да даде щателен и подкрепен с документи месечен отчет. През 1626 г. той подписва отчетите за милостинята, но през 1627 г. е избран от Ришельо да снабди с продоволствие гарнизона на остров Ре „на каквато и да било цена”. Кардиналът написва набързо паметна бележка да изпрати на Марсияк писмо, в което да изрази своето задоволство. Марсияк е изпроводен и да реквизира плавателни съдове за обсадата на Ла Рошел. Наградата му е епископството на Менд, където го назначават през март 1628 г. Ришельо отново го използва в периода между 1635 и 1638 г., за да намери продоволствие за войските в Лотарингия и Елзас, но после кардиналът става подозрителен и през август 1638 г. нарежда на главните интенданти да не изплащат нищо преди да видят удостоверение. През октомври също препоръчва на Буйон да не плаща нищо преди да получи съответните отчети.

Наследникът на Марсияк като домакин също е духовник - абат дьо Бово, който се появява за първи път във връзка със снабдяването с провизии и муниции на остров Ре и армията при Ла Рошел. Изглежда, че през 1631 г. става домакин, когато го правят игумен на манастир, а през 1635 г. е ръкоположен като епископ на Нант. В „Политическото завещание” Ришельо признава, че умишлено използва духовници като военни интенданти, което е първата крачка към повишаване на качеството на управление на интендантството, и че поверява основните му дейности на хора, които изглеждат дисциплинирани и заслужаващи доверие, вместо, както е до този момент, да го поверява на грижите на вулгарни и корумпирани хора. Едно от постиженията на Ришельо е радикалното реорганизиране на интендантството на армията.

След Бово постът е зает от абат дьо Сен-Мар, чийто баща Шарл II дьо Брок, продава феодалното владение Сен-Мар на д’Ефиа, който пък е главен интендант на финансите от 1626 г. до смъртта си през 1632 г. и е близък приятел на Ришельо. Кардиналът има множество връзки с рода Брок, а маркиз дьо Сен-Мар е последният млад партньор на краля и син на главния интендант д’Ефиа. Делош споменава много случаи, когато бъркат маркиза с абата и правилно подчертава успешните усилия на Ришельо да поставя в служба на краля хора, за които усеща, че може да разчита.

Ришельо поверява на Сен-Мар дипломатически и военни мисии, с разрешение на краля го прави абат на Фонтенел в Люсонската епархия, а през 1637 г. той е избран за епископ на доходоносната епархия Оксер. От този миг започва да се нарича М. д’Оксер, макар че получава папската була едва през януари 1639 г. и е ръкоположен на 4 март 1640 г. През 1639 г. новият епископ продължава да следи разходите на домакинството, но Ришельо се отнася с него като с човек, имащ по-високо положение от всеки от предшествениците му и го прави главен инспектор на войската през 1638 г., когато кралят и кардиналът отиват в Амиен и Абвил, за да ръководят похода, както и през 1640 г. при Ара.

Домакинството разполага не само с капелан, но и с изповедник, известният богослов Жак Леско, назначен през 1639 г. след смъртта на предшественика му в края на предходната година. И при него задачите са повече, отколкото привидно изглеждат. Изповедникът на Ришельо трябва да бъде личен богослов с достатъчно авторитет, за да потушава пристъпите на угризения у краля и да разрешава спорните проблеми със съвестта на кардинала[323]. Впоследствие Леско става епископ на Шартр, но преди това изпълнява свойствените си задължения като изповедник на смъртното легло на Ришельо - изслушва изповедта му, дава му последно причастие, подписва се като свидетел в завещанието му, отслужва литургия в негово присъствие и го подкрепя в последната му агония, дори по изричната молба на Ришельо го уверява в спасението на душата му, което в крайна сметка е единственото от значение.

След двамата главни духовници първи по ранг са „секретарите” на Ришельо, като основният е само три години по-младият от кардинала Мишел льо Мал. Той изпълнява по-скоро ролята на интендант, администратор и управител, макар че в документите кардиналът винаги го нарича „секретар” През 1626 г. (единствената година, за която ни е известно нещо преди 1639 г.) секретарят води и сметките на домакинството. Льо Мал е изпратен да инспектира и да наложи ред в духовно и светско отношение в абатствата Редон и Понльовоа, през 1630 г. е зает с делата на приората Марсини, а през 1632 г. помага като ръководител на строежа на Ришельо. За награда получава приората Рош, след това става каноник на Нотр-Дам, но продължава да следи разходите от личните сметки на Ришельо, в които влизат огромните заеми към държавата. Именно на льо Мал трябва да бъде поверена сребърната посуда, ако в случай на нужда на Буйон му трябва залог срещу 200 000 ливри, които могат да бъдат отпуснати за среброто[324]. През 1642 г., преди Ришельо да замине при войската в Русийон, льо Мал получава пълномощно да се разпорежда с делата му. За нещастие много от документите, отнасящи се до личния живот на Ришельо и оставени от льо Мал, изгарят в пожара в парижкия Отел-Дийо през 1871 г.

Кардиналът никога не спи сам. Винаги има поне по един слуга в стаята, а историите разказват, че един „секретар” постоянно е наблизо. Не става ясно дали секретарят замества „слугата”, но всъщност почти със сигурност човекът от домакинството, който винаги спи в стаята му, е част от медицинския персонал на служба при Ришельо. Медицинският персонал е оглавяван от лекар и включва аптекар, хирург, който не е нищо повече от бръснар, и вероятно от тях се очаква да четат на кардинала по време на пристъпите му на безсъние[325]. Общоприетото мнение е, че секретарят започва да пише под диктовка, след като Ришельо се наспи от около 11 часа вечерта до три или четири сутринта, освен в случаите, когато кардиналът не е готов да диктува и предпочита да съчинява или поправя текстове, или пък собственоръчно си води бележки за документите, на които възнамерява да отговори сутринта. Авьонел отпечатва писмо до Сервиен, диктувано в Рюей през нощта на 4 януари 1636 г., писано от „ръката на нощния секретар”, в което се дават подробни инструкции по въпроси, свързани с войската, включително намаляването на ротите в девет полка. Ришельо спи още за около час от 5 до 6 часа сутринта, става, моли се и после вика своите секретари[326]. Това е образът, който самият кардинал си създава, и несъмнено е истински.

По разбираеми причини Ришельо е загрижен всякакви прояви на физическа немощ да останат известни на колкото е възможно по-тесен кръг, а начинът му на спане предполага, че през нощта, когато така или иначе се нуждае от грижите на някого, е най-подходящото време, за да го прегледат и сменят превръзките му. От писмата на кардинала узнаваме, че понякога през нощта му пускат кръв, на няколко места се споменава, че лекарите полагат грижи за него и през деня. Пускането на кръв изисква поне трима. Морг се подиграва със слабото здраве на Ришельо, но тъй като той е почти единственият от враговете на кардинала, имал привилегирован достъп, позволяващ му да знае за схемата на медицинските грижи, можем да съдим от забележките му, че Ришельо естествено иска да запази в тайна подробностите от своето лечение.

Почти е сигурно, че нощният „секретар” на Ришельо е домашният му аптекар, който несъмнено се нуждае от помощник. Това може да е секретарят, вероятно без медицински умения, на когото кардиналът диктува или който му чете. Литературните умения на секретарите са уважавани далеч по-малко, отколкото можем да очакваме в наши дни, а обикновените секретари почти по нищо не се отличават от другите слуги - положение, което Ришельо желае да промени. В мемоарите си Ла Порт разказва за едно посещение, което е направил при Ришельо през нощта. Кардиналът седи на стол и сменят превръзките на хемороидите му, пред лицето му държат свещ, на която чете писмата от кралицата и госпожа дьо Шеврьоз, донесени му от Ла Порт[327].

През 30-те години на века здравето на Ришельо не се влошава системно, но хемороидите все по-често му причиняват болки[328]. По време на тези кризи може да понесе да се придвижва от едно място на друго само ако лежи, а през юни 1635 г., макар и излекуван, се нуждае от период на дълго възстановяване, тогава може да се разхожда съвсем малко в градината на Рюей и да диша чист въздух, седнал до някой прозорец. Два пъти се разболява, докато седи в градината и през същата година се оплаква от мигрената си и от това, че ревматизмът засяга различни части на тялото му. Вероятно съвсем съзнателно е взето решение кореспонденцията му, публикувана от Авьонел, да не съдържа никакви забалежки относно здравето му след 1636 г. до смъртта му през 1642 г.

През 1639 г. Ришельо плаща на аптекаря и хирурга си 150 ливри. През същата година петимата му камериери получават 100 ливри, макар че могат да печелят повече пари от странични дейности. Те са наследниците на средновековните „екюе”, които имат право да бъдат наричани „сир”. След като се погрижат за облеклото и външния вид на Ришельо, а той се отнася с тях като с близки, камериерите могат да общуват с посетителите на кардинала, добре облечени са, свободни са да правят, каквото си искат, или пък имат задължения, понякога изключително отговорни. С тях се отнасят като с пажовете при благородническите семейства. Тальоман дори разказва за един от малкото номера, които Ришельо прави на своите камериери, когато се преструва, че е ядосан заради изчезването на едното от двете раса, дадени му от Мазарини, макар че преди това сам е убедил епископа на Шартр да го вземе. Пажовете са ядосани, каквато е и целта на Ришельо, когато след два дни епископът се появява облечен с него.

Дебурне е камериерът, който служи на Ришельо от студентските му дни до смъртта му. Той е в състояние да заеме на Мазарини 10 000 ливри, като по всичко личи, че имената и на другите камериери се използват при сделки, финансирани от Ришельо, с които кардиналът не иска да свързват името му. Използва ги като паравани. Един от камериерите е доста способен и има няколко свои търговски начинания, в това число и пекарна, получава правото да снабдява домакинството на Ришельо, както и да наема коне за оборите и се договаря да доставя фураж. Името му се появява във ведомостта на адмиралтейството, но не и в завещанието на Ришельо, тъй като вероятно е възнаграден по друг начин. Морг твърди, че този камериер има доход от 10 000 ливри годишно. Другите камериери на служба при кардинала получават след смъртта му суми от 6 000 и 3 000 ливри в зависимост от прослужените при него години.

Организацията на домакинството на Ришельо е важна за неговата биография, тъй като разкрива много интересни неща за кардинала, а и е интересна за социалния историк. Сложната организация на домакинството се отразява върху неизбежното разпределение на задълженията. По тази причина Ришельо прибавя към поста на „домакин”, отговарящ основно за прислугата и обикновено със същия ранг като екюе, или пък на главния коняр и капелана длъжностите на управител и финансов администратор.

Домакинът отговоря за поръчката на хранителни припаси, управителят — за цените, на които се купуват, а двамата заедно проверяват пристигащите всеки ден провизии и предават своите отчети с разписки поне веднъж седмично на финансовия администратор. Доставчиците имат договори и макар че Ришельо плаща повече за петнадесет вида луксозни стоки, отколкото дук дьо Немур, с чиито отчети за 1639 г. също разполагаме, за двадесет и девет стоки, доставяни всеки ден, кардиналът се договаря да плаща по-малко. Няма нищо необичайно в това договорите да изреждат 33 вида дивеч, 22 вида сладководна риба и 33 соленоводна, плюс раци, които се появяват в договорите на Конде в Шантий. Също толкова обичайно е, че договорите се подновяват ежегодно или на всеки две в продължение на дванадесет години. Жалко е, че са полагани толкова големи усилия, когато приготвяната храна е толкова силно подправена, че направо се губи вкуса на продуктите.

Разпорежданията на Ришельо са забележителни дори и само заради усилията, които полага, за да спре разточителството и практически да преустанови подкупничеството в управлението на своето домакинство. Чрез количеството и цената на хляба и правото на членовете на домакинството да го получават Делош изчислява, че кардиналът ежедневно храни между 171 и 177 гърла, цифра, която е потвърдена от известния брой на хората в домакинството, която Ришельо фиксира на 163. Конната гвардия се храни отделно и не влиза в сметките. В две отделни стаи има две „почетни маси”, като според Объри, едната е сервирана за 30, а другата за 14 души.

Ришельо не вечеря, но когато се чувства достатъчно добре, обядва начело на по-малката от двете маси, където само най-знатните са поканени да седят, кардинал дьо ла Валет, архиепископът на Бордо, Сегие, министри и няколко известни генерали и дукове. Има четири ястия, а вината са добре отлежали. Ришельо хапва не повече от две ястия и салата, но настоява всичко да бъде безупречно чисто, масата да бъде сервирана съвършено до най-малката подробност и със съвсем точно съблюдаване на етикета; ленените покривки, за които харчи много пари, да са идеални; кърпите - сгънати по определен начин, а покривките да стигат до земята. Не обича да вечеря с краля, където по пода все още има следи от предишните хранения. Когато Ришельо се храни с дьо Ноайе, след това на дьо Ноайе му се налага да се дохрани.

Не знаем дали Ришельо наема за дълго придворни музиканти, макар че за няколко седмици или месеци в дома му отсядат пътуващи ансамбли от трима или четирима музиканти. През февруари 1639 г., няколко месеца след раждането на наследника на трона и въпреки скорошната смърт на отец Жозеф, Ришельо наема музиканти за своя „Балет за блаженството” по време на карнавала, който е представен пред краля в Рюей на 17-ти, като заглавието не само припомня за появата на бял свят на дофина, но и за ,двореца на блаженството”, издигнат на Плас Роаял за тридневните чествания по повод сватбата на краля през 1612 г. В броя на „Газет” от 29 февруари има пълно описание.

Балетът отново е поставен на 6 март в Сен-Жермен и на 8 същия месец в по-малкия театър на Пале-Кардинал, който току-що е завършен, побира само 600 души и впоследствие остава за репетиции. Кралят танцува, а на поканените гости поднасят пищна лека закуска. От сметките ни е известно, че трите закуски струват 2 104 ливри, а другите разходи възлизат на стойност 908 ливри. В тях вероятно влизат допълнителните цигулари и четири лютни, необходими за осем от 27-те номера, плюс хонорарите на дванадесетте професионални танцьори и наема на 19 кристални полилея, който е по четири ливри на вечер за всеки от тях. Ришельо спазва благоприличието, но не е разточителен. Обвиненията в разточителност срещу него са просто злонамерени.

Трябва да отбележим и настойчивия интерес на всички, писали за Ришельо, относно страстта на кардинала към среброто. Модното увлечение по благородния метал идва от Испания, която е основният доставчик на сребро в Европа от Новия свят. Интересът към него се повишава от сватбата на Ана Австрийска с Луи XIII. През 1632 г. в Париж има 425 ювелири — броят им е считан за прекалено висок, след като парламентът постановява, че само синове на майстори могат да чиракуват, докато броят не спадне до 300, предвиден в указ от 1612 г. Още през 1585 г. отдават инфлацията във Франция на притока на благородни метали от Америките[329]. На 6 юни 1636 г. Ришельо подписва документ, с който дарява на короната Пале-Кардинал, великолепен потир и поднос за нафора, големия диамант и сребърните си прибори заедно с дома Сийери, милион и половина ливри в брой и някои от мебелите си. Дарението обаче влиза в сила след смъртта му и заема почетно място в завещанието на кардинала. В известна степен той строи, събира и трупа пари за Франция.

В сметките от 1639 г. само веднъж се споменава племенницата на Ришельо госпожа дьо Комбале, която от 1638 г. става дукеса д’Егийон. От тях обаче е ясно, че тя отговоря за ежедневните лични дела на Ришельо, че той се допитва до нея по въпросите на добрия вкус и обзавеждането. От кореспонденцията знаем, че тя избира аления атлазен плат, от който е направена голямата мантия за портрета в цял ръст от Филип дьо Шампен.

Самият Ришельо обича конете и е добър познавач. Има две конюшни, по-голямата с 30 до 40 животни, а по-малката с около 70 ездитни коня, 16 впрегатни коня и 16 мулета под наем. Двете конюшни заедно струват около 20 процента от общите разходи на домакинството. През 1639 г. месечната сметка на конюшните, без в нея да влизат покупките на нови коне, възлиза на 6 500 ливри, като всичките разходи на домакинството са 30 800 ливри. Но и в този случай покупките на Ришельо са относително скромни. Плаща между 500 и 600 ливри за впрегатни коне и между 320 и 450 ливри за ездитни, чиято обичайна пазарна цена варира от 30 ливри до няколко хиляди.

Пажовете, младежи от благороднически семейства, дадени в домакинствата на знатни аристократи, за да бъдат обучавани, са подчинени на главния коняр. По-големите от тях, работещи за по-голямата конюшня имат свой управител и образуват „академия”, а по-младите от тях, работят за по-малката от 11-12 годишна възраст за период от две-три години и образуват „колеж”. Услугите, които извършват пажовете, са много различни, но винаги играят роля за блясъка на домакинството и изпълняват такива церемониални задължения като сервирането по време на празненства. Пажовете на Ришельо стоят зад стола му и наливат питиета, вървят пред него и осветяват пътя му, стоят на стража край леглото му, отнасят съобщения, изпълняват ролята на придружители, а когато са сред войската, носят шлема и ръкавиците на кардинала.

Ришельо е автор на три образователни проекта, един за академия от 20 момчета от благородни семейства, които постъпват в нея на 14 години с двегодишен курс на обучение. Този проект е създаден за и навярно със съавторството на Плювинел. Другият е за академия от 1000 благородници, от които 600 са предопределени да имат военна кариера, а 400 да станат духовници. Третият е проектът за академията в Ришельо. Образованието е почти изцяло отдадено на физическите упражнения, езда и фехтовка, а математиката и танците са умения за военни и социални цели. Знаем, че подобно на Декарт и Ришельо покровителства преподаването на философия на разговорния език. Двамата са на мнение, че преподаването на история и география са важни; но от друга страна не разполагаме с доказателства, че пажовете на кардинала са обучавани по тези предмети или са учили класическите езици и литература.

През 1639 г. Ришельо има две гвардейски роти, 100 кавалеристи и 100 мускетари, както и 50 новобранци. Когато напуска границите на Пале-Кардинал, освен ако не отива при краля, го придружават сто гвардейци на кон. В свитата му има и няколко други водачи на знатни родове, чието присъствие не е без значение за Ришельо. През 1639 г. още не са приключили опитите да бъде убит, а и все още го навестява гледката на тълпата, разкъсваща на парчета тялото на Кончини и избождаща очите му на 23 април 1617 г. Ако тогава са успели да го разпознаят като един от поддръжниците на Кончини, вероятно са щели да му сторят същото. Понякога кардиналът изпраща гвардията си на други военни мисии, а веднъж се опитва да успокои разгневените парижани след загубата на Корбие, като се разхожда сред тях, придружаван само от двама благородници, няколко пажове и слуги.

През 1633 г. Ришельо се премества в Арсенала, за да бъде започнат строежът на новия му дворец в Париж, който не е съвсем завършен, когато се нанася през 1639 г[330]. Той е особено заинтересован от съхраняването на дърветата в така наречения от него парк и можем да твърдим, че единственото истинско удоволствие, което си доставя, са градините, особено тази в Рюей. Според дукеса д’Егийон градините в Рюей струват повече от 336 000 ливри, докато самите сгради не надвишават сумата от 410 000 ливри. Луи XIV изпраща Льо Нотр именно в градините в Рюей, за да види какво иска кралят като модел за Версай.

Ришельо продава на Гастон д’Орлеан замъка си в Лимур, на юг от Рюей, заради липсата на вода в градините. Прави какво ли не, за да изпълни дворовете в Ришельо с потоци, езера и фонтани. Типично за приоритетите на кардинала е в Рюей, където похарчва толкова много за градините и който е любимата му резиденция, да няма скъпи мебели. В Ришельо, където никога не отива, държи сребърни прибори, докато пищните празненства са в Пале-Кардинал. Ришельо купува среброто отчасти като капиталовложение, отчасти като застраховка и отчасти заради евентуалните нужди на държавната хазна.

Обичайно големите благородници от епохата държат домовете си необзаведени, докато не стане време да ги използват. Организацията на пътуванията на Ришельо е също толкова внимателна, колкото и всичко друго, което прави. Свитата му, в която влизат гвардейците, се състои от 180 души, някои от които потеглят по-рано, за да извършат необходимите приготовления, докато пристигне, като откарват не само леглата, купени от чичото на Молиер, но и цялото останало обзавеждане на спалнята и кухнята, включително и тапетите. Когато не му се налага да пътува в носилка, Ришельо пътува в карета, теглена от шест коня, като в кортежа има още три допълнителни карети. Въпреки неудобствата обича да пътува и през 1639 г. извършва едно дълго пътешествие с краля, като тръгват на 25 май от Рюей, отиват в Еден, после на юг към Лион и Гренобъл и се връщат в Рюей на 8 ноември. Историята за това пътуване, включва нова война и разказ за последните години от живота на Ришельо.

11.
ПОСЛЕДНАТА ЗАПЛАХА

От началото на 1638 г. енергичността на Хабсбургите, искащи да доминират над Европа, отслабва. Холандците отвоюват Северна Бразилия от Испания и силно намаляват количеството на ценните метали, внасяни от испанците от Южна Америка, а и вече контролират основния източник на захар за Европа. За периода от 1631 до 1640 г. вносът на ценни метали в Испания намалява с 60 процента като тегло в сравнение с изминалото десетилетие, но съотношението на среброто към златото се удвоява. Икономическите затруднения навсякъде из Европа също предизвикват тревога. Търговските дейности, от които зависи благоденствието на империята, далеч не са в цветущо състояние. Превозът на стоки в Балтийско море намалява като обем, цената на ръжта и пшеницата едва започва да се покачва след най-ниските си стойности през 1630 г., а от 1636 г. цената на сукното на пазара в Милано се запазва ниска.

Ришельо е принуден да набира финанси чрез един испански евреин на име Лопес в Амстердам. Дори и Лопес обаче изпитва толкова голяма нужда от пари, че не може да си позволи да купи гоблените на Рубенс, които през 1640 г. в Харлем са предложени на търг, при това на ниска цена[331]. От началото на 1638 г. Ришельо е уверен във военната и особено военноморската сила на Франция, но усилено търси широк кръг от съюзи, които да донесат мир и същевременно да бъде запазена целостта на страната. Сондажът за преговори с Испания се проваля, защото Ришельо настоява да запази Лотарингия и Пинероло, а Оливарес настоява да си върне Бразилия от холандците.

Франция има 41 кораба и шест армии[332]. За нещастие един от генералите във Фландрия - Шатийон, не обръща внимание на един канал, използван от испанците и е принуден да изостави обсадата на Сен-Омер. Друг - Креки - е убит в Италия. По-младият брат на наследника на Епернон, кардинал дьо ла Балет, е победен при Верчели[333]. Ришельо трябва да преосмисли позицията си спрямо английския крал Чарлз I, с когото един съюз би осигурил господство над Ла Манша. Съюзът с Англия и Бохемия изглежда особено привлекателен, тъй като Чарлз I, женен за сестрата на Луи XIII, е брат на Елизабет, наскоро овдовялата кралица на Бохемия, чийто най-голям син би станал палатински електор, ако императорът не лишава баща му от правото. Англия обаче предпочита да не се обвързва с континента.

Освен отец Жозеф умират и други важни играчи на политическата сцена. Французинът Шарл дьо Гонзаг, дук на Мантуа и бивш дук дьо Ньовер, умира на 21 септември, а Виктор Амедей Савойски - на 7 октомври. Регентката на Мантуа и снаха на покойния дук Мария има испанското възпитание и пристрастията й клонят към тази страна. Веднага започва преговори с Испания и на 25 март 1638 г. подписва с испанския губернатор на Миланската област договор, в който се отказва от Монфера и Казале. Ришельо заповядва да обезглавят губернатора на Казале Монтильо, макар че му е обещал закрила заради сътрудничеството му в разследването на причините, довели до загубата на крепостта от Франция. Гризон също изоставя френския си съюзник, до голяма степен защото френските субсидии пресъхват.

Шарл дьо Лорен изоставя съпругата си Никол в Париж и се жени повторно за любовницата си Беатрикс Косенца, принцеса на Кантекроа. През 1640 г. не успява да вдигне френската обсада на Арас, скъсва с испанците и започва мирни преговори с Ришельо, който не му вярва, но се съгласява да се видят през февруари 1641 г. В крайна сметка Шарл дьо Лорен отново получава херцогствата на Лотарингия и Бар, като за Бар трябва да положи клетва като васал пред Луи, който е негов сюзерен. Франция задържа Нанси и Клермон до края на войната. Преди да напусне Париж Шарл се отбива при съпругата си, която нарича с резервираното „братовчедке”. Почти в мига, когато кракът му стъпва в Лотариигия, отново започва да заговорничи с дьо Гиз срещу Франция.

В Савоя, която сега е под влиянието на Испания, регентката на невръстния владетел е сестрата на Луи XIII и следователно зълва на испанския крал Филип IV. Тя е изправена пред силна происпанска партия, оглавена от двамата братя на Виктор Амедей - единият е непосветен в духовен сан кардинал Морис, а другият - принц Томас Савойски. Испанците опустошават Монфера и това убеждава Кристина да подпише антииспански договор с Франция на 3 юни 1638 г. и поставя савойските войски под френско командване. Младият дук обаче умира и слага край на регентството на своята майка. Ришельо се възползва от контактите на Мазарини в Рим, но не успява да придума савойския кардинал да се ожени за дъщерята на Конде. През септември 1640 г. французите побеждават на бойното поле принц Томас Савойски.

Междувременно по покана на Ришельо в Париж през 1639 г. пристига Мазарини, който става френски поданик и през 1640 г. договаря със Савоя споразумението, подписано в Торино между Кристина, Франция и двамата братя на Виктор Амедей. Съпругата на принц Томас е сестра на Соасон, но заедно с децата си е почти заложница в Мадрид. В допълнение - стратегическата важност на Савоя за Франция силно намалява от 1630 г. насам.

На югозапад опитите на испанците да нахлуят във Франция от двете страни на Пиринеите са отблъснати. Френските опити да пренесат войната в Испания през май обаче се осуетяват от отказа на дук дьо ла Валет, син и наследник на Епернон, по-голям брат на кардинала и племенник на Ришельо, посредством брака си да сътрудничи със Сурди, адмирал и архиепископ на Бордо, чийто молитвеник Епернон избива от ръцете му[334]. През май 1638 г. Сурди спечелва една морска битка в Атлантическия океан срещу завръщаща се испанска флотилия и на 22 август дебаркира с войските си, за да ги обедини с тези на Конде и дук дьо ла Валет. Дукът с право очаква яростта на Ришельо, тъй като при Фуентарабия превръща тази победа в поражение по своя вина, затова избягва и търси убежище в Англия. Дори и след направен пробив в градските стени, на 7 септември ла Валет не дава заповед на войските си да влязат, макар че разполага с дванадесет хиляди души, а испанците само със седем или осем. Французите са разбити и оставят няколкостотин мъртви на бойното поле. Конде е извикан да даде отчет пред Ришельо и на практика обвинява ла Валет в дезертьорство. Луи XIII свиква заседание на парламента, на което осъждат ла Валет и екзекутират образа му.

Два дни преди разгрома при Фуентарабия се ражда дофинът. Ришельо ръководи повторното превземане на Льо Катле и трябва да отложи връщането си в двора. Публикува обаче в „Газет” многословен израз на несъмнено искрената си радост. Сега има наследник от мъжки пол по пряка линия, вярно, че трябва да преживее ранното си детство, но шансовете Гастон да стане крал на Франция намаляват значително. Напълно вероятно е Ришельо наистина да вижда в раждането и оцеляването на детето на Ана, изпратен от Бога знак в своя подкрепа. Навярно също такова дело на Бога изглежда и раждането след няколко дни в Мадрид на инфантата Мария Тереса. На Ришельо и Оливарес не им е нужно много време, за да открият в брака на двете деца разрешение на основния политически проблем на Европа. Отново се правят постъпки за мир, макар че Ришельо все още е готов да се бори за изгодни условия.

Кардиналът разбира колко ненадеждни могат да са генералите, когато зет му Брезе решава да изостави командирския си пост, за да се наслади на пъпешите в родното си имение и да се подготви за есенния лов[335]. Щурмовете срещу Фуентарабия и Коруня не постигат нищо, но боевете на югозапад успяват поне да попречат на испанските войски да действат в Италия. Войната пък става причина Каталуния да се вдигне на бунт срещу Мадрид, защото по-голямата част от благородниците на провинцията и 10 000 предимно каталунски войници са мъртви, болни или защитават Салсес от Конде.

Властите в Мадрид потушават с кръв бунта в Каталуния, като извършват нечуваното оскверняване на свети убежища, което донася на извършителите отлъчване от църквата и превръща всеобщата омраза в свещена война. По улиците на Барселона тълпата опожарява къщите на държавните служители и избива техните обитатели. На 7 септември Пон-Курле пресреща испанската флота в Средиземно море и потопява два от галеоните, включително и флагманския кораб. Ришельо вижда каква дипломатическа катастрофа може да предизвика, но е принуден да вземе Каталуния под френска власт, макар че повече от всякога се нуждае от мир. Холандците пък се облагодетелстват от войната. Ришельо дава обещание да не сключва мир без тях, въпреки че чрез френския посланик Естре в Рим и неофициалния преговарящ от името на кардинала в Мадрид Пюжол опипва почвата за евентуален мир с императора и Испания.

Ришельо няма доверие и на шведите, с които подновява съюза си през март 1638 г. за още три години и с годишна субсидия от един милион ливри. Кардиналът смята, че императорът може да успее да откупи мира със шведите, като им отстъпи Померания, която са окупирали. Последният дук току-що е починал и ако шведите сключат мир, същото може да направи и Бернард Сакс-Ваймар.

През февруари 1638 г. трябва да се плати годишната субсидия на Бернард Сакс-Ваймар, чиято амбиция е да отвоюва суверенитета на Елзас. До април обаче Буйон успява да събере само една четвърт. Ришельо му изпраща допълнителни обещания за помощ, които остават неизпълнени, и въпреки това Бернард предприема поход в края на януари 1638 г. Успешно напада императорските гарнизони в Елзас и разчиства пътя си, за да обсади Брайзах, намиращ си на Рейн на около петдесет километра северно от Базел и по средата между Колмар на запад и Фрайбруг на изток. Превземането му означава прекъсване на всички имперски комуникации между Фландрия и Алпите. През декември Ришельо научава, че Брайзах е паднал. Изглежда, че ветровете на войната духат в платната на Франция[336].

Инфлацията в Испания е 80 процента, Ришельо знае от информаторите си, че Мадрид се опитва да сключи мир с холандците. Оливарес не може да събере парите, от които се нуждае, за да води войната, а същевременно срещу испанското господство в Португалия избухва въстание, което вероятно е подбудено от агентите на Ришельо. Испания гори от изток и запад, и през 1642 г. Оливарес най-после пада от власт.

През 1639 г. френските войски под командването на братовчеда на Ришельо превземат Еден на североизток. Войската е насърчавана от краля и кардинала, които стигат чак до Абвил в началото на пътуването, споменато в предишната глава[337]. На Ришельо и свитата му им трябват седем дни, за да стигнат от Рюей до Абвил, където кардиналът остава от 30 май до 7 юли, като изпълва нощните почивки с точни инструкции до десетки хора по разнообразни теми и същевременно довършва „Трактат за усъвършенстването на християнина”. През 1640 г. източната армия превзема Арас и Артоа става част от Франция, като Ришельо настоява населението да бъде спечелено с умереност, а не с репресии. През 1639 г. кардиналът продължава своето пътуване с краля на юг към Савоя, на 4 септември достигат река Саон при Шалон и продължават с лодка, минават през Лион на път за Гренобъл, както на отиване, така и на връщане, а на 24 октомври окончателно напускат Лион.

Ясно е, че френският бюджет е разтеглен до невъзможност. Допълнително облагане с данъци само може да предизвика защитно повишение на цените, което дори и Ришельо осъзнава, въпреки че си дава вид, че нищо не разбира от икономика и всъщност се прикрива зад това. Бюджетните предвиждания за приходите и разходите на централното управление във Франция силно се различават от тези през 1636 г., но подобно на Испания не може да си позволи война, нито има физическата възможност да събере пари, за да я финансира. Стремежът към слава за двете страни през бароковата епоха докарва населенията и на двете държави, както и на по-голямата част от западна Европа, до крайна бедност. Буйон иска да обложи с данък църквата, която, както изтъква Ришельо, в трудни времена обикновено прави доброволни плащания към хазната. Кардиналът насърчава братята Пиер и Жак Дюпюи, които са в центъра на интелектуалния живот на столицата, да защитят свободата на църквата от намеса и облагане с данъци от страна на светската власт.

През 1640 г. на частна среща 18 епископи осъждат книгата им не защото искат да бъдат обложени с данъци, а заради непреклонните галикански принципи в нея. Ришельо все така непоколебимо поддържа разделението на духовната от светската власт и техните юрисдикции, но му се налага привидно да защитава интересите на двете страни -правата на папата и същевременно галиканските свободи. Сега финансира отговор, написан от Пиер Марка. Позицията на Марка в защита на върховенството на папата е все още достатъчно галиканска, за да поддържа, че понтифексът може да създава общи закони и да съди без право на обжалване, но в мирските дела духовниците не стоят над светските суверени. Рим се противопоставя и произведението е вкарано в списъка па забранените книги. През 1646 г., след смъртта на Ришельо, Марка се отрича от думите си, но междувременно приемат, че кардиналът споделя възгледите му и Ришельо е обвинен, че подготвя галиканска схизма, несъмнено по образец на англиканската църква преди появата на протестантството през шестнадесети век. Ришельо заповядва да изгорят книгата на Марка, но е компрометиран от поддръжници на неговите възгледи, особено от един йезуит, който се позовава на галиканските принципи, оправдани от анулирането на брака на Гастон въз основа на „основния закон” на Франция[338] и наложени на краля от народа в края на четиринадесети век. Този закон позволява облагането с данъци на духовенството и доказва, че Франция не се нуждае от съгласието на папата, за да има патриарх.

Ришельо се противопоставя на всеки натиск да застане на страната на всякакви постъпки срещу Рим в защита на френското духовенство[339]. Урбан VIII не му помага, когато отказва да отслужи заупокойна литургия за кардинал дьо ла Валет, който е генерал от френската армия и умира от пневмония на 47 години по време на примирието, което не успява да запази Торино за Кристина Савойска.

Дрязгите между френските и испанските поддръжници в Рим довеждат до редица интересни сблъсъци, включително предоставянето на убежище на турски роби от испанското посолство във френска църква и застрелването на един офицер от конюшните на френския посланик, чийто римски слуга е осъден да гребе на галерите, защото отваря игрална зала. Главата на мъртвия офицер е изложена на ешафода с бележка с името му, а след това е хвърлена в един трап с останките на обикновени престъпници.

Френският посланик д’Естре докладва на Ришельо за предложението, че кардинал Барберини плаща на убийците, затова и получава инструкции от папата да не се появява на аудиенциите при понтифекса и на приемите в двореца Барберини. Урбан VIII сменя нунция в Париж с происпански настроения Ранучио Скоти, като ходът представлява нетактичен начин за постигане на мира, към който се стреми папата. Скоти се замесва в дълги и за нас несъмнено смехотворни спорове за протоколното ръкостискане с Шавини, който не е принц, а само министър. Когато срещата става неизбежна, тя се състои на неутрална територия и Шавини закъснява. Спорят за турските роби, отказа за заупокойна литургия в памет на ла Валет и убийството на офицера.

Познавачите на барока ще се насладят на инцидента, който следва след отказа на нунция да приеме документ, в който кралят настоява за удовлетворение от папата за извършените несправедливости. Шавини напразно се опитва да прочете на Скоти документа и заповядва да го доставят в резиденцията на нунция. Оказва се, че Скоти отсъства, и държавните служители заявяват, че ще почакат. Нунцият отново отказва да ги приеме, след като се прибира. Те се опитват да му прочетат документа, но той отива в другата стая, като затваря вратата след себе си и пред лицето на френския служител, който го носи. Французинът го оставя на една маса. Някой хвърля документа по него, но той отказва да го вдигне. Едва сяда в каретата си, когато един слуга oт нунциатурата го догонва и хвърля документа вътре. Дори днес, след три века и половина и въпреки бароковите ценности, които придават такова значение на подобно поведение, все още е стряскащо, когато видим как представителите на Франция и Рим разрешават проблемите за националната независимост, държейки се като зле възпитани деца, които си играят на глупави протоколни игрички по време на една война, носеща толкова ужасяващи страдания и смърт на безброй хора.

Епископите получават заповед да не общуват с нунция, а от залез до изгрев пред нунциатурата има стража, за да не може никой нито да влезе, нито да излезе. Ришельо е сдържан и пише изпълнено с достойнство, но помирително писмо до кардинала - държавен секретар в Рим, макар че Скоти му нанася сериозна обида, когато заявява, че френските епископи са „за папата и срещу краля”. Най-накрая, през февруари 1641 г., Ришельо е принуден да свика извънредно събрание на духовенството. Те отново се събират в Мант и гласуват две трети от исканите от Ришельо седем милиона ливри. Папата издава була, с която осъжда събранието, тъй като Ришельо не допуска шестима епископи да вземат участие в обсъжданията и по този начин нарушава правата на църквата. Ришельо изпраща булата в парламента, който надлежно забранява нейната публикация, както се надява и кардиналът.

През 1635 г. привързаността на Луи XIII към дук Клод дьо Сен-Симон започва да избледнява, след като се влюбва в Луиз дьо Ла Файет. През януари на същата година земите на Сен-Симон са въздигнати в ранг херцогство-перство, но самият той си прави лоша услуга, когато предлага на краля да направи Луиз своя любовница. Именно благочестивата й невинност привлича Луи. Ришельо пък изпраща Сен-Симон в изгнание, защото предупреждава своя чичо Сен-Леже, предал на 25 юли 1636 г. Льо Катле само след двудневна отбрана, че съветът е взел решение да го съди, което неминуемо означава екзекуция. Сен-Симон е член на съвета и благодарение на предупреждението му екзекутират само образа на Сен-Леже, тъй като два часа преди да го арестуват той избягва. Сен-Симон получава разрешение да се оттегли в имението си.

Ришельо знае, че кралят се нуждае от друг партньор след като Луиз се оттегля в манастир през май 1637 г., а Луи не е удовлетворен от връзката си с Мари дьо Отфор, с която не спират да се карат. Кралят не й позволява да се омъжи, но не я прави своя метреса. През 1639 г. по време на обсадата на Еден Луи XIII силно се влюбва в сина на приятеля на Ришельо Антоан Коафие дьо Рюзе, маркиз д’Ефиа и бивш главен интендант на финансите. Синът на д’Ефиа Анри е наследник на родовата сеньория Сен-Мар и още през 1635 г. Ришельо го прави капитан на един от десетте си гвардейски полка; тогава той е на петнадесет години. На 27 март 1638 г. Сен-Мар е повишен в чин главен уредник на кралския гардероб[340].

Трябва да предположим, че Ришельо прекрасно знае какво прави, не само защото тласка напред кариерата на сина на покоен приятел и поддръжник, чието семейство посещава от време на време, но и защото представя на краля един красив млад мъж. Шавини не се съмнява, че новият фаворит е креатура на Ришельо, от когото Сен-Мар все още напълно зависи, а отец Грифе подозира какво се крие зад назначението. Кардиналът знае, че кралят „се нуждае от фаворит, с когото да говори открито”, както и „от онези познати неща, които придават на живота онова очарование”.[341]

Кралят прави Сен-Мар главен коняр на Франция и на 15 ноември 1639 г. той полага клетва; тогава, през същия месец, Луи съобщава на госпожа дьо Отфор, че повече не може да се радва на неговата привързаност. По неговите думи е напълно отдаден на младия мъж. Изминали са почти две години от последното посещение на краля при Луиз дьо Ла Файет. Дори и по това време смятат поста на главен коняр за несъстоятелно висок за един деветнадесетгодишен младеж. Сен-Мар на практика изисква службата, макар че тя все още е заемана от дук дьо Белгард[342]. Постът дава право на Сен-Мар да се обръщат официално към него с титлата „Господин главния [коняр]”. Научаваме, че кралят „никога не е бил толкова силно увлечен”. Ришельо със сигурност се надява да използва Сен-Мар, за да разсее колебанията на краля по отношение на войната, тъй като владетелят е обзет от лоши предчувствия за душата си, предизвикани от съветите на Косен.

До края на 1638 г. силното влияние на Сен-Мар над краля е пълно и по това време младият мъж извършва нечувани нарушения на протокола, например като безочливото си държание към дук дьо Немур, което е насърчавано от Луи. Всички съвременници, а и историците след това, са съгласни, че Сен-Мар е недодялан, груб и нахален човек, безочлив, обичащ да се хвали и с невероятно надуто его. Разточителността му няма толкова голямо значение, но далеч повече предизвиква гнева на Луи, отколкото войнствеността му и разпуснатото му и надменно развратно поведение. Сен-Мар се опитва да облича краля в скъпи дрехи, но Луи, който никога не обръща внимание на външния си вид, смята предложението за чисто разхищение. Прословути са и петдесет и петте костюма, които Сен-Мар притежава, а кралят отказва дори да погледне към невероятно скъпата и екстравагантна карета, която фаворитът си купува.

Луи се оттегля и става рано, през деня търси компанията на своя фаворит, за да ловуват, а Сен-Мар е прекалено изтощен от пиянските гуляи със своите приятели и прословутата с красотата си Марион Делорм, за да си помисли да стане. Майка му е също толкова втрещена, колкото и кралят, и стига до там, че завежда дело срещу Делорм по обвинение в прелъстяване. Ришельо напразно се опитва да го вразуми и между него и Сен-Мар настъпва официален разрив. През 1640 г. разривът между кардинала и “Господин главния” е предмет на всеобщо обсъждане.

През същата година французите обсаждат Арас и Ришельо узнава от заловени испански комюникета, че един френски конвой от шест или седем хиляди коли с мортири, предназначени за обсадата, трябва да бъдат спрени от испанската кавалерия. Сан-Мар научава за плановете конвоят да бъде защитен и понеже иска да се прослави, моли краля да получи командването на конвоя. Без знанието на Ришельо Луи се съгласява. Кардиналът е бесен, защото командването не само му е отнето, но и е поверено в толкова ненадеждни ръце. Прави постъпки пред краля, който обаче дава да се разбере, че смята въпроса за личен и Ришельо няма думата.

Кардиналът не се отказва, а се споразумява със Сен-Мар да не бъде капитан на конвоя, а да предвожда 1400 благородници, изявили желание да придружат конвоя. В отряда има принцове по кръв като сина на Конде Ангиен, синовете на Вандом Меркьор и Бофор - всички те отказват да получават заповеди от Сен-Мар. Кралят също се скарва с него, какго само любовници могат да се препират, и Сен-Мар се споразумява с владетеля да изложат различията си пред Ришельо, за да отсъди. Младият мъж безмилостно експлоатира силната привързаност на Луи към себе си и взаимоотношенията им бързо се изпълват с разгорещени емоционални битки и сдобрявания. Фаворитът открито изпитва удоволствие да унижава краля, който остава робски привързан към него и нарушава правилата на дворцовия етикет. Луи е потиснат от безочливостта на Сен-Мар, от сръдните и отсъствията му дни наред, но ги преживява, като се унижава с непрестанни оплаквания пред Ришельо.

При Арас конят на Сен-Мар е прострелян и неговите спътници му се присмиват, като споделят виждането, че фаворитът е по-добър в танците, отколкото в битките. Сен-Мар се опитва да се присъедини към битката на друго поделение, но командващият Шатийон му заповядва се върне обратно при огневата линия. Фаворитът научава, че Ришельо подправя историята за битката, която се появява в „Газет”, за да му спести унижението, а „Меркюр” твърди, че командването е поверено на отряда на Ангиен. Опозицията на Сен-Мар срещу Ришельо се превръща във въпрос на чест. Луи продължава да разказва за спречкванията със своя фаворит на кардинала, който може само да се надява, че една толкова буреносна, разрушителна и смешна афера ще изтлее преди да нанесе прекалено много вреда.

Така и става, но не и по начина, избран от Ришельо. Първо, Сен-Мар прекалява с исканията си, като настоява за съпруга с кралска кръв, а след това, когато Ришельо налага забрана на брака с Мари дьо Гонзаг, дъщеря на Ньовер и снаха на Мари дьо Гонзаг, сега дукеса дьо Ретел, който би нанесъл вреда на политиката му в Италия, Сен-Мар се присъединява към предателски заговор, целящ убийството на кардинала. В началото на 1641 г. Ришельо организира брака на своята грозновата дванадесетгодишна племенница Клер-Клеманс Брезе, дъщеря на сестра му Никол, със седемнадесетгодишния дук д’Ангиен, по-късно известен като великия Конде, но по това време все още наследник на първия принц по кръв и, разбира се, най-добрата партия за женитба във Франция. Баща му, настоящият дук, предлага този проект от алчност към огромното наследство на Ришельо. Кардиналът обаче просто изплаща дълговете на Конде със зестрата от 300 000 ливри и обявява намерението си да не споменава Клер-Клеманс в своето завещание. Конде се надява да промени все още ненаписаната последна воля и запазва своя ентусиазъм за брака, към който синът му не изпитва ни най-малко желание, макар че го карат да даде утвърдителен отговор[343].

Подобно на другите грандове, достатъчно враждебно настроени към Ришельо, за да искат да го отстранят дори ако се налага и чрез убийство, и Сен-Мар съвсем естествено първо се обръща към отцепническата фракция около кралицата майка и Гастон д’Орлеан, на когото след 1638 г. тронът вече не принадлежи автоматично след смъртта на краля. Раждането на дофина означава, че най-добрата възможност на Гастон да стане крал е ако свали брат си.

Враждебността към Ришельо е силна и в обкръжението на Жан-Франсоа-Пол дьо Годни, от 1652 г. кардинал дьо Рец[344]. Рец твърди в своите „Мемоари”, че през 1638 г. доброволно предлага да отстъпи първото си място на финалните изпити за доктората по богословие на предпочитания от Ришельо кандидат, който е негов братовчед на име Анри дьо ла Мот-Уданкур, по-късно епископ на Рен и архиепископ на Ош[345]. Ришельо високомерно отказва обидното предложение и Годни спечелва наградата със задоволително мнозинство. В „Мемоарите” пише, че впоследствие Ришельо го заплашва да събори новите сгради, който Годни издига за Сорбоната.

Лелята на Годни госпожа дьо Фаржи е осъдена на смърт, докато се намира на безопасно място в Лотарингия през 1631 г. и умира в Брюксел през 1639 г. Със сигурност обаче е въвлечена в заговорите и съзаклятията за убийствата на Луи XIII и Ришельо. Също така има вероятност Гонди да играе доста далечна роля в тях. Навярно е доста по-активно замесен в заговора, оглавен от конт дьо Соасон през 1641 г. При всички положения семейството на Гонди от дълго време се опълчва на Ришельо, още след като брат му трябва да освободи поста на „генерал на галерите” в полза на Пон-Курле.

През 1641 г. всички елементи на опозицията пасват за първи път след „деня на измамените”. Ришельо изстисква пари от духовенството и унижава местните управи. Кралят свиква заседание на парламента, на което изрично забранява на суверенните съдилища, каквито в крайна сметка представляват местните управи, да имат юрисдикция над държавните дела, административните или финансови въпроси, или с каквото и да било свързано с правителството и по този начин ги лишава от всякаква политическа роля. От този момент нататък те могат само да раздават правосъдие, като адвокатите, които не искат да приемат ограниченията на своята роля, разбират, че длъжностите им са премахнати.

Естествено в Испания забелязват омразата, предизвикана от този абсолютистки ход, който заличава и последните допирателни за участие в управлението. Братът на Филип IV и кардинал-инфант Фердинанд съзира последната надежда за Испания и имперските войски в разпалването на проблема, предизвикан от политиката на Ришельо, вътре в самата Франция.

През 1640 г. докладват, че най-големият незаконен син на Анри IV от Габриел д’Естре Вандом, за когото почти нищо не се чува след организирането на заговора Шале, подстрекава двама отшелници да убият Ришельо. Вандом е поканен да даде обяснения, стига пред портите на Париж, но променя решението си и избягва в Англия. Луи XIII започва съдебен процес и в съда е представено едно заловено писмо на Вандом до Ана Австрийска. В него принцът пише, че в мислите си е убивал кардинала, но никога няма да участва в заговор, който да осъществи подобен каприз.

В очите на краля това е доказателство за вината на Вандом, но Ришельо надделява над Луи чрез Сегие и го убеждава да остави нещата така. През пролетта на 1641 г. обаче залавят друго писмо от дук дьо ла Валет в Англия до баща му Епернон, от което става ясно, че Соасон, принц по кръв и братовчед на Конде, заедно с дук дьо Гиз и дук дьо Буйон заговорничат да нахлуят във Франция с подкрепата на испанците. Соасон влиза през Шампан, хугенотите се вдигат на юг, а Субиз напада крайбрежието.

Соасон играе водеща роля в заговора срещу Ришельо от 1626 г., който е породен от възраженията против брака на Гастон с Мари дьо Бурбон-Монпансие и има за цел убийството на кардинала. Неговите привърженици Монтрезор и Сент-Ибал възнамеряват заедно със сина на госпожа дьо Фаржи, ла Рошпо, да убият Ришельо на кръщенето на дъщерята на Гастон в Тюйлери. Но кардиналът е болен и не идва. Тримата са същите, които през 1636 г. в Амиен се опитват да спечелят подкрепата на Гастон и Соасон за заговора си да убият Ришельо, докато през ноември планират оказания се впоследствие успешен поход в Корбие. Тогава Соасон е призован от краля, но избягва при Буйон в Седан и през 1637 г. са му дадени обещания за достатъчни парични награди, за да се върне във Франция и да остане верен на краля. През април 1641 г. Ришельо решава, че разполага с достатъчно доказателства, за да отнеме губернаторството на Шампан от Соасон, да лиши Буйон[346] от земите му във Франция и да забрани всякаква търговия със Седан. На Епернон е забранено да поддържа контакт със сина си - дука.

Буйон и Соасон знаят, че или трябва да се подчинят, или да пристъпят към открит бунт. Искат Ришельо да бъде свален, но същевременно се стремят към мир и не споделят силното желание на испанците да видят Франция доведена до състоянието на подчинена нация. Именно Соасон поема инициативата и се свързва със Сен-Мар чрез озлобения Луи д’Астарак, маркиз дьо Фонтрай, който е грозен и силно мрази Ришельо, защото неволно, но жестоко го е нарекъл „чудовище”. Соасон иска от Сен-Мар да убеди краля да отстрани Ришельо и същевременно се свързва с кардинал-инфанта Фердинанд, с Гиз, с барон що Бек и естествено с Гастон д’Орлеан. Вестоносецът до Гастон е агент на Ришельо, който известява за всичко кардинала. Гастон вероятно надушва опасността и информира краля. Соасон пък чрез Гонди се заема да организира политическите затворници в Бастилията, сред които са Басомпиер, убиецът на Кончини Витри, арестуван заради нападението му срещу Сурди, дю Фаржи и любовникът й Крамай.

В крайна сметка Соасон влиза във Франция по поречието на Мьоз с армия, намираща се в Седан, подкрепена с испански пари и включваща 7 000 души от имперските войски. На 7 май маршал дьо Шатийон напуска Париж начело на армия от 8 000 души и тръгва срещу Соасон, като очаква подкрепления от дука на Лотарингия Шарл, който обаче отново избягва при испанците, а на 28 юли заминава за Фландрия. На 6 юли 1641 г. при Ла Марфе войските на Шатийон са разбити от нашествениците.

Соасон обаче е убит точно когато изтръгва победата. Според Буйон и Тальоман навикът му да вдига визьора на шлема си с един от пистолетите се оказва фатален и пистолетът гръмва. Според официалната версия е разпознат, преследван и застрелян от войник на служба при Ришельо. Шатийон разказва, че това се случва в началото на сражението. Конт дьо Русийон пък твърди, че един от войниците на Шатийон не разпознава Соасон, а просто застрелва непознатия военачалник въпреки предложения му откуп от 60 000 ливри, за да го пощади. Абат Арно подозира, че става дума за убийство.

Основните френски сили под предводителството на Ла Мейере обсаждат Ер-сюр-ла-Ли, а Луи напредва към Мезиер и заплашва Седан. Буйон веднага се сдобрява с краля, пада на колене, моли го за прошка и същата вечер се храни с Ришельо. По-късно се отбива при Сен-Мар и се ужасява от силната му омраза към Ришельо и от предложението на фаворита да организират съзаклятие, което да смени кардинала със самия Буйон. Сен-Мар вече се допитва до Гастон, който пристига в лагера на краля в Амиен и се опитва да замеси принца в още един опит да свали кардинала. Гастон обаче не желае да участва в заговора на младия мъж, колкото и обиден да се чувства, защото не присъства на кралските съвети за воденето на войната.

Кралят иска тялото на Соасон да бъде изложено на посмъртни унижения, но онези, които разбират, че подобно действие срещу принц по кръв може само да разбуни страната, която все още негодува срещу новия абсолютизъм, правилно съветват Луи, че един великодушен жест е по-подходящ за краля воин. Тялото е предадено на семейството, за да го погребат. Французите веднага окупират отново Лотарингия и дук Шарл продължава кариерата си като имперски генерал. Всички привърженици на Буйон са помилвани с изключение на Гиз и дю Бек. Тъй като не са в страната, обезглавяването на образите им няма да им навреди. Не толкова голям късметлия е губернаторът на Арас Сен-Прьой. Французите превземат редица градове на север Лан, Ла Басе и Бапом, на чиито испански гарнизони е обещано безпрепятствено да преминат страната. Сен-Прьой не знае за това и ги напада. Обезглавен е в Амиен, защото престъпва обещанието на краля[347].

Пррвалът на бунта на Соасон от 1641 г. по никакъв начин не прикрива факта, че цяла Франция страда от тежкия данъчен режим, необходим за плащането на войната. Политиката, личността и властта на Ришельо стават все по-непопулярни. Четиридесетгодишният крал преждевременно оглупява заради буреносната си любовна афера с един пройдоха, който макар и закърмен с аристократизъм, не е нищо повече от самохвалко и грубиян. Независимо от суровите репресии новият бунт е почти сигурен.

Невероятно оптимистичните героични ценности в областта на културата, утвърждавани все повече и повече в литературата от първите четири десетилетия на века, достигат своя зенит и в началото на 40-те години е ясно, че се насочват към своя заник, несъмнено заради нищетата, причинена от войната[348]. Епохата на Франсоа дьо Сал, д’Юрфе, Берюл и младия Декарт отстъпва пред мрачната религия на янсенизма, започва господството на „френската школа” на духовност, лишена от всякаква увереност в човешката природа, и настъпва политическото и социално разместване на пластовете, чийто върхов момент е Фрондата. Героичните драми на Пиер Корней отстъпват пред политическите трагедии, а съвсем скоро Паскал започва своята атака срещу „екстравагантността” на йезуитския барок.

Сега Сен-Мар сам се опитва да се омъжи за дъщерята на Ньовер Мари дьо Гонзаг и най-после е направен дук на Мантуа, но не е наказан заради участието си в бунта от 1641 г. През 1637 г. умира бащата на Мари и тя наследява независимите територии на Ньовер. Родена е през 1612 г., никога не се омъжва и отказва да се лиши от целомъдрието си заради Сен-Мар. Същевременно обаче не прави нищо, за да охлади омразата му към Ришельо. Когато Мария де Медичи отвежда Мари дьо Гонзаг и на практика я превръща в затворничка във Венсен през 1629 г., за да й попречи да се омъжи за Гастон, става дума за поредния епизод от непрекъсната война между родовете Медичи и Гонзага. Тогава Мари обвинява Ришельо, когото ожесточено мрази. Единият от начините, по които Сен-Мар предизвиква отдалечаването между Луи и Ришельо е репликите му по адрес на емоционалната зависимост на краля от кардинала. Сен-Мар решава да помоли краля да го направи дук и пер, за да заличи неуместността на брака му с принцеса. Ришельо безцеремонно и предвид обстоятелствата доста образно напомня на Сен-Мар за сравнително ниския му произход.

В началото на 1642 г. Сен-Мар изказва поддържания от всички възглед, че Ришельо обрича френския народ на тежките условия на войната, просто защото продължението й е условието, за да запази своята власт. Сен-Мар предлага на краля, който все още е измъчван от угризенията, предизвикани от Косен, да започне частни преговори с Рим и Мадрид, вероятно с помощта на един от приятелите на фаворита и син на известен историк на френските религиозни войни Франсоа-Огюст дьо Ту като посредник.

Пикантният, но ненадежден Монла разказва, че Сен-Мар намеква на краля, че Ришельо трябва да бъде убит. Казват, че Луи е ужасен повече от евентуално последващото отлъчване от църквата, заради съучастие в убийството на свещеник и кардинал, отколкото от самото деяние. Мълвата твърди, че капитанът на конните мускетари, наричан Тревил, отбелязва, че Рим с лекота ще опрости Луи XIII[349]. Трудно е да повярваме на цялата история, дори и заради спорадичните, но яростни пристъпи на раздразнение от страна на краля към кардинала по това време. Най-вероятно в миг на раздразнение владетелят не чак толкова решително и твърдо се изказва против тази част от плана на Сен-Мар. Със сигурност Луи не е замесен в нито едно съзаклятие за убийството на кардинала, нито пък, доколкото ни е известно, води някога дипломатически преговори зад гърба на Ришельо.

Ришельо предлага да направят Сен-Мар губернатор на Турен, за да го отстрани от пътя си. Фаворитът пък напразно настоява за място в кралския съвет. Поддържа връзка с Буйон, който командва френската армия в Италия, противопоставяща се на Томас Савойски. В края на 1641 г. казва на Гастон, че Луи възнамерява да освободи Ришельо. Дали Сен-Мар може да разчита на подкрепата на Гастон, ако насърчи краля? Луи прави нещо нетипично за себе си и разказва всичко, което му тежи на съвестта, на Гастон, който е убеден, че Сен-Мар е прав, когато намеква, че кралят е готов да се отърве от Ришельо. И тук Гастон пък прави нещо много характерно за себе си - замесва се в поредния заговор срещу кардинала.

Посредникът между Гастон и Сен-Мар е озлобеният Фонтрай. Буйон ще подкрепи всеки бунт, но се нуждае от помощта на испанците, за да защити Седан. Съставят договор, който трябва да бъде подписан от Гастон и краля на Испания Филип IV, гарантиращ подкрепата на френските въстаници за нахлуващата испанска войска. В документа се говори за съсипване, а не за убийство на кардинала, макар че изглежда почти сигурно, че това е намерението на Сен-Мар и поне на Фонтрай. По време на процеса Фонтрай заявява, че са възнамерявали да убият Ришельо, докато Сен-Мар отрича. Със сигурност планът е предателски, макар че Гастон вкарва предпазна клауза, в която се казва, че не смятат да предприемат нищо против волята на краля - вероятно, за да се защити, ако Луи не направи нищо срещу Ришельо. Изрично е посочено, че Гастон като генерал-лейтенант ще уважава правата на краля, кралицата и дофина.

Изглежда, че документът е показан на Ана Австрийска преди Оливарес да го получи от ръцете на Фонтрай, внимателно следен по пътя през Пиринеите от агент на кардинала. Писмо от Гастон осигурява на Фонтрай мигновен прием при Оливарес, който е скептичен по отношение на плана, чийто център е Гастон, особено когато основната подкрепа идва от Буйон и Сен-Мар. Испанският министър смята да му даде една последна възможност, за да спечели войната в ситуация, в която почти няма какво да губи. На 13 март Филип IV подписва договора.

Заговорът узрява, а Луи обявява намерението си да остане сам с войската при обсадата на столицата на Русийон Перпинян. Луи и Ришельо знаят, че са на края на дните си. Кардиналът силно страда от язви, а дясната му ръка е практически парализирана от абсцеси. Предпочита да не придружава краля, а и навярно осъзнава, че верността на Луи към него отслабва. Ришельо знае, че нунцият докладва за това в Рим.

Сен-Мар се опитва да откаже краля от този проект, защото подготовката ще е по-лесна, ако кардиналът е в Париж. Луи обаче е непреклонен и през февруари напуска Париж, а Ришельо потегля със своята свита ден или два по-късно. При Лион Луи се присъединява към армия от 15 000 пехотинци и 14 000 кавалеристи под командването на Ла Мейере. Сен-Мар възнамерява да действа в Лион, но няма да направи нищо в отсъствието на Буйон, който чака в Оверн, за да се присъедини към войската в Италия. Буйон пише на Гастон, че според него заради победата на шведските войски на Гебриан на 17 януари при Кемпен, довела до завоюването на херцогството Юлих в горната част на Рейн, испанската подкрепа за подготвяния бунт не е сигурна. Братът на Ришельо отпразнува в Лион победата при Кемпен с тържествен „Te Deum” в присъствието на първия министър и краля.

Армията продължава към Перпинян, кралят дава на Мазарини кардиналската шапка във Валанс по пътя към Рона. Ришельо взема сериозни мерки за своята сигурност и пътува два дни след двора, но е прекадено болен, за да продължи отвъд Нарбон. Диктува прощално писмо до Шавини и му казва да предаде на краля, че ако загине по вина на монарха, тогава и самият Луи е загубен. После продиктува и завещанието си от седемнадесет страници, което не е в състояние да подпише и в което заявява, че никога не се държал непокорно и без дължимото уважение към кралицата майка.

Дьо Ноайе и Шавини му съобщават новините от обкръжението на краля при Перпинян, където изглежда, че Сен-Мар си връща цялата власт над монарха, макар че безочието му е по-скандално от всякога. Тальоман разказва, че Луи се оплаква, защото Сен-Мар го кара да чака с часове, докато фаворитът е някъде на гуляй, че Сен-Мар е покварен от порока и му липсва желание да се хареса, че кралството няма да покрие разходите му и че има триста чифта ботуши.

Ришельо подозира, че срещу него има заговор и че Буйон е замесен. Пише на френския посланик в Хага Естрад, за да получи уверение в подкрепата на Оранжкия принц, като заявява, че Сен-Мар заговорничи, за да заеме мястото му до краля. Принцът отвръща, че е ужасен от неблагодарността на Сен-Мар и че единствено положението на Ришельо във Франция му пречи да се споразумее с Испания. Кардиналът успява да се придвижи до Арл, където римските бани могат да донесат облекчение на болките му, а по пътя получава писмо от краля, в което се казва „Обичам ви повече от всякога. Бяхме заедно прекалено дълго време, за да ни разделят.” Има вероятност Луи да се опитва да го заблуди, но далеч по-правдоподобно е, че кралят осъзнава, че напрежението между него и Ришельо излиза извън контрол, пагубно е за интересите на двамата и се налага напълно искрено да успокои своя министър. Писмото обаче не споменава и не намеква за раздяла със Сен-Мар.

В Арл на 11 юли или около тази дата Ришельо получава копие от договора между Гастон и краля на Испания. Луи все още иска да накара Ана Австрийска да се почувства отхвърлена и същевременно се притеснява от привързаността на дофина и брат му към майка им, кралицата, затова заплашва, че ще я раздели от невръстните й деца. Има предположения, че тя издава заговора в отчаян опит да накара краля да се смили. Ана Австрийска затрупва с писма Ришельо, в които го моли за помощта му. Има голяма вероятност Сен-Мар да иска да привлече Шомберг, който обаче предпочита да играе на сигурно[350]. Може пък да научават от личния агент на кардинала в Мадрид Пюжол. Всички тези предположения намират своите сериозни противници, но все пак изглеждат вероятни.

Фонтрай донася на Сен-Мар подписания договор, а междувременно нунцият информира Ришельо за посещението му в Мадрид. Фонтрай препуска към Тулуза, където се среща с дьо Ту, получил няколко празни бланки с подписа на Ана Австрийска, които трябва да използват за заповеди след бунта. На 20 май Фонтрай докладва на Гастон, че според него падането на Сен-Мар е неминуемо. Мари дьо Гонзаг пише на фаворита, че заговорът е разкрит, а Фонтрай вече го съветва да избяга в Испания. Малко по-късно Фонтрай спасява собствения си живот, като избягва в Англия преди бурята да се разрази.

В деня, когато Ришельо получава неопровержимите доказателства, ги изпраща на Шавини в Нарбон, където е кралят, за да му ги представи. Веднага са издадени заповеди за арестуването на Буйон, който преговаря с Томас Савойски при Казале, а същата вечер Луи подписва заповед за арестуването на Сен-Мар, който е предупреден, опитва се да избяга, намира всички порти на града заключени и се скрива. Откриват го на следващия ден. Буйон се опитва да избяга от Казале, но е разпознат и доведен в Лион. Кралят съобщава на Гастон за безочливостта на Сен-Мар, но не казва нищо за самия д’Орлеан. Принцът не знае, че договорът с Филип IV е открит и се насочва към Фландрия, когато новините за ареста на Сен-Мар го застигат в Мулен.

Гастон реагира по начина, по който Ришельо очаква. На 7 юли пише на краля и разкрива всичко, което знае. Отрича да е обсъждал със Сен-Мар убийството на кардинала и съобщава имената на другите съзаклятници. Мари дьо Гонзаг изгаря книжата си и успешно успява да придума дукеса д’Егийон да направи същото с досиетата на кардинала, където се споменава името й. Сен-Мар е затворен в Монпелие, а дьо Ту в Тараскон. Макар и болен, Ришельо е напълно в състояние да ръководи делата на Франция. Не успява обаче да изправи Гастон пред Сен-Мар и дьо Ту, тъй като принцът избягва този път при сестра си Кристина Савойска в Анеси, където научава за смъртта на майка си на 3 юли в Кьолн. Ришельо успява да го убеди да се върне във Франция през август и на 29 същия месец принцът подписва декларация, че двамата неназовани в договора заговорници са Сен-Мар и Буйон.

Когато научава за смъртта на Мария де Медичи Ришельо от радост пише за нейното „голямо покаяние” заради простъпките й и за „искрената” прошка, която иска на смъртния си одър от онези, които е смятала за свои врагове. От писмото на Анри Арно от 10 август 1642 г. научаваме, че въпреки отслабващите го язви Ришельо продължава да работи в леглото си, макар че не може да става. От 7 до 8 часа сутринта диктува, от 8 до 9 часа лекарите му го превързват, от 9 до 10 часа се среща с онези, които искат да го видят, отново работи от 10 до 11 часа, присъства на литургията, обядва и разговаря с Мазарини „и другите” до 2 часа следобед, когато отново работи до 4 часа, след което отново дава аудиенции. Запазилите се писма показват невероятната му енергия и внимание към подробностите. Дори и по това време е в състояние да дава подробни наставления за военните действия както в Перпинян, така и около града, и да довършва уговорките за прибирането на тялото на кралицата майка в Париж и уреждането на дълговете й; разпорежда се с вещите й и уточнява подробностите около строежа на Сорбоната, както и точните мерки, които трябва да бъдат предприети към всички, замесени в заговора.

Перпинян пада след като Брезе побеждава испанската флота, която е последната надежда за избавление, а кралят потегля обратно на север. В средата на август Ришельо решава да тръгне нагоре по Рона към Баланс. Отвежда дьо Ту и оставя да доведат отделно Сен-Мар. На 3 март Сен-Мар пристига в Лион; дьо Ту, който е изпратен с карета от Баланс, идва на 4 март, а Ришельо на 5-ти. Гастон, както обикновено, е помилван, но осъден да живее като обикновен гражданин.

През първата седмица на септември се състои процесът срещу Сен-Мар и дьо Ту, Сегие е председател на съда и ги принуждава да се уличат един друг. Самият Луи пише, че Сен-Мар е измамник и клеветник, дьо Ту е обвинен само в съучастничество и едва избягва присъдата, тъй като доказателствата на Сен-Мар срещу него са потвърдени и двамата от съдиите гласуват оправдателна присъда. Ришельо потегля от Лион преди произнасянето на присъдата. Майката на Сен-Мар е затворена в Турен, а замъкът на фаворита разрушен. Редовният палач е със счупен крак и неговият заместник разваля екзекуциите, което вбесява тълпата и тя едва не го убива. Дьо Ту е покорен, нервен и сериозен; Сен-Мар пък върви наперено, изисква и му отказват да бъде обезглавен на по-висока платформа от дьо Ту заради по-високото му положение. Първоначално отказва да си свали шапката, след това я хвърля в тълпата, която явно му съчувства[351]. Мазарини договаря предаването на Седан в замяна на живота на Буйон и Седан напълно е присъединен към Франция[352]. Буйон получава позволение да се оттегли в Рим, където впоследствие приема католицизма и е поставен начело на папската армия.

Пътуването на кардинала нагоре по течението на Рона е бляскаво, но той лежи и всяка вечер го пренасят с леглото му в предварително подготвена квартира. В един от случаите се налага да съборят част от една стена, за да може да бъде внесен. В Немур слагат леглото му в карета и той продължава по суша към Фонтенбло. Кралят се отбива да го види и дьо Ноайе и Шавини му помагат да се изправи. Ришельо и Луи прекарват три часа насаме. През октомври кардиналът се чувства достатъчно добре, за да се върне в Пале-Кардинал, където написва дълъг меморандум за случая със Сен-Мар и обявява, че отново би поднесъл оставката си, ако кралят не се съгласи да предприеме пет неща — да не оставя фаворитите си да се месят в политиката, да не се вслушва в обвиненията срещу своите министри, да установява достоверността на обвиненията преди да действа, да наказва онези, които са признати за виновни в клеветничество, и да не разгласява разискванията по време на събранията на съвета. Вероятно Ришельо изрежда оплакванията, предизвикани от недоволство срещу него, по пътя на юг и докато е в Нарбон, Арл и Тараскон.

Напомня на Луи как се отнасят със самия него след смъртта на Кончини и го прогонват на базата на неверни обвинения. Кралят с нищо не дава да се разбере, че получава този документ и на 5 ноември Ришельо отново подава оставката си. Шавини е с краля, който отива на лов. На 13 ноември кардиналът отново му пише, тъй като не получава нито дума и настоява за ясен отговор и при какви условия Луи се съгласява на мир с Испания. Най-после кралят взема решение. На 20 ноември отговаря, че не е вярвал на обвиненията, отправени срещу Ришельо от страна на Сен-Мар, и че желае кардиналът да продължи да действа с по-голяма власт и свобода, отколкото досега. Няма да се откаже от Лотарингия, Арас, Еден, Бапом, Перпинян, Брайзах или Пинероло. След седмица прогонва всички съучастници на Сен-Мар от двора.

Ясно е, че вътре в себе си кралят не вярва в продължението на политиката на Ришельо, несъмнено заради Сен-Мар, който разпалва съмненията му по време на пътуването на юг, като се възползва от чувството за вина, събудено от Косен. Вероятно дългият меморандум на Ришельо споменава неща, обсъждани на частния им разговор във Фонтенбло. Кардиналът все още убеждава краля с твърдия и дори авторитарен тон, който би използвал, ако е духовен наставник на монарха. Същият този тон откриваме и в „Политическото завещание”, където той странно изпъква на фона на почти сервилните формули, към които се придържа Ришельо в писмата и бележките си до Луи. Заплахата за оставка звучи така, сякаш кардиналът е лекар, който предизвиква краля или да приеме съвета му, или да си намери друг[353].

На 28 ноември кардиналът развива плеврит и с все по-засилващата му се треска започва неговата предсмъртна агония. На 2 декември лекарите знаят, че това е краят, макар че до този ден Ришельо продължава да дава указания на министрите, които го посещават. Препоръчва да дадат армии на малкия брат на Буйон Тюрен и на сина на Конде Ангиен, който скоро се отличава при Рокроа. Дукеса д’Егийон се грижи за него, а кралят го посещава, приема последните съвети на Ришельо и собственоръчно му дава предписаните жълтъци. Луи обещава да задържи министрите след смъртта му, макар че не харесва Шавини, както и да назначи Мазарини за наследник на кардинала. Кралят не се връща в Сен-Жермен, а изчаква смъртта на Ришельо в Лувъра.

Ришельо пита лекарите за състоянието, в което се намира, изповядва се пред епископа на Шартр, изслушва литургията и в полунощ се причестява от ръката на енорийския свещеник към църквата Сент-Йосташ към енорията, в която е роден и чийто енорийски свещеник тогава го кръщава. Умира в късния следобед на 4 декември, тихо и в пълно присъствие на духа, доволен, че никога не е отстъпил от отдадеността си в защита на доброто за религията и държавата. „Моят господар - казва той, - моят съдник, който съвсем скоро ще ме съди: моля го от цялото си сърце да ме осъди, ако някога съм имал друго намерение освен добруването на религията и държавата.” Кралят и брат му Гастон идват отново в последните мигове от живота на Ришельо. Кардиналът моли племенницата си да го остави, тъй като желае да й спести болката от това да го гледа как умира. Последните му думи, останали в историята, са желанието му да има хиляди животи, които да посвети на църквата.

Грифе отбелязва, че кардиналът не е обичан от народа. Когато се разчува, че е починал, запалват клади. Кралят сигурно изпитва облекчение, че ще изчезнат непрекъснатите ограничения, налагани на чувствата и преценките му от страна на Ришельо, особено от деня, когато Косен събужда искреното му чувство за отговорност, довело до неговите

мрачни духовни угризения, безмилостно използвани от Сен-Мар. През януари идва вестта, че Оливарес е изпаднал в немилост, а през март 1643 г. самият Луи се разболява. Умира на Възнесение в четвъртък, 14 май.

Кралят задържа Мазарини като първи министър и именно той го убеждава, въпреки нежеланието му, да посочи кралицата за регент, ограничавана обаче от съвета, в който Конде е член, и от Гастон д’Орлеан като генерал-лейтенант. След смъртта на краля и с подкрепата на Мазарини Ана Австрийска успява да накара парламента да анулира разпоредбите на своя покоен съпруг и получава всички пълномощия като регент, които трябва да бъдат упражнявани под насоките на Мазарини, докато дофинът, който е негов кръщелник, не навърши пълнолетие. Законовите разпоредби в приемствеността на върховната власт са спазени - с регент по време на непълнолетието на големия син на Ана. По-важното за Франция обаче е истинската приемственост между Ришельо и посочения от него за наследник Мазарини.

12.
РАВНОСМЕТКА

Ришельо надживява своята епоха. На хората е присъщо да продължават да се придържат към личните и обществени възгледи от периода на своето израстване, дори и когато обществото им отхвърля йерархията от ценности, на която те почиват. Ришельо е необикновен в това, че решително допринася за постепенното отмиране на ценностната система, за чието създаване е спомогнал и която е спазвал, за да постигне, въпреки нейния упадък, националната идентичност на Франция.

Задачата, която той си налага, източва физическата му енергия. Забележителният троен портрет, рисуван от Филип дьо Шампен и намиращ се в Националната галерия в Лондон, показва един изтощен от болката Ришельо, чиято работоспособност може да бъде поддържана единствено от огромната концентрация на силата на ума му. Портретът е рисуван през 1642 г. - годината, когато умира Ришельо - и е трябвало да помогне на Бернини в Рим да направи мраморен бюст. Работата поразително пресъздава нервните, почти изплашени очи и провисналите, набраздени бузи, извикващи едно невъзмутимо достойнство, за да прикрие страданията и болестта[354].

Ришельо стои начело на управлението на Франция в един забележителен период. Нейният образован и начетен елит, нейните писатели с богато въображение и другите съзидателни представители на изкуството отразяват всеобхватно необходимостта на цяло едно общество да изпита силното си доверие в човешките възможности, родено през Ренесанса. Навсякъде другаде в Западна Европа тази основна характеристика на „ренесансовата” култура продължава, въпреки религиозните спънки, повече или по-малко да разширява и да засилва вярата в човешкото усъвършенстване през епохите на барока и рококо, та чак до Просвещението. Човешката природа внимателно е проучена заради нейното вродено благородство. Извън Франция след края на шестнадесети век и вътре в страната в края на седемнадесети може да се окаже, че нарастващият оптимизъм относно човешкото достойнство и усъвършенстването на индивида са напълно незаслужени. Но това не е доминираща тема в съзидателните търсения на Западна Европа преди поколението на романтизма от втората четвърт на деветнадесети век.

Франция е различна. Кръвопролитията на религиозните войни (от избухването им през 1562 г. и 1594 г., датата, считана обикновено за техен край) разделя политически страната и предизвиква духовни рани, които през последните четири десетилетия на шестнадесети век правят неуместно, неинтересно и почти невъзможно всяко желание за обсъждане на проблема за човешкото усъвършенстване[355]. Тази културна травма е залегнала в основата на философския релативизъм, по всеобщо мнение свързван с Монтен и Боден, и моралния стоицизъм на Юстус Липсиус в Холандия и Гийом дю Вер във Франция. След края на века във френската култура сякаш се появява необходимостта да настигне Италия, Испания, Англия и значимите културни центрове на немскоговоряща Европа. Скоростта на промените във Франция и прекаденото люшкане на махалото на ценностите показват какво се случва при един по-умерен темп на развитие в системата на културата на останалата част от Западна Европа.

Доста неочаквано във Франция Франсоа дьо Сал основава цялата си духовност на „естественото желание” да обичаш Бог - концепция, която по случайност и много предпазливо е възприета в духовните произведения на Ришельо и която обаче в началото на седемнадесети век има последици, несъвпадащи строго с правоверното католическо богословие[356]. Подобен оптимизъм лежи в основите на ранната духовност на Берюл и католическото религиозно възраждане във Франция. Той се развива в трите хронологически подредени книги на Оноре д’Юрфе „Морални послания” (1598, 1603 и 1608) и петте части на „Астрея” (1607, 1610, 1619, 1627 и завършекът от Баро през 1628 г.). Този оптимизъм е фундаментален за теологията на йезуитите, създадена, за да даде на човешките същества възможност да приемат постоянно наличната Божествена благодат, която ще укрепи духовността им.

Творческите търсения се засилват през 30-те и началото на 40-те години на седемнадесети век с яростните драматически устреми на Корней към героичното и патриотичното. Реабилитирането на „страстите” е доловимо в „За мъдростта” на Шарон от 1601 г. и в ранния д’Юрфе. Апогеят обаче е достигнат с Декарт, при когото целта на философските му постижения все още е поразително неразбрана и който прекарва живота си в развиването на това как философските принципи, които сами по себе си са абсолютни аксиоми, могат да изведат всички нас едновременно до най-високите върхове на щастието и добродетелта, които сме способни да постигнем[357].

Все още не разбираме голяма част от механизмите на процеса, посредством който йерархията на моралните и други културни ценности на всяко едно общество непрекъснато се променя. Ясно е обаче, че от Ренесанса западноевропейските общества започват да си приличат. Дълго време те могат да са потиснати, но рано или късно се устремяват към промяна на формите на управление. Историците обикновено прибягват до хипотезата за непоследователност, на която даваме учебникарски категории като „Ренесанс”, „Реформация” и „Просвещение”. Неизбежно е, разбира се, да няма единодушно мнение за природата на културните промени, обозначавани с тези термини. Доста далеч сме от разбирането на многото начини и причини, заради които напредналите общества променят своите ценностни системи и личните и обществени възгледи, които впоследствие произтичат от тях.

Колкото и да са ожесточени вътрешните дебати и омрази в обществото на Ришельо, колкото и да са изпълнени с физическо насилие протестите и тяхното потъпкване, колкото и да са вдъхновяващи мечтите, раждащи се в това общество и дирещи възможностите за промяна, това все пак се определя от поредица от всеобщо признати норми в обществената организация и поведението. Благочестивият епископ и реформатор на малка епархия, произхождащ от неотдавна получило благородническа титла семейство, първоначално е подтикнат от силното си желание да върне славата на родовото име и богатството му, после е достатъчно умел и амбициозен, за да спечели благоразположението, а след това да стане и незаменим за Мария де Медичи по време на заточението й в Блоа. Ришельо работи с убеждението, че кралят е богопомазаният представител на Господ и че съответно монархът притежава абсолютна върховна власт над светския ред. От 1624 г. Ришельо възприема, формулира и налага, обществена система, създала политически и управленски единна Франция.

Въпреки ненадминатото разбиране на Бремон за католическото възраждане във Франция от началото на седемнадесети век, не е справедливо от негова страна, когато твърди, че Ришельо може да е благочестив католик, но неговото царство е „на този свят”. Кардиналът прекарва живота си в опити, без да престъпва Божиите закони, да въплъти в светския живот онова, което искрено вярва, че е величието на Франция. Той замисля действията си несъмнено в съответствие с Божията небесна власт и както на практика тази власт му диктува, ако можем да вярваме на дванадесетте дяла от втората глава на „Политическото завещание”. Антипапските настроения и протестантските съюзи по никакъв начин не го отклоняват от религиозната му отдаденост. Загрижеността му може да е за френското кралство тук, на този свят, но неговите духовни възгледи не се ограничават до богатството, властта и политическите стратегии.

Някаква форма на политически абсолютизъм, налагаща упражняването на една-единствена върховна власт и една-единствена върховна юрисдикция, която е естествена последица от нея, винаги е необходима, за да поддържа големите териториални единици, които се появяват в края на петнадесети век. Първоначално те нямат единна културна идентичност, но френското упование в обичайното право и смесицата от разнородни правни системи позволява на местната финансова и административна автономия да просъществува по-дълго и по-дълбоко да се вкорени във Франция, отколкото например в Испания след сливането на Арагон и Кастилия или в Англия след победата на Тюдорите при Бозуърт Фийлд. Ето защо и окончателната реформа във Франция протича по-бурно.

На Италианския полуостров петте големи градове-държави Милано, Венеция, Флоренция, Рим и Неапол запазват своите индивидуални особености и административни системи, като Рим отчасти разчита на пълна духовна власт. Яростно независимата политическа позиция и административните дела във Венеция са продиктувани от спецификата й, в която се съчетават гръцките и арабски черти от изтока с банковата и търговска култура на горна Бавария от севера. Големият брой свободни градове и малки градчета в империята на думи признават имперската власт в немскоговоряща Европа, но правят така, че там да не се появи обединена федерация, тъй като политическите групировки постоянно са подкрепяни от чужди военни действия[358]. Въпреки старателно изградената фасада на общо управление и някои различия във възгледите вътре в обществото, никъде в Холандия, Фландрия, някогашната Бургундска империя, на Италианския полуостров или в немскоговоряща Европа няма административен абсолютизъм, макар че страните са по-малки, а центробежните сили не толкова мощни както във Франция.

Създаването на абсолютна монархия във Франция от Ришельо трябва да се разглежда на фона на широкия размах на политическото развитие в Западна Европа, което в много отношения е подпомогнато или възпряно от неясната граница между духовната и светската власт какго в католическите територии, така и в тези, които са раздирани от схизмата. Ришельо не намира опора в религията, за да оправдае антихугенотската си кампания, дори изобщо не я обосновава с религиозни причини, защото хугенотите застрашават политическата цялост на Франция. Неотменната върховна власт на народа е политическа доктрина, развита от калвинистите и изложена от Алтусий в неговата „Política methodice digesta” от 1603 г. Тя просъществува като принцип в Женева до появата на Русо и неговия „Обществен договор”. Оказва се, че е подробен проект, но не за демокрация, а за тоталитарен режим, който се различава в своите принципи, но не и по резултатите, произтичащи от теорията за божественото право на кралете, възприета от кралете от династията Стюарт и защитена от Босю и Хобс.

Изкушени сме да бъдем съпричастни с противниците на вътрешната политика на Ришельо по начин, който включва обаче неразбиране за природата на историческите процеси. За кратко изглежда, че Европа може да бъде напълно обединена под властта на Хабсбургите, независимо от икономическите сили, които движат развитието й. Възмущението на градовете, някогашни териториални сюзерени, чието мислене е все още феодално и вдъхновено от рицарството, е понятно, но процесът, чрез който Европа се обединява в по-големи териториални единици, изглежда от наша гледна точка неизбежен. Тази неизбежност е факт, който изисква разбиране и все още очаква своето обяснение. Ако го приветстваме или осъждаме, само си пречим да открием причините, спомогнали да се случи.

Френските религиозни войни бързо започват да зависят от политическите обстоятелства и особено от надвисналия въпрос дали големите феодални родове, оглавени от грандовете, трябва да задържат своите независими територии и правото си да участват в кралския съвет, ако е необходимо дори и под политическия чадър на испанското правителство. Или пък правата им трябва да бъдат премахнати в името на френската културна идентичност и обединението под една власт. Когато Ришельо се заема със създаването на обединена Франция, той преследва целта, ту приемана, ту изоставяна от Анри IV в борбата му за трона, и която е продължена от неговата вдовица Мария де Медичи по време на нейното регентство в годините след убийството на краля. Всъщност в преследването на тази цел Ришельо остава винаги лоялен към кралицата майка.

Много по-малка вероятност има политическият католицизъм на контрареформацията да предизвика симпатии в наши дни, дори и само защото почива на основни погрешни схващания за спектъра на взаимоотношенията между духовната и светската власт, които могат да бъдат осъществени в Европа през 1600 г. Враждебността на Ришельо към протестантските съюзи се корени във виждането, че папската духовна власт, произтичаща от Бог и упражнявана от властта в Рим, е по-висша от светската. По това време папството вече е уверено във властта си да упражнява натиск над католиците, но все още се бори за върховенство на юрисдикцията, което съвсем скоро е оспорено от движението, свързано със съборите, която представя сериозни богословски доводи, за да утвърди върховенството на вселенския събор над понтифекса по въпросите на учението и юрисдикцията.

Властта на църквата често е използвана като параван за чисто светски амбиции, както Ришельо посочва в своето „Политическо завещание”. Именно тук трябва да си припомним пренебрегната, но от най-голяма важност разлика между духовността и богословието. Връзката между верското изразяване на изповядваната вяра и духовната същност на религиозната привързаност може да бъде едва доловима, а отличаването на израза на вярата от изводите относно религиозната практика е жизненоважно. Религиозните обреди и обичаите за изразяване на верската привързаност постигат един духовно извисяващ и морално противоречив ефект, който само по косвен път е свързан с догматичното утвърждаване.

По технически причини в началото на седемнадесети век католическата доктрина за благодатта Божия все още не е обуздана. В параметрите на разбирането за „природата” от седемнадесети век е невъзможно да се помири лептата за оправдаващата благодат с независимият духовен избор на човека[359]. Никой не дава на отделния индивид каквато и да било власт да определя вечната съдба на душата си, дали завинаги ще бъде в рая или ада, тъй като това би лишило католическата религия от основния й контрол над европейската култура. В края на Късното средновековие суеверията запълват духовните нужди, които духовността, почиваща на правоверното богословие, не може да удовлетвори. Традиционната християнска духовност, обреди и вярност естествено са застрашени от възгледа, че вечната съдба на човек може произволно да бъде определена от един бог, създал души, чиито вечни мъки са предрешени. Такъв един бог може да идва от древногръцкия пантеон[360].

Независимо от противоречията и допирните точки на догматичните спорове религиозното поведение от началото на седемнадесети век се движи от поредица духовности, претендиращи, че водят своето начало от християнството, без значение дали противоречат схизматично или не на общество с различна верска принадлежност, от което се подразбира, че начинът на живот на земята може да промени участта на душата след смъртта[361]. Както Франсоа дьо Сал, така и Фенелон преживяват тежки духовни кризи, като и в двата случая става дума за един период от около шест седмици на вътрешни терзания, тъй като има вероятност душите им да са обречени предварително на вечни Мъки. Двамата обаче се възстановяват, за да възприемат йезуитската доктрина за Божията благодат.

Янсенизмът е духовност, произлизаща от упованието на ораторианците на Берюл на неоплатонистичната духовност на Дионисий Ареопагит, преди още да се превърне в теология. Именно като духовност тя е възприета от Сен-Сиран през 30-те години на седемнадесети век, който намира много малко неискреност в „Августин” от 1640 г. Теологията лишава отделния индивид, дори християнина, от всякаква власт за самоопределяне, но Сен-Сиран така и не извежда напълно благочестивите изводи на този възглед за християните. След смъртта на Ришельо има значителни дебати дали християнските морални норми могат да бъда помирени с доктрината за Божията благодат на янсенизма. В своите ,,Мисли” Паскал се бори с проблема, но не съумява да го разреши. Враждебността на Ришельо към янсенизма е резултат не само от едно проницателното богословско разбиране на духовните заключения на янсенитската теология, но също така и от сериозното християнско противодействие на зараждащата се, но заразна религиозна параноя на Сен-Сиран, според която природата е грешна и всички човешки същества са родени обречени на вечни мъки. Ришельо усеща, че отричането на ценностите, с които е образован, заплашва да завладее едно общество, загубващо изведнъж огромното доверие, от което е насърчавано до този момент.

Първостепенната важност, която Ришельо отдава на целостта на Франция и културното й обединение пред чисто физическите нужди на нейното население, е далеч по-трудна за разбиране. Този му избор не само допринася за угризенията на краля, а впоследствие и за неговите съмнения, но също така и за видимото и всеобщо намаляване на културния оптимизъм, забележимо почти от деня на влизането на Франция в Тридесетгодишната война и със сигурност от 1640 Т. От съвременна либерална гледна точка хуманните доводи трябва да надделяват над политическите и културни преимущества, свързани с участието във война, завършила с компромисите, постигнати във Вестфалия през 1648 г. Цената във вид на пари и човешки страдания, която Ришельо настоява Франция да плати, просто е прекалено висока за това, което постига, и в крайна сметка затова той умира като най-омразният от всички велики държавници на страната.

Не е уместно обаче да съдим Ришельо от съвременна либерална или каквато и да било друга гледна точка. Истинската задача на историка е просто да наблюдава и разбира. Благочестивостта на Ришельо е искрена, както ценностите му са барокови още от началото на кариерата до края на живота му. Опитът от 1630 г. да бъде свален от власт е все още само връхната точка във вътрешната борба за власт във Франция, в която кардиналът подтиква краля да постигне героичен статус, като упражни личната си върховна воля срещу онези, смятащи, че имат някакво право над властта или просто желаещи да споделят нейното упражняване. Обстоятелствата даряват Ришельо с трудно спечелена победа, която обаче той забележимо затвърдява с екзекуциите на Марияк и Монморанси.

Ришельо не може да предвиди размера на реколтата и не налага съзнателно по-големи тежести на Франция, отколкото смята, че са необходими за каузата на величието на страната. През 1635 г. обаче собствените му барокови ценности са застрашени да бъдат пометени, защото духовният оптимизъм започва да отслабва. Обществената подкрепа, от която зависи продължаването на войната, рязко спада. Напълно естествено е, след като устоите им са подкопани, творческите търсения на писатели и хора на изкуството да достигнат зенита си.

През 1635 г. героичното поведение на Родриго от „Сид” на Пиер Корней, чиято премиера е през януари 1637 г., все още предизвиква силна вълна на ентусиазъм, а Декарт тепърва трябва да обяви в публикуваното през 1637 г. „Разсъждение за метода” своето откритие, че сигурността на всяко неемпирично знание, както и добродетелта и щастието, са в наша власт. През 1635 г. обаче произведението, свързващо ораторианската теология с янсенизма, „За свободата на Бога и на създанията” вече е написано и почива на схващането за свободата, която отрича на отделния индивид всякаква самоопределяща роля в личното спасение на душата. През същата година Сен-Сиран става директор на новия „Институт на Светото причастие” на Заме и просто преобръща евхаристичната духовност на Заме. Кара монахините да се въздържат от причестяване в продължение на един месец.

Ришельо успешно създава обединена Франция със своя независима културна идентичност, която се простира отвъд териториите й и я обособява от всички други, независимо от това какво мислим за ужасяващата цена, платена за постигнатото. Кардиналът осъществява целите си, като се придържа с очевидно непоклатима увереност към принципите, на които се уповава. Той е аскет, който не се отклонява от онова, на което се е посветил; дипломат, способен както на невероятно обаяние, така и на добре пресметната суровост. Толкова педантично осъществява задачите, които си поставя, колкото е взискателен и към себе си. Неговата енергия, разбирането на най-сложните подробности и усърдието му са изумителни. А способността му да получава информацията, от която се нуждае, понякога вдъхва страхопочитание.

Кардиналът проявява смелост не само на бойното поле, но и в нередките си сблъсъци с възможността делото на живота му да бъде унищожено от възшествието на Гастон д’Орлеан на трона или пък с вероятността враговете на неговата политика да успеят да убедят краля да го отстрани от власт. Ришельо е способен, независимо от това дали се занимава със своето финансово обогатяване или пък търси средства да плати и снабди с провизии войските на бойното поле. В заключение, верен е на краля, но не като на човешко същество, което понякога дори едва харесва, а като на богопомазан монарх, натоварен с върховната власт в светските дела.

Онова, което не знаем, е дали Ришельо съзнава собствената си трагедия да бъде направляван в живота си от ценностна система, която остарява още преди той да е приключил земния си път. Положението би било още по-тежко, ако както изглежда, най-вероятно в края на дните си, той се оказва осъден да продължи да действа така, сякаш не храни съмненията, които не може да не са връхлетели прекалено умен, прекалено чувствителен и прекалено благочестив човек като него.

__________

ЗА АВТОРА

Роденият през 1929 г. Антъни Леви е водещ специалист по френска история, литература и култура, редактор на авторитетния двутомник „Пътеводител на френската литература” („От корените до 1789 г.” и „От 1789 г. до наши дни”), както и автор на многобройни академични издания и изследвания.

През 1949 г. постъпва в йезуитския орден, през 1962 г. е ръкоположен в свещенически сан, а двадесет и една години след постъпването си в ордена го напуска по теологични съображения.

Започва да преподава в университета „Сейнт Андрюс” френски език и литература. Създава си име на един от най-добрите професори в своята област и през 1987 г. се оттегля, за да работи върху изследванията си. Живее в Оксфордшьр.

Историята на Франция през XVII в. остава в центъра на неговите занимания и през 2000 г. публикува „Кардинал Ришельо”, а през 2004 г. завършва цикъла си с публикации върху този период с „Луи XIV”.

През 1994 г. умира съпругата му Онър, професор Леви така и не успява да превъзмогне кончината й и приключва своя жизнен път през 2005 г.

Информация за текста

Cardinal Richelieu

and the making of France

Copyright © Anthony Levi

Constable & Robinson, 2000

© Стефан Аврамов, превод, 2007

© Елена Събева, художествено оформление на корицата, 2007

© ИК „Персей“, 2007

ISBN 978-954-9420-51-7

Антъни Леви

КАРДИНАЛ РИШЕЛЬО

Английска

Първо издание

Рецензент проф. дфн Симеон Хаджикосев

Редактор Петя Плачкова

Коректор Митка Печева

Технически редактор Йордан Янчев

Художествено оформление на корицата Елена Събева

Формат 84x108/32

Печатни коли 24

Издателска къща ПЕРСЕЙ

тел. 0888 22 96 95, 0895 726 736

www.perseus-books.com

e-mail: perseus@gbg.bg

 _______________

notes

Пояснителни бележки

1

Освобождаване от влиянието на църквата. - Б. р.

2

1. Официално се смята, че френското общество е изградено от три съсловия, или „щати” - духовенството, благородниците и обикновените хора. Разбира се, истинското положение е далеч по-сложно, отколкото предполага подобно деление. От нередовните събирания на провинциалните „щати” през Късното средновековие, на които всяко от съсловията има свои представители, произлизат Генералните щати, в които трите съсловия от всяка провинция имат свои представители в националното събрание. Генералните щати през 1614-1615 г. са последните, които са свикани, следващите са чак през 1789 г., непосредствено преди революцията.

3

Папа Климент V се установява в Авиньон през март 1309 г., защото градът принадлежи на неговите васали кралете на Неапол от Анжуйската династия. Климент VI пък направо купува града през 1348 г. Ришельо е заточен там.

4

Данъкът върху продажбата или онаследяването на постове, известен като полет по името на своя създател Шарл Поле, секретар на сметната палата, чиято дъщеря е прочута с хубостта си червенокоса дворцова красавица. Финансовият съветник на Анри IV Сюли ( 1560-1641) иска да използва полета, за да прекъсне властта на фракцията на Дьо Гиз - амбициозните съперници на краля, раздаващи на своите поддръжници постове, носещи им доходи, които обаче не могат автоматично да бъдат прехвърлени на техните наследници. „Полетата” представлява годишен данък в размер на една шестнадесета от стойността на поста, но дава на притежателя му пълни права върху него, така че обикновено може да бъде предаден в наследство или продаден. Притежателите на държавни служби традиционно имат степен по право и имат за цел да служат като управители. „Изкуствата” се изучават до около шестнадесетгодишна възраст и тяхното завършване не дава диплома. Има само четири степени - по право, канонично право, богословие и медицина, като в Париж не се преподава гражданско право. Има обширни изследвания за правната и административна подготовка във Франция от времето на Ришельо, някои от тях по-късно ще бъдат споменати. За най-общ поглед може да се види „The Institutions of France under the Absolute Monarchy 1598-1789” на Roland E. Mousnier, издадена в Париж 1974 г., преведена от Брайън Пиърс, Чикаго и Лондон 1979 г., както и „Political Change in France under Richelieu and Mazarin 1624-1661” от Richard Bonney, издадена в Оксфорд, 1978 г.

5

Въпреки големия брой на често великолепни книги и статии, посветени на отделни страни или периоди от кариерата на Ришельо, все още не разполагаме с добре подготвени биографии. Общоприетата шесттомна биография от Gabriel Hanotaux и duc de la Force „Histoire du Cardinal de Richelieu”, Париж, 1893-1947 г., вече не може да се опята за напълно надежда. Има две съвременни пълни общи биографии на английски език „Richelieu”, Лондон, 1968 г. от D. Р. O’Connell и книгата на G.R.R. Treasure „Cardinal Richelieu and the Development of Absolutism”, Лондон 1972 г., към които трябва да прибавим и задълбочените изследвания на Joseph Bergin, особено „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г. и „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1991 г. За общ поглед върху политическото положение във Франция от времето на Ришельо вижте английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание (1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 r.

6

Берюл, Пиер дьо (4 февруари 1575 - 2 октомври 1629) - френски кардинал и държавник, един от най-важните мистици на Франция от XVII в., основател на Френската духовна школа, сред чиито ученици и приятели се числят св. Венсан дьо Пол и св. Франсис дьо Сал. Б. пр.

7

“Чиято е земята, негова е религията” (лат.). Б. пр.

8

Ораторианците са членове на духовна конгрегация, създадена през 1564 г. от св. Филипо Нери в Рим, обединяваща,,светски”свещеници, които не са дали обет. По същия модел през 1611 г. такава организация е създадена и във Франция от кардинал дьо Бетюн. Б. пр.

9

За отново появилия се наскоро интерес към „френската школа” вижте „L’Ecole française de spiritualité”, Париж, 1998 г. на Yves Krumenacker.

10

За проучване на героичните ценности от началото на седемнадесети век във Франция, особено у автори като Франсоа льо Метел дьо Боаробер, Жан-Пиер Камю, Жан Демаре дьо Сен-Сурлен, Ма-рен льо Роа дьо Гомбервил, Ла Калпрьонед и Оноре д’Юрфе, вижте „Le Roman sentimental avant „L’Astrée” от Gustave Reynier, Париж 1908 r.; „Héroïsme et création littéraire sous les règnes d’Henri IV et de Louis XIH”, ред. от Noémi Hepp è Georges Livet, Париж 1974 r.; „Le Conflit moral dans l’oeuvre romanesque de Jean-Pierre Camus (1584-1652)”, Париж, 1974 г. от John Costa, „Privileged Morals, The French Herois Novel 1630-1660”, Оксфорд 1983 г. от Marc Bannister; статията на Eric Caldicott „Richelieu and the Arts” в „Richelieu and his Age” c редактори Joseph Bergin Laurence Brockliss, издадена в Оксфорд 1992, стр. 203-255; както и съответните есета на Anthony Levi в „Guide to French Literature, Beginnings to 1789”, Детройт и Лондон 1994 г. Сред по-значимите представители на визуалните изкуства, разработвали темите за героичните ценности или за непороч-ността на онова, което е естествено и инстинктивно, са ранния Филип дьо Шампен, Гаспар Дюге, Клод Желе (Льо Лорен), Лоран дьо ла Ир, Шарл Льобрюн, Никола Пусен и Симон Вуе, за които можете да видите „Art and Architecture in France: 1500-1700” от Anthony Blunt, част от „The Pelican History of Art”, Хармъндуърт 1953 г. и историческото и критическо есе на Pierre Rosenberg в каталога на изложба-та (Париж, Ню Йорк и Чикаго) от 1982 г. „La peinture française du XVIIe siècle dans les collections américaines”, Париж 1982 г. Дебатите, свързани с освобождението на жените от мъжкото господство и цялата им обществена роля след началото на века, представляват важна част от това културно движение.

11

Картината сега се намира в Лувъра.

12

Франсоа дьо Сал, чиято доктрина е подкрепена от статута му на доктор по църковните въпроси, развива съветите си към каещата се Луиз дьо Шармоази във „Въведение към благочестивия живот”, където твърди, че е допустимо съществуването на грима и танците. Включва и главата „За благоприличието на брачното ложе”, премахвана от превзети редактори през по-голямата част на деветнадесети век. В своя по-късен „Трактат за любовта към Бога”, в който частично съавторство има Жан-Франсоаз дьо Шантал, съоснователка заедно с дьо Сал на ордена на визитандинките, той скъсва рязко с установената употреба на богословието, като създава цяла една нова духовност, почиваща на естествената склонност на човешкото сърце да обича Бог, твърдение, поддържано в първите му четири книги със седемдесет цитата от Августин. По това време онези религиозни автори, които най-много искат да наблегнат на греховността на човешката природа, като късните янсенисти, обикновено и основно се позовават на Августин. (виж. „French Moralists”, Оксфорд 1964 г. от Антъни Леви, стр. 113-126)

13

Бащата на Луи XIII е Анри IV, чийто чичо е първият принц дьо Конде, който е родоначалник на младшия клон на Бурбонския род и е първи наследник на трона, ако нито Луи XIII, нито някой от братята му се сдобият с наследник от мъжки пол. До 1626 г. няма наследник по пряка линия.

14

Ришельо полага грижи да изгради сам представата за себе си, която идните поколения ще имат за него, и изключително педантично унищожава огромни количества лични книжа. Осемте дебели тома на „Lettres, instructions diplomatique et papiers d’Etat du cardinal de Richelieu” (Париж, 1853-77, ред. D.L.M. Avenel) са само подбрани документи, отнасящи се до официалните дела и често трябва да бъдат дешифрирани. Някои писма до краля разкриват истинска емоционална топлота, други обаче са просто шаблонни или от тях се очаква да имат друго въздействие от онова, което се вижда на пръв поглед. На „Мемоарите” може да се разчита като цяло, но не и за подробностите, колкото до „Политическото завещание”, представляващо политически документ за краля след смъртта на кардинала, то е сигурно ръководство за съветите, оставени на Ришельо към Луи XIII, но нищо повече. Какво и колко от предразсъдъците на авторите на спомени, памфлети и хроники трябва да отсеем, зависи от всеки един документ по отделно. Единствените свидетелства, на които можем наистина да се доверим, са официалните и правните, но подобно на завещанието на Ришельо и те могат да имат или да прикриват далеч по-сложен замисъл.

15

Виж статията, Richelieu collectionneur” от Honor Levi в сборника „Richelieu et la culture”, ред. Roland Mousnier, Париж 1987 г., стр. 175-184

16

Във Франция титлата пер се дава, като земите на пера се въздигат в ранг херцогство, което носи титлата и се превръща в херцогство-перство.

17

Родословието и общественото положение на семейството на Ришельо са теми, по които кардиналът е известен със своята чувствителност. Още през 1631 г. Andre Duchesne под ръководството на Ришельо включва одобрен разказ за произхода на кардинала в своята „Histoire de la maison royale de Dreux et de quelques autres familles”. Съвременни източници са „Histoire de Richelieu et des environs au point de vue civil, religieux et artistique”, Typ 1880 г. от L.A. Bosseboeuf и още „Richelieu”, Париж 1934 г. от Auguste Bailly, Richelieu „Par ordre du Cardinal...”, Париж 1980 г. от Jean-Claude Aubineau и „Cardinal Richelieu. Power and Pursuit of Wealth” Ню Хейвън/Лондон 1985 г. c генеалогични таблици и „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1991 г. от J. Bergin. Фаталната разпра е спомената от Pierre de l'Estoile в прочутия му „Journal pour le regime de Henri III (1574-89)” (ред. L.-R. Lefevre, Париж 1943г.,стр. 105). Л'естоал описва Антоан като „сподирян от лоша слава и известен със своите кражби, измами и богохулства, останал си голям развратник... ”

18

„Религиозните войни” продължават от 1562 до 1594 г. Водят се с различна интензивност, имат своите върхове и затишия, но обикновено се разделят на осем отделни войни, първата от които е прекратена с мира от Амбоаз през март 1563 г.

19

Виж „Fiction in the Archives”, Оксфорд 1988 г. от Natalie Zemon Davis.

20

Тържествено заседание на парламента, на което присъства и кралят. Б. пр.

21

От друга страна в своите „Мемоари” (Амстердам, 1727 г., т. I, стр. 22) Монла си спомня, че бащата на Сюзан, Франсоа дьо ла Порт, сред чиито клиенти е Малтийския орден, е адвокат и на бащата на Ришельо („един благородник от Поату на име Ришельо”), който „изхарчва всичките си пари и оставя своя род в доста затруднено положение. Имаше един съсед... ожени го за дъщеря си”. Монла обърква поколенията, тъй като не бащата на Ришельо, а дядо му оставя семейството почти разорено, но от друга страна представя брака като неравен за рода дьо Ла Порт, а не за Рошешоар. Този възглед вероятно е погрешен. В своето издание на „Забавните истории” на Тальо-ман Антоан Адам цитира няколко остроумни забележки от средата на седемнадесети век за плебейския произход на рода на Сюзан, включително и една от кардинал дьо Рец, вулгарен стих и памфлет, в който наричат Франсоа дьо Ла Порт „жалък селски нотариус”, (т. I, Париж 1967 г., стр. 1003).

22

Виж „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1977 г. от J. Bergin, стр. 21.

23

По времето на Стария режим превото е представител на сеньора или на краля, натоварен да раздава правосъдие или да управлява поверените му владения. Великият прево на Франция, или още известен като велик прево на кралския дворец, е офицер, под чиято юрисдикция попадат както Лувъра, така и кралското обкръжение, същевременно гледа на първа инстанция гражданските дела и е последна инстанция по криминалните дела, когато става дума за двора. Б. пр.

24

Държавният съвет е кралският върховен апелативен съд, който при Луи XIV иззема апелативните функции на парламентите. През 1578 г. обаче терминът се използва за Големия съвет, или държавен съвет, състоящ се обикновено от шестима членове на консултативния съвет на краля, в който влизат по силата на своето положение принцове по кръв, кралицата и назначени от краля министри. В този съвет кралят е върховният владетел на Франция. Великият прево на Франция е съдия, в чиято юрисдикция влизат всички дела в кралския двор, и в случая с Франсоа дьо Ришельо, тези на двора и цялото му обкръжение.

25

„Histoire du cardinal-duc de Richelieu”, Париж 1660 г. от Antoine Aubery.

26

Сред източниците за историята на рода дю Плеси от шестнадесети век са Hanotaux и la Force „Histoire du Cardinal de Richelieu” è ,"Les Richelieu. Le Père du Cardinal”, Париж 1923 г. от Maximin Deloche. Изследванията на професор Бъргин оформят представата за родовата история на Ришельо и аз следвам неговата гледна точка, изложена в "The Rise of Richelieu”, Манчестър 1991 г., второ издание от 1997 г.

27

Буквално „Голям съвет” - Правомощията на съвета се простират над цялото кралство, но той може да бъде свикван само от краля по проблеми, които владетелят счита за прекадено спорни за парламента, обикновено свързани с тълкуването на закона, въпроси, свързани с църковните бенефиции след Конкордата от Болоня (1516 г.), както и частни случаи по молба на краля или представители на едрото дворянство, същевременно изпълнява ролята на апелативен съд, разглеждащ проблеми от юридическо или административно естество, както и фалшифицирането па кралски писма. Б. пр.

28

„An Englishman’s view of the Court of Henri III, 1584-1585: Richard Cooke’s „Description of the Court of France” от David Potter и P.R. Roberts във “French Hostiry”, II, 1988 г. (стр. 343-344).

29

За катастрофалното състояние на кралските финанси през последните години от управлението на Анри III и първите от властването на Анри IV виж „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 25-53 от Richard Bonney.

30

За заемите на великия прево виж статията „L’Ordonnancement des dépenses et le budget de la monarchie, 1587-89” в „Annuaire-Bulletin de la Société de l’Histoire de France” (1970-71), Париж 1972 г., стр. 87-150 от госпожица Н. Michaud. He бива да забравяме за общоприетите нрави от епохата, когато говорим за проблема с корупцията. Когато през 1632 г. осъждат маршала на Франция Луи дьо Марияк и го екзекутират за присвояване на фондове, отпуснати за строителството при Вердюн през много по-ранен период, всички държавни служители във Франция знаят, че обвинението е само претекст, позволяващ на краля да отстрани някого, който може да използва френските войски под свое командване в негова вреда и който е пример за човек, предизвикал подозренията на монарха. Дори и създаденият специално за тази цел съд произнася присъдата за екзекуцията с крехкото мнозинство от тринадесет срещу десет гласа.

31

Става дума за Анри I, принц дьо Жоанвил, дук дьо Гиз (1550-1588). Б. пр.

32

Тримата братя са Анри, третият дук, подбудител за убийството на хугенотския водач Колини в деня на празника на свети Вартоломей през 1572 г., Луи дьо Лорен, вторият кардинал дьо Гиз, и дук дьо Майен, дук и пер от 1573 г., служил на Анри III, преди да оглави опозицията срещу Анри дьо Навар.

33

На 10 юни 1584 г. Анри дьо Навар става предполагаем наследник, след като четвъртият син на Катерина де Медичи и брат на Франсоа II, Шарл IX и Анри III, Франсоа д’Анжу, умира. Франсоа д’Алансон приема титлата дук д’Анжу, когато става наследник на трона след смъртта на Шарл IX през 1574 г., а неговият по-голям брат Анри д’ Анжу и крал на Полша се възкачва на престола на Франция. Папа Сикст V обявява, че Навар и Конде не могат да наследят трона и през 1585 г. освобождава всичките им васали от клетвата за вярност към тях. Мнозина от историците все още пишат така, сякаш претенциите на Анри дьо Навар от 1589 г. за наследството на френския престол са напълно законни, но в най-добрия случая те са малко по-добре обосновани от тези на испанската инфанта и внучка на Анри II и племенница на Анри III, но не и по-основателни, ако бъде приложена разширената версия на средновековните франкски кодекси, известни като Салически закон, възстановен през петнадесети век във Франция, за да се забрани предаването в наследство на земя, но не и на трона, по женска линия. Салическият закон обаче не се прилага нито в Испания, нито в Навара.

34

За Изабел виж статията „Une soeur ignorée de Richelieu” от Maximin Deloche и Pidoux de la Maduere в „Revue des Duex Mondes”, 8 годишнина, 36, Ралиж 1936 г., стр. 162-79. Джозеф Бъргин доста колебливо приема съществуването на тази трета сестра в своята „Cardinal Richelieu. Power and Pursuit of Wealth” Ню Хейвън/Лондон 1985 г. В другото си изследване „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1997 г. обаче професор Бъргин предпочита да остави въпроса със съществуването на Изабел отворен.

35

Историкът, моралист и клюкар Тальоман де Peo, пълният текст на чиито „Забавни истоирии” е публикуван едва през 1961 г., е доста добре информиран, макар и интересните му анекдоти да са на ръба на клеветата. Особено вулгарно се изказва той за Габриел Бово, когото Ришельо назначава за свой домакин и прави епископ на Нант през 1636 г. „Той е един ужасен епископ, и това е. Същият този голям клеветник, голям развратник, голям побойник и най-лошият съсед на света, когото кардинал дьо Ришельо направи епископ, защото му е роднина...”

36

Човекът, който носи титлата генерал на галерите, или както става известна по-късно адмирал на Прованс и Леванта, спада към висшите служители на короната по време на стария режим. Б. пр.

37

Кардинал Томас Улзи (1471-1530) - могъщ английски държавник, председател на Камарата на лордовете и министър на правосъдието, опълчил се срещу анулирането на брака на Хенри VIII с Катрин Арагонска. Б. пр.

38

Кардинал Антоан дю Пра (1463-1535)-канцлер на Франция, по време на регентството на Луиз дьо Савой поема управлението на държавата заедно с Флоримон Роберте. Б. пр.

39

Кардинал Франсиско Хименес де Сиснерос (1436-1517) религиозен реформатор, два пъти регент, велик инквизитор, известен с финансирането на първото многоезично издание на Библията, в което шест различни версии са публикувани заедно с оригиналните текстове на арамейеки, гръцки, латински и иврит. Б. пр.

40

„Legatus a latere” (лат.) - най-високият ранг сред представителите на папата, чието буквално значение е „от страна на папата”, дава се на кардинал, по изключение и за кратко време, в случаите, когато трябва да се подчертае, че все едно самият папа присъства. Б. пр.

41

„Най-калното епископство във Франция” (фр ). Б. пр.

42

Можем да се доверим на много малко от описанията на католическото религиозно възраждане, но най-доброто си остава „Histoire littéraire du sentiment religieux en France depuis la fin des guerres de religion jusqu’à nos jours” 12 тома, Париж 1921-1936 г. от Henri Bremond и ,3érulle et les origins de la restauration catholique 1575-1611”, Париж 1952 г. от Jean Dagens. Трябва да направим разграничение между основните фигури в това възраждане, които са мистици в най-строгия смисъл на думата, от онези, които са основатели на нови религиозни ордени или са реформатори на създадени вече манастири, от други, които са движени от мисионерски цели, от трети - посветили се на образованието или грижата за болните и бедните, и от последните - свързващи верския католицизъм, наследен от Лигата, със силните происпански настроения. Тези групи по никакъв начин не се изключват една друга, но изключително различните им духовности се развиват в различни посоки и често стават несъвместими една с друга. Берюл е смятан за най-важната личност на възраждането, макар че наследството му е, меко казано, противоречиво. Той създава ораторианския орден, довежда босоногите кармелити във Франция и основава своята христоцентрична духовност на отричането от естествените човешки сили, така както прераждането на Христос го лишава от божествените му привилегии. Берюл настоява за отричането на всичко в отделния индивид, което произлиза от естествените му инстинкти, и проповядва придържане към божественото посредством причастието, което рязко разграничава неговата духовност от тази на другите клонове на възраждането, представяни от една страна от Франсоа дьо Сал и Жан-Франсоаз дьо Шантал, Ордена на визитандинките, който заедно основават, и от Ришельо, а от друга от духовността на янсенизма, развита от доктрината на Берюл. Истинското му наследство се крие в духовността на онова, което в наши дни наричаме „френска школа”.

43

Виж „Cardinal Richelieu.Power and Pursuit of Wealth” Ню Хейвън/Лондон 1985 г., стр. 33.

44

Амадор дьо ла Порт е син от втората съпруга на бащата на Сюзан. Виж Hanotaux и la Force „Histoire du Cardinal de Richelieu”, 6 тома, Париж 1893-1947 г., I т., стр. 68.

45

За маршал дьо ла Мейере вижте необичайно враждебния образ, създаден му от Тальоман („Historiettes”, I т., Париж 1967 г., стр. 324-333) и бележките на Антоан Адам. Доста неправдоподобно звучи клюката, разказана от Тальоман, че Ришельо е емоционално обсебен от втората съпруга на Мейере, Мари Косе дьо Брисак. Това е една от много сплетни, разпространявани в Париж по адрес на Ришельо. Съперникът на Ришельо, кардинал дьо Рец, който е и любовник на госпожа дьо ла Мейере, също го споменава в своите „Мемоари”.

46

Главен интендант на конюшните. Б. пр.

47

Екюйе е най-ниската благородническа титла. Обикновено това са благородници, които за известен период, по време на война, служат при някой по-знатен или възрастен благородник - шевалие, помагайки му да носи щита си, да слага и сваля снаряжението си, подготвяйки се по такъв начин самите те да станат шевалие.

48

Виж „Cardinal Richelieu. Power and Pursuit of Wealth” Ню Хейвън/Лондон 1985 г., стр. 30 от Джозеф Бъргин, който цитира „Minutier central des notaires de Paris” (VIII, 423 от 1 октомври 1601 г.) и „Richelieu”, Париж 1934 г., стр. 14 от Auguste Bailly.

49

Виж „Le Cardinal de Richelieu”, Париж 1866 г., стр. 381-385 от Aim и Martineau. Мълчанието не е доказателство, но съществува вероятност децата на Сюзан дьо ла Порт да не са били много близки емоционално със своята майка. Огюст Бай („Richelieu”, Париж 1934 г., стр. 108) обръща внимание на факта, че Ришельо не присъства на погребението на майка си.

50

Още през 1598 г. придобива ипотеката върху един от конфискуваните имоти, Ла Верволиер, а през 1606 г. завършва покупката, като заплаща само 1780 ливри в брой. Останалите 15340 ливри са опростени от големия съвет на основание, че те са неплатената зестра на баба му Франсоаз дьо Рошешоар, чийто основен наследник остава той. През 1605 г. става един от двамата директори на обединението на кредиторите на баща си, позиция, която говори, че ролята му като кредитор е привилегирована. От 1602 г. пък Анри неизменно е онзи, който дава най-висока цена на търговете за родовите земи или за правата върху доходите от тях. Веднъж, когато загубва търга, се позовава на семейното си право „на наследника да влезе във владение на продаван наследен имот, като възстанови цената за покупката му”. За финансовата дейност на Анри, която коренно променя възгледите за характера му и го превръща от егоистичен прахосник в спасител на родовите финанси, виж внушителната документация, дадена от Джоузеф Бъргин в „Cardinal Richelieu. Power and Pursuit of Wealth” Ню Хейвън/Лондон 1985 г., стр. 25-32.

51

Виж „Richelieu et les femmes”, Париж 1931 г. от Louis Battifol.

52

„The Sieur de la Rivinre” от Hugh Trevor-Roper в сборника „Renaissance Essays”, Лондон 1985 г. и „Richelieu l’homme” от J.H. Elliott в „Richelieu et la culture” c ред. R. Mousnier, Париж 1987 г.

53

Има четири братя Бутийе, синове на адвоката Клод, който работи за семейство дьо Ришельо. Най-големият от четиримата също се казва Клод и е роден през 1581 г., става съветник в Парижкия парламент, после секретар на Мария де Медичи по препоръка на Ришельо, от 1628 г. е министър, а през 1632 г. заема заедно с Буйон длъжността главен интендант на финансите. За назначението му в кралския съвет виж „Richelieu and the Councillors of Louis XIII”, Оксфорд 1963 г., стр. 34 от Orest Ranum. Вторият брат, Себастиен, е каноник, а след това и декан на управителното тяло на Люсонската катедрала. Ришельо му осигурява епархията в Ер. Третият брат, Виктор, е епископ на Булон и архиепископ на Тур, първи капелан на брата на краля Гастон д’Орлеан. Четвъртият, Дьони, също е покровителстван от Ришельо. Той е един от секретарите на Мария де Медичи, а по-късно е и държавен съветник. Леон льо Бутийе е син на най-големия брат, Клод, и е по-известен като конт дьо Шавини и подобно на баща си е министър на външните работи. Роден е през 1608 и за него се разпространява неправдоподобният слух, че е син на Ришельо. След години работят в близко сътрудничество с кардинала, който го използва, за да отсява посетителите и на практика да действа като негов представител в двора, едно от задълженията му е ежедневно да докладва на Ришельо за отношението на краля към него. Кръщава сина си Арман като кардинала, но след смъртта на Ришельо изпада в немилост, защото застава на страната на Гастон д’Орлеан, вместо на тази на Мазарини. Шавини е умен, ревнив и арогантен.

54

За Льо Мал виж „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г., от Maximin Deloche, особено страници 103-114. Трябва да отбележим верността на Ришельо към обкръжението му, както и тази на служителите му към него, с оглед на онова, което се говори за високомерието на кардинала, и това, че за него е непосилно да се работи.

55

Отново ще се сблъскаме с подобна ситуация. Епископството е най-високата от трите степени на тайнството на ръкополагането, неотделимо свързана с властта законно да се ръкополагат свещеници. Въпросът дали епископският сан дава автоматично църковна власт и ако е така, каква. Възприето е, че властта на епископите се делегира от папата и се потвърждава с папска була, която я конкретизира. Без такава була епархийските правомощия на един епископ не могат да влязат в сила. Епископите в страни като Франция, сключили конкордат[362] или подобно финансово споразумение с папата, се нуждаят и от кралски мандат, за да се възползват от църковните владения и доходи.

56

Анри Каре отбелязва решението на Ришельо да приеме Люсонската епархия с думите: „Приемам всичко в името на добруването на Църквата и славата на нашето име.” („La Jeunesse et la marche au pouvoir de Richelieu, 1585-1624”, Париж 1944 г., стр. 19)

57

Историограф, написал на латински биографията на брата на Арман-Жан, Алфонс (1653), и на самия Ришельо (1656), а също автор на сатиричния роман „Ла Претийоз”.

58

Като богослов дю Вал представлява голям интерес. Той отъждествява „apex mentis” със сърцето и създава религиозния речник, който по-късно Паскал възприема от религиозното съчинение „Le coeur nouveau” на Сен-Сиран. За Франсоа дьо Сал и Берюл „арех mentis” и „scintilla synteresis” за рейнските мистици е „най-пречистената точка” на душата, в която се случва всичко най-мистично. В новата антропология на дю Вал сърцето става съсредоточие на познанието и любовта. За дю Вал обърни но-голямо внимание на "Bérulle et les origines de la restauration catholique 1575-1611”, Париж 1952 г. от Jean Dagens и „La Faculté de théologie de Paris et ses docteurs les plus célèbres”, 7 тома, Париж 1900-1907 г. от P. Füret.

59

Монтен ce подиграва c доктрината на Фичино за любовта в своите „Опити”, т. III, 5, „За зеленината на Вергилий”. Най-ясната мисловна връзка между стоицизма и скептицизма е формулирана малко, след Монтен от Шарон в „За мъдростта” (1601) и с още по-голяма точност в поредицата от произведения на Юстус Липсиус и Гийом дю Вер - до известна стеpен източник на обоснованото съмнение, което представлява отправна точка за философията на Декарт. Виж „The Theory of the Passions: 1585-1649”, Оксфорд 1964 г. от A. H. T. Levi. След края на религиозните войни възстановяването на оптимистичния неоплатонизъм се извършва много бързо. От трите тома „Морални послания” на Оноре д’Юрфе първият, писан в затвора през 1595 г., е традиционно неостоически; вторият е създаден през 1597 г. и в него дискретно прозира влиянието на Фичино; третият е публикуван през 1608 г. и е открито неоплатонистичен. Установената от д’Юрфе връзка между инстинктивните чувства и заслугата за тях на техния обект почива на Фичино, който буквално е цитиран във великолепния пасторален роман на д’Юрфе „Астрея”, където определението за любовта също е взето буквално от Фичино.

60

Бог създава света съобразно своите виждания. Б. пр.

61

Виж третия том от „Histoire littéraire du sentiment religieux en France depuis la fin des guerres de religion jusqu’à nos jours” 12 тома, Париж 1921-1936 г. от Henri Bremond; „La Doctrine cartésienne de la liberté et la Théologie”, Париж 1913 г. от E. Gilson; „Les Origines de la spiritualité française au XVIIe siècle”, Париж 1949 г. от L. Cognet; статията „Néo-platonisme et Jansénisme de „De libértate” du P. Gibieuf a l”’Augustinus” в „Nuove Ricerche storiche sul Giansenismo”, Рим 1954 г., стр. 333-357 от Jean Orcibal и „Les Sens de la créature dans la doctrine de Bérulle”, 1959 г. от R. Bellemare.

62

Иноченцо дел Буфало (1566-1610) - епископ на Камерино, нунций от 1601 до 1604 г. Б. пр.

63

Към тази дата името Ришельо все още се отнася до Анри.

64

Дю Плеси получава разрешение да задържи абатствата си. Писмата на Анри IV са доста настойчиви: „Пиша по такъв начин, че тази молба да не срещне отказ.” В писмата на френския посланик д’Аленкур до министъра на Анри IV Вилроа има доказателства за високото мнение, което дю Плеси си спечелва в Рим. Притежава обаяние, но също така и изпитва силно желание да се харесва.

65

Виж например „Richelieu”, Париж 1934 г. от Auguste Bailly, който цитира папата: „Правилно е някой, който е по-мъдър от годините си, да бъде ръкоположен, макар че не е навършил необходимата възраст.” (стр. 29) Всички след Тальоман цитират остроумната забележка на понтифекса за измамата на Арман-Жан: "Ако този младеж живее достатъчно дълго, ще стане голям измамник („fiirbo”)". Папа Павел V споделя съмненията си относно Анри IV на дю Плеси, който твърдо защитава краля, вече верен на своя принцип „да не се отдалечава нито от Бога, нито от краля.” Обери в своята „Histoire du cardinal-duc de Richelieu”, Париж, 1660 г. разказва, че решителна роля изиграва превъзходната защита, която дю Плеси произнася в своя полза на латински, но е очевидно, че се разбира добре с Павел V.

66

До известна степен положението на Ришельо е свързано с политиката по време на религиозните войни. Известните по негово време ,добри католици” често са противопоставяни на „благочестивите”, свързани със старата Католическа лига, превърнала се в происпанската политическа партия около Берюл, полубратята Мишел и Луи дьо Марияк, а по-късно и около Мария де Медичи. Католическото възраждане във Франция от началото на седемнадесети век, колкото и да е свързано с политическия католицизъм, не се ограничава до него. Сред теченията на това възраждане са твърдият галиканизъм, който е за намаляване на намесата на папата във Френската църква, и папският антигаликанизъм, както и тенденцията към „ултрамонтанство”. Сериозна грешка е обаче да предполагаме, че галиканизмът, подобно на други форми на антипапски настроения, е несъвместим с истинската благочестивост.

67

Ла Рошпозе, който също прави Дювержие свой главен викарий, е идеален пример за ситуацията. Без съмнение не е типично и е спорно, но все пак не се смята за недопустимо дори за прелати с действащи пастирски задължения да излязат на бойното поле. Памфлетът показва, че Дювержие, все още непогълнат от угризенията на съвестта, които развива в янсенистка духовност, започва своята кариера с доста по-свободни морални възгледи, отколкото демонстрира по-късно през живота си. Има двутомна биография от Jean Orcibal „Jean Duvergier de Hauranne abbé de Saint-Cyran, et son temps”, Лувен и Париж 1947-1948 г. (том II и III от „Les Origines dujansímisme”). За преценка на кариерата на Сен-Сиран и развитието на неговата доктрина виж „Guide to French Literature”, Детройт 1994, том I, стр. 769-779 от Антъни Леви.

68

„Срещу онези, които казват, че не е разрешено на духовниците да прибягват до оръжието, когато се налага” (фр.). Б. пр.

69

Сега Пале-Роаял. За пристрастеността на Ришельо към уединението, хубавите изгледите и дългите официални алеи, по които може да се разхожда със своите спътници, вървящи срещу него или редом с него, виж специално Claude Mignot и неговата „Richelieu et l’architecture” (стр. 54-60) и „Le Palais-Cardinal” (стр. 61-66) от François Bercé в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 r.

70

В договора от юни 1609 г. епископът се съгласява да плати една трета от сумата, необходима за поправката на катедралата, без повече да отговаря за поддръжката й.

71

Папа Климент VIII също анулира брака на Анри IV с Маргьорит дьо Валоа на основание неспособността и да зачене, макар че чисто техническите доводи са липса на разрешение за встъпване в брак заради кръвно родство и принуда от страна на майката на Маргьорит, Катерина де Медичи, и брат и Шарл IX. Невъзможността на Юлий II да даде разрешение за встъпване в брак заради близкото кръвно родство на бъдещия Хенри VIII, което представлява пречка по божиите закони, е в основата на правните доводи в полза на анулирането на брака на Хенри VIII с Катрин Арагонска, вдовица на брат му. Тогава папството възприема различно тълкувание на закона.

72

Конде се жени за дъщерята на конетабъла, Шарлот дьо Монморанси, в Шантии на 17 май 1609 г., но веднага я извеждат от Париж, за да избяга от хищническото внимание на Анри IV, който я желае. До март 1610 г. поетът Малерб и пише любовни стихове от името на краля.

73

Това е спорно. Elizabeth Marvick („The Young Richelieu. A Psychoanalytical Study in Leadership”, Чикаго 1983 г. и „Louis XIII. The Making of a King”, Ню Хейвън и Лондон 1986 г.) обяснява от фройдистка гледна точка поведението на Луи XIII и Ришельо като зрели хора с оглед на изключително компенсаторните психологически механизми, докато Луи Батифол в своите многобройни книги и статии предполага, че детството на Луи XIII е относително щастливо. A. Lloyd Moote („Louis XIII, the Just”, Лос Анджелес и Лондон 1989 г.) се опитва да открие истината и в двете интерпретации на психологията на Луи в своя т. нар. опит за реабилитиране на монарха. За кратка историография на Луи XIII виж „La Journée des dupes”, Париж 1961 г. от Georges Montgrédien.

74

„Братът на господин дьо Ришельо” (фр.). Б. пр.

75

За приемствеността и прекъсването на политиката и управлението веднага след убийството на Анри IV виж „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 73 от Richard Bonney. Сюли е мразен от знатните благородници, но непоколебимо се опълчва срещу разсипническото харчене от страна на регентката от държавното съкровище, особено на опитите и да подкупи принцовете. Сюли изплаща дълговете от хазарт на Анри IV, подпомага с пари любовниците му и таи своя голям план срещу Хабсбургите, но след осем месеца, на 26 януари 1611 г., подава оставка. Отношенията между него и дю Плеси никога не са сърдечни, макар че Сюли добре го познава.

76

В „The King’s Debts” Richard Bonney посочва разходи за грандовете от поне десет милиона ливри за периода между 1610 и 1614 г. Конде получава 3,4 милиона, Майен - 1,7 милиона, Конти - 1,3 милиона, Ньовер - 1,2 милиона, допълнително са дадени значителни суми на Соасон, Лонгвил, Гиз, Вандом, Епернон и Буйон.

77

Леонора Галигаи получава властта в кралската служба за подпомагане и одобрява даровете и пенсиите. Отпуска на себе си 60000 ливри, а от 1613 г. насетне по 30000 ливри годишно. Обвинена е, несъмнено с право, че урежда да получи много повече. За доказателствата виж „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 80-81 от Richard Bonney.

78

Виж „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1991 г. от Joseph Bergin, от чийто разказ за дейността на дю Плеси са взети много подробности в този и следващия абзац. Те нанасят поправки или допълват по-общите трактовки на „Richelieu” от Bailly и на английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание ( 1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 r.

79

Съборът в Трент (1545-1563) е дългоочакваният събор, свикан, за да разгледа дисциплинарните разпореждания на църквата, но остава в историята със своите кратки, ясни и реакционни догматични определения, насочени главно срещу реформираните общности, скъсали с Рим. Обичайно прилагателното, което се използва за събора и неговите постановления, е „Тридентски”.

80

Аното датира една кратка автобиография от 1609 г., открита от Арман Баше и публикувана през 1880 г. под заглавието „Instructions et maximes que je me suis données pour me conduire à la Cour”. От нея съдим, че със сигурност към датата на създаването и дю Плеси гледа на Люсон като на трамплин. Първоначално Аното приема автобиографията за автентична, но впоследствие приема, че не е от Ришельо. В нея има интересни съвети за спечелване на благоразположението на Анри IV, който обича да му отвръщат, но с необходимото уважение. Трябва да внимават много с него, когато пие. В документа срещаме и изричното предупреждение да се изгарят опасните писма и да се пази тайна, което със сигурност е характерно за Ришельо. Виж „Richelieu”, Париж 1934 г., стр. 51 от Auguste Bailly.

81

Религиозните ордени са изведени извън властта на епископствата, като чисто технически последният основан орден е Обществото на Иисус, или йезуитите, през 1540 г. Създаваните след това групи са известни като конгрегации и попадат под властта на епископите, които ги наблюдават. Домът на визитандинките, намиращи се заради дейността си между кармелитите и мирската набожност, е създаден, както пише Франсоа дьо Сал, „за да могат слабите и болните да постъпват с лекота в него, та да изградят съвършенството на любовта към Бога.” Визитандинките трябва да извършват благотворителна дейност сред бедните и болните, но малко след смъртта на Франсоа дьо Сал през 1622 г. са принудени да се откажат от своя устав, да се отдадат на съзерцание и да превърнат дома си в метох с ограда.

82

Виж „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1997 г., стр. 86-88 от Joseph Bergin. Голямата амбиция на отец Жозеф е да организира кръстоносен поход, за да освободи Светите земи от мохамеданите. Той е много добър ръководител и църковен политик. В своите „Забавни истории” (ред. Адам, I том, стр. 295-296) Тальоман разказва и неговата биография. Отец Жозеф е син на посланика във Венеция, завършва академията на Плювинел и през 1599 г. влиза в ордена на капуцините. Когато дю Плеси се запознава с него, вече е привлякъл вниманието върху себе си в двора. Виж „Le Père Joseph et Richelieu”, 2 тома, Париж 1894 г. от G. Fagniez и „Politique et apôtre - le Père Joseph de Paris”, Париж 1932 г. от L. Dedouvres.

83

Кратко и лесно предписание за изповедниците (фр.) Б. р.

84

"Въведение към благочестивия живот" (фр.). Б. Пр.

85

„За приличието на брачното ложе” (фр.). Б. пр.

86

Този възглед почива на йезуитската доктрина за Божията благодат, известна, не съвсем точно, като „молинизъм”. Бог знае предварително какво ще избере човек, дори и той да притежава свободната воля да приема или да отхвърля благодатта, дава му или го лишава от една определяща благодат съгласно тази scientia media. Теорията на Молина избягва пелагианизма, макар че доктрината на неговия ученик Лесиус го приема. Теорията на Янсен подчертава, че човек е създаден от Бог, вече осъден от първородния грях, което му отрежда вечни мъки, макар че с милостта си Бог избавя някои души от „прокълнатото множество”. Хората не могат да направят нищо, с което да заслужат или да отхвърлят оправдаващата Божия благодат. Голяма част от доктрината на Янсен произлиза от ораторианското богословие. Франсоа дьо Сал е сред изтъкнатите поддръжници на йезуитския възглед за благодатта, който той приема след като преживява ужасяваща шестседмична криза на личността, и тогава е убеден, че е предопределен да страда във вечните мъки на ада. Фенелон преживява абсолютно същата криза и по същия начин възприема вярването за независимата човешка сила за духовно самоопределяне към доброто, извеждащо към райския живот, или пък към злото, а от там и към вечните мъки.

87

Прочутото общество от изтъкнати миряни, основано през 1627 г. за публична защита на католическата кауза и налагането чрез граждански закони на католическите морални норми, както и за благотворителна дейност, „Общество на Светото причастие” е посветено и на причестяването. Виж „La Cabale des dévots 1627-1666”, Париж 1902 г. от Raoul Allier и поредицата от статии в „Revue des deux mondes” от 1903 г.

88

Заме (1588-1655), епископ на Лангр, иска да стане ораторианец и остава приятел на тази организация. Става игумен на Пор Роаял и заема поста, докато не бива изместен от Сен-Сиран.

89

Промяната в имената е достатъчно объркваща и това ни кара да припомним, че до 1626 г. Гастон носи титлата дук д’Анжу, след това става дук д’Орлеан. Не бива да забравяме, че малкият брат на краля е известен и с прозвището Мосю. Споменатият тук Конде е Анри II дьо Бурбон-Конде (1588-1646), син на най-големия първи братовчед на Анри IV и известен като Господин принца. Жени се за сестрата на екзекутирания за предателство след битката при Кастелнодари през 1623 г. Монморанси и е баща на Великия Конде, както става известен след 1646 г., когато наследява титлата дук д’Ан-гиен. Двамата Соасон, за които става дума тук, са конт Шарл (1566-1612) и синът му конт Луи дьо Соасон (1604-1641).

90

Освен Генералните щати има и регионални щати в Оверн, Бретан, Бургундия, Лангедок, Нормандия и Прованс, известни като провинциални щати, и те имат по-автономно управление от другите. Повечето от тях си имат и парламенти, като известна част от тях са създавани и разпускани през шестнадесети век.

91

Съгласно парижките обичаи нормалната възраст за пълнолетие е 25 години, но феодалното право смята мъжете за пълнолетни на 20, а жените на 15 години. Съгласно закона на Шарл V от 1374 г. кралете на Франция „обикновено надарени още от млади с много добродетели и прекрасни качества, които не могат да бъдат срещнати у други с по-низко потекло” стават пълнолетни на тринадесетго-дишна възраст. Виж „The Institutions of France under the Absolute Monarchy 1598-1789”, Чикаго и Лондон 1979 г., стр. 651-652, от Roland Е. Mousnier, преведена от Brian Pearce.

92

Един от най-изтъкнатите говорители на щатите е Жан-Пиер Камю, епископ на Беле, автор на около двеста тома и известен религиозен автор, романист, полемист и тълкувател на Франсоа дьо Сал, чийто „Дух” публикува в шест тома (1639-41). Според Niceron, „Mémoires pour server a l’histoire des homes illustres dans la république des letters”, 43 тома, Париж 1727-1745 г. Ришельо упреква Камю заради омразата му към монасите и само заради нея не го прави каноник. Нисерон предава отговора на Камю: "Ако Бог искаше това, то щеше да се случи и двамата щяхме да имаме онова, което искаме - вие да станете папа, а аз светец.” (XXXVI т., Париж 1736 г., стр. 93) Жан Декрен публикува проповедите на Камю пред щатите „Homéles des Etats Généruax (1614-1615)” в Женева през 1970 г. Виж и „French Pulpit Oratory”, Кеймбридж 1980 г., от Peter Bayley. В Париж Ришельо отсяда на новия и моден площад Роаял (сега площад дьо Вож). Именно там на Великден 1612 г. около 50000 души наблюдават зрелищните тридневни празненства в чест на браковете между френския и испански кралски домове.

93

За текста на речта виж „Мемоари”, 10 тома, Париж 1907-1931,1 том, стр. 340-365, Ришельо. „Мемоарите” са частично диктувани или ревизирани от кардинала и са събрани от книжата му след неговата смърт. За речта на дю Плеси виж „Le Clergé de France et la monarchie”, 2 тома, Рим 1959 г. от Pierre Blet. Жалбите, дадени на администрацията, са желаните реформи от представителите на трите съсловия.

94

Третото съсловие излиза с крайно галиканисткото предложение, че „на земята няма власт, каквато и да е тя, която да лиши свещената особа на краля от неговото кралство”. Духовенството не е готово да отиде толкова далеч и да отрече подчинената роля на светската спрямо духовната власт. Виж статията „L’Article du Tiers aux Etats Generaux de 1614” в, Деуие d’histoire moderne et contemporaine”, 1955 г., стр. 81-606 от Pierre Blet.

95

За положението във Франция непосредствено след Генералните щати виж „France and the Estates General of 1614”, Кеймбридж 1974 г., от J. M. Hayden.

96

Виж „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 72 от Joseph Bergin.

97

Виж „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 89 Richard Bonney. По това време смятат, вероятно с основание, че при едно от посещенията си в двора Сюли убеждава Мария де Медичи да арестува Конде. За една по-различна, но забравена история около обстоятелствата за ареста виж „Histoire de la Bastille”, 7 тома, Париж 1844 г., IV том., от A. Arnold и Alboze de Pujol. Парижката тълпа плячкосва резиденцията на Кончини във Фобур Сен Жермен, като за нанесените щети той получава през август 1617 г. компенсация в размер на 450000 ливри.

98

Във втория том от „Мемоарите” на Ришельо се говори за ролята му като посредник при Конде. Когато го назначават в администрацията на Кончини, произнася реч пред щатите, която обаче не съдържа почти нищо. През октомври 1616 г. се провалят вторите дипломатически преговори.

99

За цифрите виж „Etat de la maison du roi Lous XIII, de celle de sa mère, Maries de Medicis; de ses soeurs etc.”, Париж 1912 г., стр. 60 от E. Griselle; Gabriel Hanotaux è duc de la Force „Histoire du Cardinal de Richelieu”, 6 тома, Париж, 1893-1947 г., II том, стр. 121 и 133, и „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 72 и 73 от Joseph Bergin.

100

„Декларация на краля във връзка с новите вълнения в неговото кралство” (фр ). Б. пр.

101

Louis Battifol в „Le Coup d’état du 24 avril 1617” в „Revue historique” 95 (1907), стр. 292-308 и 97 (1908), стр. 27-77 и 264-286 цитира тази информация (стр. 43-44) Relation exacte de tout ce qui s’est passé à la mort du maréchal d’Ancre”, публикуван през 1659 г. и вероятно писан от брата на Люин.

102

Някогашна провинция в централна Франция, около град Ньовер, в наши дни департамент Ниевр. Б. пр.

103

Никола дьо л’Опитал, маркиз дьо Витри, определено действа необмислено. Издигането му продължава, докато като губернатор на Прованс не губи присъствие на духа и не удря архиепископа на Бордо, заради което през 1637 г. Ришельо го изпраща в Бастилията. Освободен е едва след смъртта на кардинала, когато Луи XIII въздига земите му в ранг херцогство-перство. В „Relation exacte” (виж предишната бележка), се споменават имената на онези, които стрелят по Кончини или в трупа му - единият е братът на Витри, Дю Алие, и четирима офицери.

104

От латинското „laesa maiesta” - престъпление срещу достойнството на управляващ суверен или държавата. Б. пр.

105

„Lese-majeste” произлиза от „majestas (laesa)” в римското право, което първоначално гласи „majestas laesa populi Romani”, след това „majestas împeratoris” и ce използва като термин за всяко едно престъпление срещу държавата или владетеля, за което извършителят подлежи на най-тежкото наказание, познато в римското право от печално известния „Lex quisquís”. Наказанието включва смърт, поругаване на тленните останки, лишаване от собственост, обезнаследяване и налагане на ред забрани на наследниците. В древния свят се използва, за да наказват фалшификатори, използващи образа на императора върху монети, а в късното средновековие, за да се оправдае смъртното наказание за ерес.

106

За процеса виж „Léonora Galigaï. Un procès de sorcellerie sous Louis XIII”, Париж 1968 г. от Georges Mongrédien. Люин желае богатството на Леонора Галигаи, което и струва живота. В своите „Мемоари” Ришельо разказва, че смъртната присъда е произнесена въз основа на много неубедителни доказателства, защото Люин уверява кралския прокурор, че монархът ще отмени смъртната присъда. Ако не я екзекутират, съществува вероятност синът и да наследи богатството.

107

Виж "Le maréchal d’Ancre et Léonora Galigaï”, Париж 1910 r. от Fernand Hayem.

108

„Мемоарите” съдържат доста по-различен разказ за размяната на реплики с краля край билярдната маса и в него не се споменава за никакво уволняване, а по-скоро се дава израз на привързаността му. Стилът на разказа в „Мемоарите” говори за известно разкрасяване, но има голяма вероятност да е по-близо до истината, отколкото далеч по-драматичния и общоприет разказ за тази случка. Виж „Richelieu”, Париж 1934 г. от Auguste Bailly.

109

„Основни положения на вярата на католическата църква, защитени в писмото до краля от четирима пастори от Шарентон” (фр.). Б. пр.

110

Явлението католик да посвещава на краля опровержението си на някое хугенотско произведение, на свой ред посветено на владетеля, не е нищо ново. „Трактатът за църквата” на Дюплеси-Морне от 1578 г. е посветен на Анри дьо Навар, опровержението, написано от Шарон, най-известен като последовател на Монтен, в „Трите истини” също е посветено през 1593 г. на Навар, но точно преди да получи първото си причастие като Анри IV.

111

Погрешно се приема, че особено в този миг от кариерата му, поведението на Ришельо доказва правотата на крайното мнение на Бремон („Histoire littéraire du sentiment religieux en France”, II том, Париж 1923 г., стр. 168) „Той се бои от ада, обича богословието, не остава безучастен към нищо, свързано с Бога, но въпреки всичко неговото кралство е на този свят.” За Бремон Ришельо не успява като мистичен богослов, защото не се интересува от приноса или класифицирането на състоянията на душата в екстаз.

112

За тези преговори виж „Négociation commencée au mois de mars de l’année 1619 avec la reine mère Marie de Medicis par M. le comte de Béthune et continue conjontement avec M. le cardinal de La Rochefoucauld”, Париж 1673 г. и „Mémoires” на Pontchartrain, редактирани от C.B. Petitot, Париж 1822 г. Разкази за тези истории могат да се открият в „Histoire de la vie du duc d’Epemon” (Париж, 1655 r.) от Guillaume Girard, който постъпва на служба при Епернон през 1619 г. и е свидетел на някои от тях .

113

Виж разказа на Жирар (бел. 1), който е свидетел на случката. Шпагите са различни по вид и дължина. Лозиер е ранен, но успява да мушне по-късата си шпага под ефеса[363] на Анри и да му нанесе смъртоносна рана.

114

Терминът „политически католик” се използва вместо „адепт”, който поради прекомерна употреба губи всякакъв полезен смисъл. „Адепт” се използва сякаш единствено в религиозно значение, което покрива много широк спектър от несъвместими духовности, също така обаче е използван, често с обиден оттенък, за да се означи принадлежността към форма на политическия католицизъм, обикновено, но не винаги, като „папист” („поддръжник на ултрамонтанството”), в противовес на „галиканството” - термин, чието значение се променя според степента, с която трябва да се изрази подкрепа за автономията на Френската църква, когато става дума за финансовите идела. Ришельо е „адепт”, но в чисто религиозния смисъл на думата, а в политическо отношение не е нито „адепт”, нито поддръжник на галиканистите. Берюл разширява своите религиозни възгледи, за да възприеме нови политически становища и в крайна сметка се озовава в происпанския политически лагер. За приноса му към развитието на духовността на френската школа, обикновено свързвана с Жан-Жак Олие, виж „L’Ecole française de spiritualité”, Париж, 1998 г. на Yves Krumenacker, където авторът не съвсем убедително се опитва да промени заключенията от предишни анализи.

115

Виж „Louis XIII et sa mère” от E. Griselle в , Jlevue historique”, 105(1910), стр. 302-31 и 106(1911), стр. 82-100 и 295-308.

116

За общественото положение на Люин в подробности за периода 1619-1620 г. виж „The Rise of Richelieu”, Манчестър 1997, стр. 198-213 от Joseph Bergin.

117

За резюме виж „Мемоарите” на Ришельо, Париж 1907-1931, III том, стр. 39-44.

118

Смешка, шега(фр.). Б. пр.

119

Съборът в Трент постановява, че в кардиналската колегия трябва да има представители на всяка нация. Най-висшите служители на курията и бившите нунции, подкрепяни от владетелите, при които са били изпратени, са онези, които обикновено получават кардиналска шапка. За въздигането в кардиналски сан, в повечето случаи на групи, виж „The History of the Popes from the Close of the Middle Ages”, 40 тома, Лондон 1891-1953 г. от Ludwig Freiherr von Pastor, преведена от Dom Emst Graf. За понтификатите на Григорий XV (1621-1623) и Урбан VIII (1623-1644) виж XXIX том, Лондон 1938 г. Урбан VIII Барберини прави кардинали своя племенник и брат си. Папският непотизъм все още съществува в Европа, където градовете държави се основават на династични принципи. Някои папи от периода на ренесанса истински вярват, че за да изпълни своята духовна мисия, Църквата се нуждае от територии, военна и политическа мощ, великолепни сгради и изящни произведения на изкуството. Неколцина се опитват да установят своеобразна папска династия, подобна на тези, властващи в Рим, Милано, Неапол и дори Флоренция, но наследството преминава към племенниците им.

120

Виж книгата на G.R.R. Treasure „Cardinal Richelieu and the Development of Absolutism”, Лондон 1972 г., стр. 28, за цифрите, които са изброени от ежедневните записи на лекаря на Луи Жан Еруар.

121

„Testament politique”, I, гл. 6 (ред. Louis André, Париж 1947 г., стр. 266). В произведението обръщението към краля е ,,В[аше] В[еличество]”, но говори за него в трето лице. „Разумът му до такава степен притежава абсолютна власт над тялото, че и най-незначителното емоционално вълнение завладява сърцето му и разрушава физическото му равновесие... Никога не съм го виждал болен по някаква друга причина.” Малко по-нататък Ришельо много умело обобщава характера на краля като , деликатен нрав, крехко здраве и нервен и нетърпелив темперамент” (стр. 269). Религиозните „скрупули”, в официалния смисъл на думата, нямат нищо общо с чувството за вина, с което мнозинството от представителите на човешката раса трябва да живеят. Те са симптоми за тежко и изваждащо го от строя психическо отклонение и са не само мъчителни, но могат да попречат на способността на зрелия човек да направи морален избор.

122

Бракът чрез посредник е брак, при който младоженката или младоженецът не могат физически да присъстват по време на брачната церемония и са заместени от посредник. Честа практика сред европейските монарси в миналото, тъй като прекрачването на границата от срана на даден монарх се е смятало за обявяване на война. Б. пр.

123

Де Рео, Гидеон Тальоман (1619-1692) – френски писател и поет, известен със своите „Забавни истории“, които представляват сборник с кратки биографии на негови съвременници. Б. пр.

124

Редакторът на Тальоман Антоан Андре със сигурност е прав, когато определя като източник на Тальоман ръкопис от Националната библиотека (френски фонд 10210), в който се използва думата „любов”, за да се опишат взаимоотношенията между Луи и кочияша, когото Тальоман бърка с баща му. В ръкописа се разказва как Луи изпраща Сент-Амур в Мадрид, за да докладва за физическите черти на Ана Австрийска, има и подробности от връзката му с Аран. Вандом е незаконният син на Анри IV от Габриел д’Естре.

125

Професор Moote („Louis XIII, the Just”, Лос Анджелес и Лондон 1989 г.), чиято биография на Луи XIII е почти агиографична, не само признава, че няма консумация по време на първата брачна нощ, което е общоприето твърдение сред историците, но и обръща внимание на факта, че „Мария де Медичи достатъчно силно желае да спази законите и е толкова груба, че на следващата сутрин показва чаршафите” (стр. 85), като поддържа, че Луи се оттегля с „червена глава на пениса” и „прониква болезнено в Ана, но без да продължи”. Политическата важност на брака е толкова голяма, че Мария де Медичи е напълно подготвена да извърши измама. Професор Мут казва и че по-късно „кралят се дърпа от всякакъв физически контакт с кралицата”(стр. 142), макар да приема без никакви доказателства, че отвращението по отношение на Ана Австрийска по-късно от време на време е превъзмогвано.

126

За Еруар виж „Journal de Jean Hérouard sur l’enfance et la jeunesse de Louis XIII (1601-1628)” ред. от Soulié и Barthélemy, II том, Париж 1868 г., стр. 186, данните за сряда, 25 ноември. В политическо отношение толкова много зависи от консумацията на брака, че е публикуван поне един разказ за първата брачна нощ „Detail singulier de ce qui se passa le jour de la consummation du marriage de Louis XIII” (отпечатано отново в, Деуие rétrospective ou bibliothèque historique”, 1 годишнита, II том, Париж 1834 г., стр. 250-252). Датата на документа не е вярна. В него се разказва как Мария де Медичи вкарва един преминаващ свещеник, за да благослови специалното легло със завеси, където ляга Ана Австрийска, как Луи е събуден в 8 часа вечерта от своята майка, как му дават кожените чехли и халата, след това процесията (кралицата майка, две сестри, гуверньора на краля, лекаря му и придворни, пред които върви със свещ в ръка Берингам), предава думите на кралицата майка и официалното съгласие на Ана Австрийска, което дава на испански. Всички се оттеглят, остават само двете сестри, които потвърждават, че кралят изпълнява два пъти своите съпружески задължения. След това Луи заспива, като преди това се връща в стаята си, придружен от същите хора, и си ляга, „изразявайки голямото си задоволство от съвършенството на своя брак”. Лекарят, Еруар, който чака отвън с други, е далеч по-кратък в своя дневник. Съобщава за двойната консумация, но допълва: „...според това, което той [кралят] ни каза”. Цялата история звучи така, сякаш е предназначена за ушите на испанците. Разказът на Tallemant в неговите „Historiettes”, ред. от Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., стр. 333, за Луи XIII започва с един абзац, посветен на първата брачна нощ, който след това продължава с анекдота как Луи излиза от ваната с ерекция и среща своя главен гардеробиер.

127

В своя дневник Арно д’Андили разказва, че Люин носи краля на ръце. Само първата придворна дама остава в стаята. Виж още „Mémoires” на Pontchartrain и „Le Roi chez la Reine ou histoire secrète du marriage de Louis XIII et Anne d’Autriche”, Париж 1866 г. от Armand Baschet. Няма нищо необичайно в това да има свидетел на консумацията на брака, особено в случаите, когато са заложени имоти, наследство и най-вече престоли. Съществува дори правилник за удостоверяване пред дванадесет държавни служители дали един съпруг е способен или не да консумира брака си. В този смисъл цял Париж се смее през 1660 г. на господин дьо Ланже. Госпожа дьо Севине се хихика в своята карета през две врати, докато се трае събитието.

128

„Най-християнският” е официално обръщение към краля на Франция. Кралят на Испания е „Католическият крал”.

129

За Ришельо и Мария де Медичи виж например анонимния памфлет „Amours secretes du cardinal de Richelieu avec Marie de Médicis”, Париж, IX година, (1803-1804). За предполагаема и отхвърлена любов на Ришельо към Ана Австрийска виж Тальоман, който се позовава на мемоарите на Монла и Ла Рошфуко, както и на бележките на Антоан Адам към „Historiettes”, I том, Париж 1967 г., стр. 905-907. Самият Тальоман със сигурност не вярва в любовната афера между Ришельо и Мария де Медичи „Имаше доста клюки за кардинал дьо Ришельо, който е хубав, и кралицата майка. По време на ухажването тя отново реши да свири на лютня... Извиква Готие, сега всички свирят на лютня. Кардиналът също се учи, а човек не може да си представи нищо по-абсурдно от това той да взема уроци от Готие.

130

„Хроника на фаворитите” (фр.). Б. пр.

131

За подробностите виж Joseph Bergin, особено „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г.

132

За неочакваните и заплетени финансови усложнения виж Joseph Bergin, особено „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 34-40.

133

За Ришельо и Соброната виж : „La Sorbonne et Richelieu”, Париж 1973 г. от Marc Venard и особено статията на Rene Pillorget Richelieu, renovateur de la Sorbonne” в „Richelieu et la culture”, ред. Roland Mousnier, Париж 1987 г., стр. 43-54. Постът на директор е нещо като „покровител и защитник”, който има власт без юрисдикция. Сорбоната не е колеж, но колегията на богословския факултет и завижда заради привилегиите и е враждебно настроена, заради опасността йезуитите да ги обсебят и така да бъдат направлявани пряко от Римската курия. Ришельо защитава наличието на един йезуитски и на един независим колеж във всеки по-голям град, но самият той финансира преустройството на Сорбоната като колеж на университета.

134

Технически църковен термин в Римокатолическата църква, отнасящ се до властта на църквата да учи. Тази власт се олицетворява от епископите, водени от епископа на Рим (папата). Б. пр.

135

Богословският факултет няма гражданска юрисдикция, макар че в определени моменти може да разчита на парламента да налага граждански наказания по негово настояване, а през годините факултетът представя каноничното престъпление „ерес” като гражданско престъпление „богохулство”, за да предизвика преследване от страна на гражданските власти. Все още не е доказано дали получава правото чрез делегиране или нареждане да се произнася от името на магистериума дали една доктрина е правоверна или не е.

136

За аферата Рише виж „Le Clergé de France et la monarchie, 1615-1666”, 2 тома, Рим/Париж 1959 г. от Pierre Blet.

137

Анри дьо Гонди, епископ на Париж, през 1618 г. става първият кардинал дьо Рец и е чичо на по-прочутия мемоарист, архиепископ на Париж и също кардинал дьо Рец. През 1622 г. Париж става църковно независим от архидиоцеза на Сан и самият той става архидиоцез.

138

„Умиращата Франция” (фр ). Б. пр.

139

Каноникът на Сен Жермен л’Оксероа, Фанкан, е отявлен антиклерикал и е убеден защитник на хугенотите. Той е памфлетистът с най-остро перо и търси политическа фигура, която да наложи кралската власт. Фанкан постепенно възприема Ришельо като най-вероятния кандидат, който би постигнал успех в това начинание, и вероятно създават официални взаимоотношения, тъй като приема ролята на „наемно перо” около 1618 г. Най-унищожителната атака срещу Люин от страна на Фанкан е „Хроника на фаворитите”, която се появява чак през 1622 г., след като авторът застава на страната на Мария де Медичи. Фанкан насочва стрелите си срещу Конде и предшественика на Ришельо, Ла Вийовил, но самият той става жертва на подобна атака и през юни 1627 г. е изпратен в Бастилията, където остава до края на дните си. Матийо дьо Морг твърди, че падението му отчасти се дължи на отец Жозеф. Фанкан говори в защита на благородниците, които Ла Вийовил лишава от пенсии и постове в армията. Ожесточеността на атаките му е потвърдена от мемоариста Фонтене-Марьой, като самият той също е военен и благородник. Фанкан напада и финансистите, защото налагат лихва от 16,66 процента върху заемите им към държавата, вместо предписаните по закон 5-6 процента.

140

Буквално „Съвет за официалните писма”, отговарящ за въпросите, свързани с вътрешното и външното управление, доведени до знанието на министрите в докладите на губернаторите и интендантите на провинциите, както и на посланиците. Б. пр.

141

“Думата в ухото на господин маркиз дьо ла Вийовил” (фр.). Б. пр.

142

„Общественият глас на краля” (фр.). Б. пр.

143

Виж A.D. Lublinskaya „French Absolutism in the Crucial Phase, 1620-1629”, пp. Brian Pearce, Кеймбридж 1968, стр. 264-266 и статията на A.F. Allison „Richard Smith, Richelieu and the French Marriage” в „Recusant Hsitory”, 7 (1964), стр. 148-211. Виж още Maximin Deloche „Autour de la plume de Richelieu”, Париж, 1920 и Leon Geley „Fancan et la politique de Richelieu de 1617 a 1627”, Париж 1884 r. •

144

Титлата „старши министър”, присъдена по-късно на Ришельо, обикновено се дава на всички членове на вътрешния съвет.

145

„Политическо завещание” (фр.). Б. пр.

146

„...за да служи след смъртта ми на политиката и управлението на вашето кралство” (ред. Луи Андре, Париж 1947 г., стр. 90-91). За естеството на „Политическото завещание” виж ,,Le Testament politique” de Richelieu” в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 г., стр. 297-304 от Roland Mousnier. Заглавието на книгата идва от намерението на нейния автор да бъде от полза за краля по въпросите на политиката и управлението след смъртта си. Тя е предназначена само за краля, завещание, което трябва да бъде отворено едва след смъртта на Ришельо и стига дотам, че предупреждава монарха за недостатъците в характера му и опасностите, произтичащи от темперамента му.

Властният тон със своя язвителен критицизъм към адресата озадачава коментаторите заради разликата с показния витиеват начин, по който Ришельо се изразява пред краля в своята кореспонденция, обикновено за да го увери открито в желанието да служи само на интересите на монарха. Обяснението за „Политическото завещание” се крие в структурата му, наподобяваща писмо с духовни наставления, каквито виждаме да пишат през същия период Франсоа дьо Сал до Жан-Франсоа дьо Шантал, с която основават ордена на визитандинките, или пък писмото му до Анжелик Арно, която мисли да се присъедини към ордена, също така йезуита Жан-Жозеф Сюрен до урсулинката Жан дез Анж в Лодюн, която всички смятат за обсебена от дявола, или пък по-късно от абат дьо Рансе до множество различни каещи се. Този жанр е добре познат в началото на седемнадесети век.

Съдържанието обаче е различно. Вместо духовни наставления, отнасящи се до пътя за постигане на духовно съвършенство, към което всички, положили религиозен обет, трябва да се стремят, Ришельо дава наставления на краля с почти жестока психологическа откровеност за това как Луи да превъзмогне своите слабости, да засили своето кралско достойнство и да постигне величие за Франция. Ако Макиавели с песимизъм осъзнава начините, по които един принц трябва да се държи, за да постигне политическите си цели, то Ришельо е зареден с оптимизъм и е наясно с пътищата и пречките за постигане на героично величие за Луи и европейско превъзходство за Франция.

„Завещанието” е започнато през 1635 г., но изглежда, че е писано предимно в сътрудничество с отец Жозеф, който умира на 18 декември 1638 г. Части от него са диктувани от Ришельо, тъй като от 1634 г. страда от абсцес на дясната си ръка, който превръща писането в болезнен процес, но има части, които са поправяни или изглаждани лично от него. Дори и толкова късно в своето развитие Ришельо не може да формулира ясна тактика за осъществяване на цялостната си политическа стратегия, тъй като непрекъснато трябва да отвръща на надвиснали и неотложни проблеми. „Завещанието” се занимава повече с общите принципи, отколкото със съответните конкретни действия. Десет години след като започва да играе водеща роля като кралски съветник, Ришельо все още се учи, отвръща практично на ситуациите в движение, анализира реакциите си, а в „Завещанието” записва за краля усвоените уроци.

Моралните принципи, заложени в „Завещанието” са развити на базата на преобладаващия по време на религиозните войни неостоицизъм, който е променен от автори като Гийом дю Вер, два пъти пазител на печатите, в произведението му „La Philosophie morale des stoïques” от 1585 г., кьдето добродетелта е определена като „непоколебимата склонност на волята ни да следваме онова, което е почтено и добро”. Декарт, който силно се опира на дю Вер, от когото взема своето обосновано съмнение, също определя основната добродетел щедрост като „непоколебимата и неотклонна решимост да използваме добре трите склонности на нашата воля, тоест никога да не ни липсва желание да предприемем и осъществим всички неща, които се смятат за най-добри.” В писмо от 18 август 1645 г. обединява целите на добродетелта и истинското щастие, за които „трябва да следваме добродетелта, тоест да притежаваме непоколебима и непрестанна воля да осъществяваме всичко, за което сме отсъдили, че е най-доброто, както и да използваме цялата сила на умението да разбираме, за да отсъдим добре.” За такъв морал е характерно да няма ясни етични норми. Добродетелта на практика се изразява в енергията, с която се стремим да постигнем набелязаното добро, но се намира в контекст, при който моралното величие е отделено от строго моралните ценности. Корней, подобно на Ришельо, смята добродетелта за неизбежно „мъжка”, без никакви конотации за пол, и създава морално („мъжки”) героични образи като Клеопатра в „Ро-догюн”, които обаче са нравствено зли.

147

„Testament politique”, ред. Louis André, Париж 1947 г., стр. 93-95.

148

Матийо дьо Морг става ожесточен автор на памфлети срещу Ришельо и защитник на кралицата майка от 1631 г., включително и на няколко хапливи стрели по адрес на недъзите на Ришельо в своя „Charitable Remonstrance de Caton Chrestien a Monseigneur l’eminentissime Cardinal de Richelieu” от 1631 r.

149

За оживения дебат на тази дата по въпроса дали личното качество за чест може да бъде само вътрешно или изисква и външно признание, виж главно „Guez de Balzac et son temps. Littérature et politique”, Париж 1959 г. от F.E. Sutcliffe.

150

Боаробер е приел католицизма хугенот, издигнал се в обкръжението на Мария де Медичи и станал каноник на Руан. На 23 януари 1641 г. е заточен в абатството си в Бургундия. Влиятелният критик, автор и литератор Жан Шаплен дава малко различен вариант на тази случка, но казва, че са замесени две жени, а не само неизвестното „миньонче”, „малката Сент-Амур Фререло”, както посочва Тальоман.

151

За подробностите виж „Rueil, le chateau de Richelieu, La Malmaison”, Париж 1845 г. от Jules Jacquin и Joseph Duesburg, както и „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г. от Joseph Bergin. Описът направен в Рюей след смъртта на Ришельо включва известен брой градински инструменти, някои от сребро, гравирани с герба на кардинала („Inventaire”, ред. Honor Levi, номер 1750 и 1751, „Archives de l’Art français”, нов период, том. XXVII, Ножен льо Роа 1985 г., стр. 75). Дали са били предназначени за лично ползване от кардинала? Гравюрите от периода показват огромните строителни начинания, предприети от Ришельо в Рюей, Париж и Ришельо. Особено впечатляващи са огромните разходи за фонтаните и каскадите.

152

Сред по-невероятните обвинения са тези в анонимния памфлет от 1693 г., най-вероятно публикуван в Кьолн и носещ заглавието „Les Amours d’Anne d’Autriche... avec Monsieur le C[ardinal] D[e] R[ichelieu], le véritable Père de Louis XIV”, „Histoire secrète du cardinal de Richelieu ou ses amours avec Marie de Médicis et Mme de Combalet, depuis duchesse d’Aiguillon”, ред. Шардон дьо ла Рошет, Париж 1808 г., съдържащ обвинения за кръвосмесителната връзка на кардинала с племенницата му госпожа дьо Комбале.

153

Мишел дьо Марияк е роден през 1563 г., става пазител на печатите през 1626 г., а Луи дьо Мария е роден през 1573 г. и става маршал на Франция през 1629 г.

154

Ла Вийовил е „първи министър”, титла, която не се използва официално, докато кралят не започва да нарича така Ришельо през 1629 г. През август 1624 г. Ришельо става „старши министър” заедно с другия кардинал, възрастния дьо Ла Рошфуко, за да се покаже, че стои над другите членове заради кардиналския си сан. Председател на съвета продължава да бъде Ла Рошфуко.

155

По тези въпроси виж „Richelieu et le roi Louis XIII”, Париж 1934 г., стр. 10-20 от Louis Battifol. Ришельо остава „първи министър” в официалните документи, дори след като земите му са въздигнати в ранг херцогство-перство през 1631 г., макар че дотогава титлата „старши министър” е използвана от всички.

156

Швейцарските кантони формират практически независим съюз от края на петнадесети век, макар че едва през 1648 г. официално са освободени от васалната зависимост към Империята и образуват своята конфедерация.

157

Свършен акт (фр.). Б. пр.

158

Сега са в Лувъра.

159

Ако трябва да бъдем точни, Мари дьо Роан-Монбазон, вдовица на Люин, все още не е госпожа дьо Шеврьоз. Омъжва се за своя любовник Клод дьо Лорен, третия син на Анри дьо Гиз, принц дьо Жоанвил, а по-късно дук дьо Шеврьоз на 20 април 1622 г. Сред любовниците и през 1625 г. е и Бъкингам, от когото има дете. Госпожица дьо Верньой, незаконна дъщеря на Анри IV, се омъжва за сина на Епернон, Бернар дьо Ла Валет, на 12 декември 1622 г.

160

Поне един от биографите на Ришельо стига дотам да състрадава на Ана заради тежкото и положение, след като е изправена пред кралската „отчужденост... срамежливост... невероятна физическа студенина, граничеща с отвращение” („Richelieu”, Париж 1936 г., стр. 167 от Auguste Bailly).

161

Съвпада грубо с Рейн Пфалц.

162

Подобно на Ришельо и Оливарес упражнява неограничена власт, преди да бъде назначен на поста, който му дава това право. От 1623 г., когато Оливарес става на тридесет и шест години, а Филип IV на осемнадесет, той на практика е първият министър в кралството. За взаимоотношенията между Ришельо и Оливарес и за невероятните прилики в кариерите на двамата виж „Richelieu et Olivares”, Лил 1938 г. от Auguste Leman и „Richelieu and Olivares”, Кеймбридж 1984 г. от J.H. Elliott.

163

За преговорите във връзка с договора от Монзон виж A.D. Lublinskaya „French Absolutism in the Crucial Phase, 1620-1629”, np. Brian Pearce, Кеймбридж 1968 г., стр. 277-281, където са приведени непубликувани досега писма, които коренно променят предишните разкази за преговорите.

164

Сред памфлетите от края на 1625 г., нападащи Ришельо, са „Mysteria politica” и „Admonitio ad regem Ludovicum”. Сред онези, които застават на страната на Ришельо са Фанкан, отец Жозеф и йезуитът отец Сирмон. Анонимният „La Catholique d’Etat” оспорва легитимността на политическите съюзи, които отиват отвъд религиозните граници, възглед, вече изложен много красноречиво в „Instructions de М. de Schömberg”, предназначен за немската мисия на Шомберг, с дата 29 декември 1616 г. Инструкциите са подготвени от Ришельо и подписани от Луи XIII, като в тях ясно се заявява, че религиозните различия не засягат политическите съюзи (Avenel „Lettres”, II том, Париж 1853 г., стр. 208-235).

165

Събрание на знатните, участниците в което не са избирани както в Генералните щати, а са определени от краля (фр.). Б. пр.

166

Началник и главен интендант на търговията (фр.). Б. пр.

167

И на марината (фр.). Б. пр.

168

През 1626 в Сен Жермен е издаден указ, с който Ришельо получава титлата „началник, командващ и главен интендант на мореплаването и морската търговия на Франция.” През януари 1627 г. заедно с този на конетабъла е премахнат постът адмирал на Франция, чийто последен титуляр е приелият католицизма хугенот Ледигиер, починал през септември 1626 г. Самият Ришельо изказва доводите, че ще се спестят пари на държавната хазна, ако финансовата юрисдикция, вървяща с тези постове, бъде поставен под контрола на централната власт („Мемоари”, том. VI, стр. 297; виж и „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 132-133 от Richard Bonney). Монморанси купува или наследява властта над северното и западното крайбрежие, затова получава компенсация в размер на 1,2 млн. ливри, изплащани от кралската хазна с ежегодна рента от 96000 ливри. Гиз запазва поста си до 1629 г. и подпомага бунта в Екс през 1630 г. На следващата година трябва да напусне Франция. През 1635 г. Ришельо купува поста „генерал на галерите”, който за няколко години дава на племенника си Пон-Курле. За сложните начини за обогатяване от страна на Ришельо от постовете в търговията и марината, за които не получава възнаграждение, виж Joseph Bergin, особено „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 94-118. Премахването на постовете на конетабъла и адмирала на Франция съвсем естествено засилва контрола на властта от страна на Ришельо. В началото, когато идва на власт, кардиналът усърдно събира губернаторски постове (Joseph Bergin, особено „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 80-94”. По-доходоносните църковните бенефиции са придобивани едва след 1628 г. За съсредоточаването на власт в ръцете на Ришельо виж A.D. Lublinskaya „French Absolutism in the Crucial Phase, 1620-1629”, Кеймбридж 1968 r., стр. 287-289. Ришельо създава и осем поста на главни инспектори по въпросите на флотата, на които назначава хора, радващи се на неговото доверие. Някои от тях имат служби в провинциалните съдилища и са назначени, за да се умилостивят парламентите.

169

Виж „L’Assemblée des notables de 1626-1627”, Париж 1936 г. от J. Petit.

170

Д’Ефиа, който е отявлен поддръжник на Ришельо, на 6 януари 1631 г. е направен маршал на Франция и е главен интендант до смъртта си през 1632 г., а за тълкуване на протоколите от Събранието виж заключителната глава в A.D. Lublinskaya „French Absolutism in the Crucial Phase, 1620-1629”, Кеймбридж 1968 r.

171

B „Richelieu et le roi Louis ХИ1”, Париж 1934 r. Louis Battifol оценява богатството на Мари дьо Бурбон на почти един милион ливри в злато, един милион в доходи, както и безброй имения, носещи на притежателя си титлите маркиз, конт и виконт.

172

Тальоман в своите „Historiettes”, ред. Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., стр. 535, разказва, че съперникът на Шале се връща от провинцията в Париж през 1626 г. и веднага е извикан надуел, все още обут в пътническите си ботуши. Във вестник „Меркюр франсе” от 1626 г. споменават за дуела, но според абат дьо Марол това е чисто убийство.

173

Салонът на госпожа дьо Рамбуйе, известен като Синия салон, има своята важна роля в контекста на покровителството на Ришельо над литературата.

174

Виж английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание (1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., стр. 158 и „Louis XIII, the Just”, Лос Анджелес и Лондон 1989 г., стр. 191 от A. Lloyd Moote. Шале със сигурност е виновен в съучастие в бягството на Гастон, което може да се приеме за престъпление срещу кралското достойнство.

175

Документ за повишаване в ранг от 26 май 1626 г. За гвардията на Ришельо виж Louis Battifol и неговата „Autour de Richelieu”, Париж 1937 г., стр. 51-94.

176

Авенел, „Писма”, II том, стр. 260.

177

Тайнството се дава от партньорите един на друг, когато бракът е консумиран, въпреки това сватбата е невалидна, ако церемонията по размяната на брачните обети не е официално освидетелствана от представител на църквата със съответната юрисдикция, която обикновено е териториална. Ришельо вече не е епископ и не притежава църковна власт никъде, именно по тази причина не провежда церемонията. Фонтене-Марьой обяснява, че кардиналът присъства на годежа, а бракосъчетанието „е извършено от кюрето, което спази всички изисквания на закона и не остави пролука, през която може да се атакува законността на брака.” („Nouvelles collection des Mémoires pour servir à l’histoire de France”, ред. Michaud и Poujoulat, V том, Париж 1837 г., стр. 181, кол. 2.)

178

Според госпожа дьо Мотвил в своя защита кралицата казва, че не би извлякла полза от размяната. Кралят я извиква на съвета на 10 септември, за да отговори на обвиненията за съучастие в заговора.

179

Италианските градове държави и немските градове и провинции притежават светски суверенитет. Терминът говори за различни степени на суверенитет и неговата законност. В крайна сметка суверенитетът може да бъде измерван само с възможността да налагаш власт.

180

Сега площад дьо Вож и на него все още има статуя на Луи XIII, възседнал кон.

181

Авьонел публикува едно прочуто писмо от 29 март 1636 г. („Писма”, V том, стр. 435-436) от Ришельо до неговия изповедник, като отбелязва, че кардиналът лично нанася поправки върху продиктуваната версия и пита при какви условия може да бъде оправдан един дуел? Тонът му показва, че не е напълно против практиката да се уреждат спорове чрез дуели, но същевременно осъзнава, че въпреки това броят на двубоите през 1636 г. трябва да бъде намален.

182

Петте са майката на Бутвил, принцеса дьо Конде, дукесите дьо Монморанси, д’Ангулем и дьо Вандом. Нямаме основание да се съмняваме, че Ришельо е наскърбен и че желае да препоръча на краля да прояви милосърдие, както е отбелязано и в „Политическото завещание” (ред. Louis André, Париж 1947 г., стр. 102-103), но това му отношение не натежава над аргументите в полза на отказа от помилване. Както посочва на краля, екзекуциите са подходящо, макар и не безпогрешно средство да се сложи край на дуелите, а евентуално помилване със сигурност слага край на тежестта на кралските укази. Луи XIII се разболява от емоционалното напрежение, предизвикано от отказа да помилва Бутвил. На 24 юни Ришельо пише съболезнователни писма на дук д’Ангулем, съпруг на Шарлот дьо Монморанси, и до самия Анри дьо Монморанси. „Кралят бе по-нажален, отколкото мога да изразя, защото бе принуден да позволи извършването на подобна крайност в негово име, но честотата на умишлено извършваните простъпки по въпрос, който пряко засяга властта му, означа, че за да отреже този корен, тъй дълбоко забил се в нашето кралство, се вижда принуден с чиста съвест пред Бога и пред хората да позволи правосъдието да поеме по своя безпрепятствен път в този случай... („Писма”, ред. Авьонел, II том, писмо CCCCLXXIX, стр. 480). За цялата тази случка виж „Richelieu et le roi Louis XIII”, Париж 1934 г., стр. 159-168 от Louis Battifol.

183

В миналото във Франция, когато престъпникът не е арестуван, обесват на бесилка образа му, под който изписват и присъдата. Б. пр.

184

Ришельо намразва Бъкингам, защото веднага разпознава нарцисизма зад красотата и колебанието между здравия разум и почти безумната мегаломания. Кардиналът осъзнава, че един толкова могъщ и ненадежден авантюрист е опасен.

185

Виж „Richelieu and Olivares”, Кеймбридж 1984 г., стр. 88-90 от J.H. Elliott и „La Rochelle and the French Monarchy”, Лондон 1980 г. от David Parker.

186

Ръководството на сухопътните войски и флотата е важно, защото, първо, показва съперничеството между двамата братя да се получи обществено признание сред военните, а в конкретния случай - как вбесеният брат на краля три пъти е лишен от важни командни постове и самият Луи поема нещата в свои ръце. Синекурното назначение на Гастон в този случай е дребно събитие в бурната история на взаимоотношенията му с краля.

187

За рицарското отношение по време на похода на остров Ре виж книгата на G.R.R. Treasure „Cardinal Richelieu and the Development of Absolutism”, Лондон 1972 г., стр. 102 и английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание (1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., стр. 181-185. Ришельо записва съобщението, диктувано му от Луи XIII до Тоара, в което кралят призовава него и войските му „да понесат докрай страданията и лишенията, които едни храбри мъже, отдадени в служба [на краля] могат и трябва да изтърпят.”

188

Теокрация - форма на управление, при която духовенството придобива светска власт. Б. р.

189

Спекулациите за последствията от провала на това начинание не са напълно безплодни, тъй като ни позволяват да направим поточна оценка на реалното положение на Ришельо през 1628 г. Ако Ла Рошел не падне, това означава изпадане в немилост във Франция и прогонване във все още малката сеньория Ришельо или, за да избегне позора, някакво назначение към курията в Рим. Трудно бихме си представили, че папата би се възползвал от невероятните дипломатически способности на Ришельо като посланик към някои от дворовете в Европа, тъй като повечето от монарсите не му вярват и го мразят. Още повече че Ришельо вече няма епархия.

190

„Необяснимо” е евфемизъм. Съществуват многобройни обяснения - от натиска на Ришельо над Ана Австрийска да се възползва от страстта на Бъкингам (дворцови слухове, за които говори Волтер и които са малко вероятни), през възгледа на холандците, че Бъкингам е подкупен (също невероятно), или пък мнението на Босюе, че Анриет-Мари използва влиянието си върху Чарлз I (почти невъзможно). Чарлз I изглежда истински разочарован от представянето на флотата му. Bailly („Richelieu”, Париж 1934 г., стр. 196-197) подозира, че Ришельо си служи с измама (не е невъзможно), но не знаем каква, как или на каква цена.

191

Брандери (нем.) - малки водни съдове, пълни с леснозапалими вещества или с експлозиви, които се използват за унищожение на вражески кораби. - Б. пр.

192

Виж A D. Lublinskaya „French Absolutism in the Crucial Phase, 1620-1629”, np. Brian Pearce, Кеймбридж 1968, стр. 218-219. Дигата е отнесена от буря.

193

Дори има писма, което не е изненадващо, завършващи с „ако ваше величество желае, може да изгори писмото” („Писма”, ред. Авьонел,II том, писмо DXV от 24 декември 1627 г., стр. 769). Ришельо използва тази форма нито за да представи някаква възможност, нито за да нареди, а за да смеси предложението с молба.

194

Има две жени, които носят името Мари дьо Гонзаг. Едната е дъщерята на дук дьо Ньовер, за която Гастон иска да се омъжи, а по-късно става обект на желанията и на Сен-Мар. Другата е племенница на Винченцо Мантуански, която се омъжва за сина на Ньовер, дук дьо Ретел, и става впоследствие регент на Мантуа.

195

Обвиненията в безбожие срещу Ришельо, защото пренебрегва политическите цели на католическата партия, му нанасят далеч повече вреда, отколкото предполага. След внезапната смърт на Берюл обществото започва да вярва, че той е отровен по заповед на Ришельо. Кардиналът моли ораторианеца отец Бертен да разсее слуховете в Рим и същевременно да получи вече споменатото разрешение да не води всеки ден литургия.

196

Авьонел, „Писма”, III том, стр. 151.

197

Авьонел, „Писма”, III том, стр. 180.

198

Гастон овдовява на 4 юни 1627 г. Свитата му потъва в дълбок траур, но въпреки това само четири дни след смъртта на съпругата му започват обсъждания за повторната женитба на принца. Споменават се три имена - дъщерята на императора, дъщерята на дук дьо Ньовер и Мантуа, Мари дьо Гонзаг, и сестрата на великия дук на Флоренция Медичи, предпочитана от Мария де Медичи и папата.

За сложните взаимоотношения между родовете Гонзаг и Ньовер историята на Тальоман „La Reyne de Pologne et ses soeurs” („Historiettes”, ред. от Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., стр. 584-592 и бележките на редактора, стр. 1191-1200). Мари дьо Гонзаг, в която е влюбен Гастон, се ражда вероятно през 1612 г., ухажвана е от Сен-Мар, но в крайна сметка се омъжва за краля на Полша Ладислав IV Казимир през 1646 г., а по-късно и за брат му Йоан II Казимир. Умира във Варшава през 1667 г. и е известна като Луиз-Мари, защото в Полша името Мария е запазено само за Богородица. Гастон изглежда склонен да отвлече Мари от дома и във Франция, предоставен и от госпожа дьо Лонгвил, родена Катрин дьо Гонзаг и омъжена за Анри I дьо Лонгвил, който умира през 1629 г.

199

Има два разказа за победоносното завръщане на Ришельо на 14 септември 1626 г., придружаван от двора, който отива до Немур, за да го посрещне и съпътства. Според едната версия, кралят все още е на лов и кардиналът е приет от двете кралици, тогава леденото държание на Мария де Медичи го озадачава и предизвиква смайване у всички присъстващи. Матийо дьо Морг обаче обвинява Ришельо, че се държи надменно на срещата и напада Берюл и останалите от обкръжението на кралицата майка с обиди. Самият Ришельо ни разказва, че след като Луи XIII се връща, го моли да говори с него и при този разговор кралят демонстрира голяма привързаност, кардиналът обаче казва, че няма друг избор освен да поиска разрешението му да се оттегли от министерския пост. Пише и на кралицата майка, като се отказва от постовете, заемани в нейното домакинство и същевременно изразява безкрайната си вярност към нея. Озадаченият крал разбира, че трябва да ги сдобри, а от Басомпиер научаваме, че точно това се случва. Като цяло дворът е на страната на Ришельо.

200

Виж „Richelieu et le roi Louis XIII”, Париж 1934 г., стр. 216-222 от Louis Battifol. След смъртта на Берюл венецианският посланик Зорзи пише на 6 ноември, че Берюл е изворът на нарастващото враждебно настроение на Мария де Медичи срещу Ришельо.

201

Ришельо разчита на Берюл да му помогне да реформира своята епархия, но през 1629 г. в благодарността на Берюл се прокрадва нотка на сервилност и едва след внезапната му смърт на 2 октомври 1629 г., когато е на петдесет и три години, Ришельо разбира колко голяма е таената от Берюл омраза към него, която отчасти се дължи на убеждението му, че действията му са вдъхновени от Бог.

202

Третият син на Епернон, Ла Валет, чиято грозота е тема за всеобщи шеги в Синия салон на госпожа дьо Рамбуйе, е роден през 1593 г. и умира през 1639 г. Като най-малкият син в семейството е принуден да даде обет през 1621 г. да стане архиепископ на Тулуза и кардинал. Именно той оказва подкрепа на Ришельо по време на кризата, която кардиналът преживява през 1630 г.

203

В доклад от 13 април 1630 г. Ришельо пише, че изборът е между успех в Италия, който подсигурява перспективите за слава на Франция навън и реформи вътре в страната - „спокойствие, пестеливост и въвеждане на порядък в цялото кралство” (виж английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание (1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., стр. 205-209.)

204

Жорж Монгредиен дава списък, който със сигурност не е пълен, на дванадесет подобни бунта в периода от 1624-1630 г. (,"La Journée des dupes”, Париж 1961 г., стр. 38). Виж също така и „Fureurs paysannes”, Париж 1967 г. от Roland Mousnier.

205

Разполагаме поне със седем разказа от първа ръка за случилото се - Ришельо, Гастон д’Орлеан, Басомпиер, Фортене-Марьой, Монла, Бриен и госпожа дьо Мотвил. Имаме и разказа на Сен-Симон, който почти със сигурност предава на историята, баща му, фаворит на краля и придворен от кралската спалня, на който Жорж Монградиен придава голяма тежест („La Journée des dupes”, Париж 1961 г.).

206

Трите разказа са на Басомпиер, Фонтене-Марьой и Мария де Медичи. В едно свое писмо Ришельо потвърждава нещо, което изглежда е пренебрегвано от историците, а именно, че влиза през незаключената врата. „Бог ми стори добрина с една незаключена врата, през която успях да мина, за да се защитя, тъй като с клевети се опитваха да ме съсипят.” (Писмо от Ришельо до Шавини и дьо Но-айе, писано около 25 май 1642 г., „Писма”, ред. Авьонел, VI том, писмо CCCCLXX.)

207

„Мнение, изказано пред краля...”, „Писма”, ред. Авьонел, VI том, стр. 269-273. За законовите нарушения виж „La Journée des dupes”, Париж, 1961 г., стр. 104-128 от Georges Montgrédien. Бриен отбелязва, че Ришельо е силно против проявата на снизхождение.

208

Жорж Монгредиен предава подробно процеса срещу Марияк и изтъква политическата необходимост от осъдителна присъда и екзекуция в „La Journée des dupes”, Париж, 1961 г., стр. 104-128.

209

В „Кратко изложение”, предшестващо „Политическото завещание”, четем следните редове от Ришельо към краля: „Толкова мъдро действате, като не доверявате на Кралицата нищо, което може да навреди на вашата Държава, но и не и отказвате нищо, което можете да и дадете, без да навредите на съвестта си и да не действате както срещу нея, така и срещу самия вас” (ред. Louis André, Париж 1947 г., стр. 114).

210

Льо Коаньо става старши съдия в Парижкия парламент, а Пюйлоран получава дарение от 150000 ливри и обещание за херцогство, което обаче не му дават. По това време Льо Коаньо е замесен в дело за бащинство с жена, която твърди, че му е съпруга. Двамата започват да убеждават Гастон да напусне двора.

211

Виж английския превод от 1974 г. на D. McN. Lockie на второто издание (1967) на книгата на Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 r., crp. 239-240.

212

През четиринадесети и петнадесети век всяка година и във всяка провинция кралят свиква събрание на представители на трите съсловия - духовенство, благородници и граждани. Тези провинциални щати гласуват данъци, събират войски и изпращат представители в Генералните щати, но постепенно са заменени от местни избори, на които данъците се събират пряко от кралските комисионери. Макар че ги наричат избраници, на практика през седемнадесети век тези хора се назначават от централното управление. Към този момент, 1620 г., Франция е разделена на пет провинции - Бургундия, Лангедок, Бретан, Прованс и Дофине (а освен тях има и някои малки графства), които сами разпределят данъчната тежест в рамките на съответната провинция въз основа на доходите, а не върху собствеността, принадлежаща на господарските имения, и отговарят за благоустройството, а в изборните провинции данъците се определят от централното управление и са поземлени. Ришельо се опитва да централизира управлението, отчасти за да премахне значителните привилегии на провинциалните щати, но най-вече за да увеличи ползата за интендантите, назначени и отговорни пред самия него. По въпроса с интендантите виж „Political Change in France under Richelieu and Mazarin 1624-1661”, Оксфорд 1978 г. от Richard Bonney, а за провинциалните щати, особено за Лангедок, виж „The Institutions of France under the Absolute Monarchy 1598-1789” на Roland E. Mousnier, издадена в Париж, 1974, преведена от Брайън Пиърс, Чикаго и Лондон 1979 г., стр. 606-642 и „Crisis in France: Crown, Financiers and Society in Seventeenth-Century France”, Нютън Абът, 1973 г. от Julian Dent.

213

Виж „Histoire de la vie de Henry, dernier duc de Montemorency”, Париж 1643 г. от Simon du Cros.

214

От „Мемоарите” на Ришельо узнаваме, че той твърдо вярва, че Монморанси, „първият сред грандовете в кралството”, сериозно разделя страната и отслабва кралската власт. Изрежда последствията от трите евентуални решения - помилването на Монморанси, задържането му като заложник за добро поведение от страна на Гастон и екзекутирането му, като нито за миг не оставя краля да се поколебае кой е най-сигурният път. Изглежда дори е обсъждан вариант за незабавна екзекуция без замесването на парламента на Тулуза.

215

Виние („Le Chasteau de Richelieu ou l’histoire des dieux et des héros de l’Antiquité avec des réflexions morales”, Сомюр 1676 г.), който е управител на Ришельо от 1662 до 1684 г., твърди, че картината, оставена от Монморанси на Ришельо, е на свети Франциск.

216

Повечето от информацията за здравето на Ришельо е събрана от беглите и редки споменавания на темата в писмата, но по този въпрос има цяла глава в „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г., стр. 197-227 от Maximin Deloche. В своето обкръжение Ришельо има „неизменната троица на здравето” (Deloche) лекар, аптекар и хирург. Хирурзите все още нямат статут на медици. В йерархията се намират точно след благородниците, това са предимно военни и пажове, но над заемащите най-високите длъжности в обкръжението.

217

Анри дьо Сурди наследява своя брат, кардинала, като архиепископ на Бордо през 1629 г., след като вече е наследил своя чичо Анри като епископ на Майезе.

218

Не бива да забравяме, че по това време Версай все още е малка ловна хижа.

219

Виж „Un artiste oublié, Nicolas Prévost, peintre de Richelieu” в ,3ulletin de la Société de l’histoire de l’art français”, 1980, стр. 64-65 от J. Schloder.

220

За реконструкцията на замъка и строежа на града в Ришельо виж „Le Cheteau et la ville de Richelieu en Poitou” в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 г., стр. 67-74 от Claude Mignot и „Autour de Richelieu”, Париж 1937 г. от Louis Battifol.

221

Авьонел, „Писма”, IV том, стр. 643.

222

За сложните актове за унаследяване, с които Ришельо се опитва да осигури славата на семейството си веднъж завинаги виж „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 256-263 от Joseph Bergin.

223

Най-великият от главните интенданти на финансите, Никола Фуке (1615-1680), който в духовен аспект принадлежи към поколението на Ришельо, се опитва да даде подобен израз на политическата си власт, като създава великолепното имение Во льо Виконт, но Колбер го сваля от власт само три седмици след откриването на 17 август 1661 г. Фуке е обвинен в присвояване на средства и умира в затвора. Четири хиляди финансови служители са уволнени заедно с него.'За развитието на ценностната система на обществото, в което живее Ришельо, виж. „French Moralists”, Оксфорд 1964 г. от Антъни Леви и „Guez de Balzac et son temps. Littérature et politique”, Париж 1959 г. от F.E. Sutcliffe.

224

За Рюей виж „Le cheteau de Rueil et les autres demeures du cardinal” от Jean-Pierre Babelon в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 г., стр. 75-82.

225

За кралския дворец литературата е значителна. Виж „Le Palais-Cardinal” от Fran3oise Bercé в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 г., стр. 61-66.

226

За обстоятелствата, разходите и разписките за придобивките и продажбите на по-голямата част от имотите, които минават през ръцете на Ришельо, заедно с други източници на доходи виж „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г. от Joseph Bergin.

227

По този въпрос виж и „Richelieu et l’architecture” в „Richelieu et le monde de l’esprit”, Париж 1985 f., стр. 54-60 от Claude Mignot.

228

За Ришельо и Сорбоната виж „Autour de Richelieu”, Париж 1937 г., стр. 95-141 от Louis Battifol. Има и кратко илюстрирано изследване „La Sorbonne et Richelieu”, Париж 1973 г. от Marc Venard, издадено от Канцеларията на университетите в Париж, с копие от плана на Дьо Мерсие на параклиса и фотография на гроба на Ришельо. Дукеса д’Егийон отхвърля проекта за гробница на Бернини заради разположението, за което настоява авторът, и сама постановява в договор от 12 април 1675 г. как точно да изпълни задачата кралският скулптор и ректор на академията за живопис и скулптура Франсоа Жирардо. Лицата на фигурите на Благочестието и Доктрината имат чертите на племенничките на Ришельо. Двадесет и седем представители на рода Ришельо са погребани в криптата заедно с кардинала и с някои от докторите на Сорбоната. Венар разказва за съдбата на тялото след полагането му в гробницата, когато от един момент нататък главата е отстранена.

229

Авьонел цитира обещанието на Ришельо да назначи капелан с годишен доход от 36 ливри, за да отслужва благодарствена литургия в Ришельо всяка неделя („Писма”, I том, стр. XCIX). Делош („La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г., стр. 17) цитира споменатото обещание като характерен пример за маниакалното внимание, което Ришельо обръща на безбройните подробности дори и в най-незначителните неща, и дори, добавя Делош, в отношенията му с Бог, кардиналът сякаш очаква Бог да му даде в замяна облекчение на болката или сумата, предложена на капелана.

230

Това твърдение е изказано от Auguste Bailly („Mazarin”, Париж 1935 г., стр. 43).

231

Изненадващо е, но в периода 1620-1640 г. няма значим френски музикант, който да работи в страната. В „The New Oxford History of Music” IV том, „The Age of Humanism, 1540-1630”, Оксфорд 1968 г„ стр. 591 съдържа само половин страница за френските музиканти, като повечето от тях са свързани с академията на Бай по време на Анри III.

232

Д’Юрфе е автор на трите тома „Epistres morales”, публикувани през 1598, 1603 и 1608 г., какго и на петтомната ,Дстрея” (1607, 1610, 1619, 1627 и 1628 г.), от които четвъртият е довършен, а петият е написан от секретаря му. Дю Вер издава „La sainte philosophie” преди публикуването на „La Philosophie morale des stoiques” през 1585 г., а през 1594 г. „ De la Constance et consolation ès calamitéz publiques”.

233

Виж шестата част от ,Discours de la méthode”, ред. Etienne Gilson, Париж 1947 г., стр. 61-62.

234

Декарт смята моралните принципи за последното достижение и крайна цел на философията. Изоставя първоначалното си намерение да напише етика, но в известен смисъл го заменя с посмъртно издадената „Les Passions de Гвше”. Същността на идеята на Декарт за моралните норми се вижда в дългата му поредица от писма до Елизабет Бохемска. Двамата с дю Вер наблягат, че добродетелта е пропорционална на силата на волята в преследване на осмисленото добро.

235

За кратка биография на Декарт и анализ на развитието на идеите му виж „Guide to French Literature, Beginnings to 1789”, Детройт и Лондон 1994 г., стр. 200-207 от Anthony Levi.

236

Ришельо смята, че благородството по рождение е квалификация за участие в управлението и в своето „Политическо завещание” (ред. Louis Andm, Париж 1947 г., стр. 153) стига дотам да заяви, че добродетелният благородник често притежава „особен стремеж за чест и слава, който дава същите резултати както усърдието от чиста любов към Бога”.

237

Берюл все още разделя мненията на историците на духовността. Най-задьлбоченият анализ е на Бремон в третия от дванадесетте тома на „Histoire littéraire du sentiment religieux en France depuis la fin des guerres de religion jusqu’à no jours”, III том (1921) и VII том ( 1928). Виж обаче и „Beruhe et l’école française”, Париж 1963 г. от Paul Cochois и „L’Ecole française de spiritualité”, Париж, 1998 г. на Yves Krumenacker. За дейността на Берюл, която включва създаването на четиридесет и едно ораториански седалища и следи основаването на четиридесет и три кармелитски виж преди всичко „Bérulle et les origins de la restauration catholique 1575-1611”, Париж 1952 г. от Jean Dagens. Религиозното вдъхновение на Берюл произлиза главно от неоплатонистични извори, мистиците по Рейн и Дионисий Арое-пагит, когото все още смятат за първия приел християнството от свети Павел в Атина, първия мъченик, покровител на Франция и автор на „За небесната йерархия”.

238

Сред най-добре документираните случаи на масова истерия, интерпретирана като обладаване от зли сили, е този на урсулинките в Лодюн, недалеч от Ришельо, който довежда до изгарянето на Юр-бен Грандие. Неподходящо нареченият отец Транкий[364] е заменен като екзорсист от Жан-Жозеф Сюрен, чиито писма са редактирани от Мишел дьо Серто (Париж, 1966). Виж още и „La Possession de Loudun”, Париж 1980 г., от Michel de Certeau, второ издание.

239

Изискват се две официални одобрения, Берюл публикува двадесет и три.

240

Въпреки че Сен-Сиран и Янсен се познават, живеят заедно и продължават да си кореспондират след това, споделят различни интереси. Сен-Сиран развива своята духовност, основаваща се на вината, и настоява човек да се въздържа от причестяване, ако не е извършил продължителна, изпълнена с покаяние подготовка на основата на духовното учение на Берюл и други ранни ораторианци. Духовността на Сен-Сиран е пропита от чувството за грях, от невъзможността за спасение на древните езичници и непокръстени бебета и от строгостта на духовната дисциплина, която дори избраните трябва да си налагат. Богословието на Янсен има повече академични интереси и цели да се опълчи срещу еретичния възглед, че човешките същества притежават естествената власт да приемат или отказват Божията благодат. Богословието на Янсен е публикувано посмъртно през 1640 г. в „Августин”, но осигурява подкрепа за духовността на Сен-Сиран - двете явления обаче се развиват почти в пълна независимост едно от друго. Сен-Сиран обаче изпраща бележки за панегирик за свети Августин през 1623 г., които Янсен използва за предговор към втория том на „Августин”, който според Сен-Сиран е прекалено сух и богословски. Непримиримостта на политическия идеал на Берюл за наднационален, но политически европейски католицизъм с този на Ришельо става ясна след приноса на Берюл за мира от Монзон през 1626 г. Ришельо не смята, че Берюл заслужава кардиналската шапка, която получава през август 1627 г., което изисква специално разрешение от папата да бъде освободен от клетвата му да не приема бенефиции. На практика Берюл изпада в немилост на 15 септември 1629 г., само седмица преди да почине. Ако беше останал жив, със сигурност щяха да го изпратят в изгнание, навярно в Рим.

241

За историята на взаимоотношенията на Сен-Сиран с Ришельо, Янсен, Заме, Анжелик Арно и манастирите виж есетата върху Сен-Сиран, янсенизма, Пор Роаял и Пас кая, който до голяма степен е повлиян от Сен-Сиран, виж „Guide to French Literature, Beginnings to 1789”, Детройт и Лондон 1994 г., стр. 200-207 от Anthony Levi.

242

През 1635 г. Великден е на 8 април.

243

Школите на Пор Роаял никога не са били отделни учреждения. Тук под „школа” се разбира „клас”.

244

Предвид чувството за хумор на френските трупи е доста невероятно италианските, които разчитат предимно на неписани сценарии, импровизации, клоунади и акробатични номера, да са забранени само заради често използвания вулгарен език. Италианците със сигурност могат да се държат непристойно, но се специализират в пародията и често се създават пародии на някоя френска драма само двадесет и четири часа след премиерата й. Тяхната сатира често руши установения ред и французите ги смятат, както и те самите, за по-висши от „говорещите маймуни” във френските трупи, които дори не декламират стиховете, какво остава да импровизират, пеят или да вкарат циркова акробатика в изтънченото сценично изкуство, което много умело използва сложни технически съоръжения за създаването на представлението. Цените за представленията им са два пъти по-високи от тези на френските трупи, чиито билети при завръщането на италианците са намалени само защото имат висока субсидия от 15000 ливри годишно от 1663 г. Именно до голяма степен от механичните съоръжения, музиката, танците, песните и сценичните ефекти се развиват френската опера и балет, когато през 1672 г. Люли придобива изключителното право, даващо му почти пълен монопол над всички драматични забавления, включващи музика в Париж. Виж Richelieu et le théâtre”, Лион 1986 г. от Geoges Couton и статията „Richelieu et le théâtre” от същия автор в „Richelieu et la culture”, Париж 1987 г., стр. 79-101.

245

Съществуват „Кралските комедианти” под ръководството на актьора Белроз, трупата на Мондори, друга под ръководството на Етиен дьо Рюфен и „Комедиантите на Оранжкия принц”, ръководени от Шарл Льоноар. Белроз става директор на „Кралските комедианти” малко след началото на 1630 г. Трупата му започва да работи в Отел дьо Бургон. Мондори, който пресъздава главната роля в „Сид” на Корней, когато декламаторският му стил е вече омразен на публиката, ръководи трупата Маре, когато през 1634 г. Ришельо премества Льоноар, Жодьоле и други членове на трупата на Мондори в Отел дьо Бургон. Трупата на Маре има за покровител любовника на съпругата на Льоноар конт дьо Белен, а Маре, който също е протеже на Белен, пише роли за нея. Родът Белен, подобно на Монморан-си и Конде, е враждебно настроен към Ришельо.

246

Виж „L’Art du ballet de cour en France (1581-1643)”, 1963 г. от Margaret McGowan.

247

Вероятно това е същият Маре, който Тальоман в своята биография на Луи XIII нарича „шута на краля”. За Демаре виж „Richelieu’s Desmarets and the Century of Louis XIV”, Оксфорд 1990 г. от H. Gaston Hall. Има вероятност доктор Хол да бърка двама души с фамилията Демаре.

248

Дюран е екзекутиран единадесет дни след своята покровителка Леонора Г алигаи.

249

След двамата сина на Ана Австрийска следва Гастон д’Орле-ан, а после дук дьо Конде. Ангиен яростно се противи на брака с Клер-Клеманс, който се оказва нещастен. След представлението на „Мирам” има бал, а няколко седмици по-късно, след подписването на брачния договор, се провежда най-великолепният бал, виждан някога - „Балетът на тържеството на оръжията на Франция”, замислен от Демаре с тридесет и шест номера в пет действия.

250

Приблизителната оценка от Анри Арно от 18 ноември 1640 г. може да е преувеличена, макар че ниската стойност на обзавеждането на театъра в инвентарния списък, направен след смъртта на Ришельо, също не може да бъде използвана като довод. В списъка не влизат неща, завещани на краля, и всички стойности са занижени в интерес на дукеса д’Егийон, която е наследник на имуществото след изплащането на задълженията. Покривът струва 300000 ливри и се срутва под тежестта на нещо, издигнато над него, но е направен от дъбови греди с диаметър 60 сантиметра и дължина деветнадесет метра и половина, от което съдим, че вътрешността е била широка около осемнадесет метра.

251

Убедителните доказателства за авторството на кардинала, както преки, така и косвени, са представени в„Richelieu et le théâtre”, Лион 1986 г. от Geoges Couton, стр. 40-55.

252

Петимата автори са драматурзите Жан Ротру (1609-1650) и Пиер Корней (1606-1659), либретистите Клод дьо л’Естуай (1597-1652), Франсоальо Метел дьо Боаробер (1589-1662) и поета Гийом Колетьо (1589-1659), въпреки че имената им не са разкрити преди издаването на „Relation” на Пелисон през 1653 г. при основаването на Академията на Ришельо. Никой не знае дали Корней напуска групата, все така известна като „петимата”, или е принуден да подаде оставка.

253

Двойнствената сексуалност на госпожа дю Вижан е предмет на всеобщи клюки, за които както обикновено Тальоман е добре информиран. Виж биографията на дукеса д’Егийон от Тальоман и бележките на редактора Адам към нея. В този случай авторът черпи информация от Синия салон на госпожа дьо Рамбуйе.

254

Първото издание на текста (1628 г.) е посветено на Монморанси, знаем за общо четиринадесет издания от 1628 до 1635 г. и още осем след това.

255

Ришельо тъкмо успява да накара Гастон да напусне Брюксел (8 октомври) и да сключи мир с френския двор. Егийон веднага е въздигнат в ранг херцогство-перство под името Пюйлоран, който се жени за Маргьорит дьо Поншато, братовчедка на Ришельо и най-малкото дете на най-малката сестра на баща му. На същия ден сестрата на Маргьорит, Мари, се жени за сина на Епернон дук дьо ла Валет, брат на кардинал-архиепископа на Тулуза, който е едновременно военачалник, приятел на Ришельо, любовник на съпругата на Конде и усърден посетител на дома Рамбуйе. На същия ден Антоан II дьо Грамон, все още конт дьо Гиш се жени за Франсоаз-Маргьорит дьо Шивре, дъщеря на Ектор дю Плеси, друг от братовчедите на Ришельо. На 14 февруари 1635 г., само два месеца след брака, е арестуван Пюйлоран, който се смята за реабилитиран, и хвърлен е във Венсенската тъмница, кьдето умира на 30 юни 1635 г. Тальоман разказва, че умира „заради влагата в една сводеста стая, в която има толкова малко въздух, че се образува селитра” („Historiettes”, ред. от Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., сгр. 245).

256

Другите две пиеси са „Grande Pastorale” от януари 1637 г. и „Aveugle de Smyrne” от 22 февруари същата година. От кореспонденцията на Шаплен с Боаробер знаем, че авторите на Ришельо му четат поръчаните произведения и получават текстовете си от кардинала с коментари, най-често диктувани, но понякога писани лично от него. Така има по няколко чернови, преди текстът да бъде приет. Жорж Кутон („Richelieu et le théâtre”, Лион 1986 г.) обръща внимание, че има вероятност едно театрално представление да има няколко автора, основният от които е създателят на драматичната структура, авторът на „идеята” или на „персонажите”, а не създателят на темата или текстописецът. Кралят натиска Молиер да завърши „Психея” и той се вижда принуден да поиска помощ от Корней, за да напише стиховете на всичко, освен на пролога, първото действие и две други сцени. Самият Корней използва не по-малко от петнадесет текстогшсци, за да му помогнат да завърши произведението навреме. Расин също смята основната си задача за свършена, когато предава описание на развитието на драмата в проза.

257

Яростната атака на д'Обиняк срещу трагикомедията „Роксана” от Демаре, на която Ришельо със сигурност се възхищава, а и вероятно взима участие в създаването й, заедно със спора му през 1639 г. с независимия учен, правист, духовник с много бенефиции и важна фигура в литературния свят Менаж, правят така, че да бъде изключен от Академията. Неговото произведение „Pratique du théâtre” е публикувано едва през 1657 г., много след смъртта на Ришельо, но то отразява настроението на зрителите и нормите на драмата от 1640 г. В него д’Обиняк отправя сериозни критики срещу Пиер Корней.

258

През 1627 г. маркизата и Коспо се разхождат из полето, когато виждат жива картина с млади нимфи, водени от дъщерята на маркиза Жули д’Анжен, облечена като Диана, с лък и стрели. Маркизата твърди пред Коспо, че той със сигурност халюцинира.

259

За силните желания на Ришельо малко преди да почине по отношение на Академията знаем от неговия лекар Ла Менардиер, който в своята реч, произнесена при приемането му в Академията през 1655 г. и издадена през 1656 г., разказва за "дългите и величествени” аудиенции, които има при кардинала, преди той да почине. Този разказ е известен на Тальоман де Peo, който се позовава на него в своята биография на Ришельо, писана между 1657 и 1659 г. (Tallemant, „Historiettes”, ред. от Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., стр. 274). Най-важният разказ за основаването на Академията е от Pellison и d’Olivet „Relation contenant l’histoire de l’Académie française”, ред. C. Livet, Париж 1858 г. Разказът на Пелисон е публикуван през 1653 г., когато по-голямата част от първите членове все още са живи. Виж също така и „Les Intentions du Cardinal de Richelieu, fondateur de l’Académie française” от Marc Fumaroli в Richelieu et la culture”, Париж 1987 г., стр. 69-78.

260

За създаването на тази група, ядрото на бъдещата Академия, виж „Histoire de la littérature française du XVIIe siècle”, 5 тома, Париж 1962 г., I том, стр. 220-232 от Antoine Adam. Пелисон поставя началото на събиранията „четири или пет години по-рано от 1635 г.”

261

Сегие наследява Шатоньоф като канцлер и пазител на печатите през 1635 г. За Фаре виж „La Politesse mondaine et les théories de l’honnêteté en France au XVIIe siècle”, 2 тома, Париж 1925 г. от Maurice Magendie.

262

Жорж Кутон („Richelieu et le théâtre” от същия автор в „Richelieu et la culture”, Париж 1987 г., стр. 79-101.) отбелязва, че „Projet de rétablissement du théâtre français” писан през 1640 г. от д’Oбиняк е „акт на кандидатурата му за поста Интендант на театрите”.

263

Редовете са следните(1832-1833):

„Сир, тъй тъжна е вашата Химена,
в деня, що слага и захвърля своя траур.”

264

За теоретичните произведения на Скюдери виж „Scudéry dramaturge”, Париж 1988 г. и „Scudéry théoricien du classicisme”, Париж 1991 г. от Evelyn Dutertre.

265

Когато става дума за културни дейности извън преподаването, трябва да отбележим, че Колбер стига много по-далеч по пътя, посочен от Ришельо. Колбер дава на занаятчиите професионален статус и сигурност, но само като създава „академии”, контролирани от централната власт. Пак Колбер издига монарха в олицетворение на квазибожествената власт и за цяло десетилетие от началото на възшествието на престола на Луи XIV, кралят е отстранен от всички важни дейности на владетеля, освен от формалностите на ежедневното упражняване на върховната власт, изразяващи се в подписване на документи и председателстване на съвети.

266

От Тальоман узнаваме, че в „Милиядата” има само огън, че неколцина са изпратени в Бастилията, но авторът така и не е разкрит. Според него е написана в дома на рода Гонди-Рец, които мразят Ришельо, както по-късно и Мазарини. Обвиненията в „Милиядата” са ожесточени, но са насочени главно срещу литературните занимания на Ришельо в миг, когато далеч по-дейно трябва да се бори с испанците, превзели Корбие през есента на 1636 г. :

„За битки трябва той да мисли,
ала със комедии се глави...
Мними болчици описва,
а страната вече писва...
Търси от Боаробер съвети,
щом провинциите губи клети.”

267

Швеция иска да възстанови като палатински електор Фредерик V, а Ришельо иска курфюрст да бъде Максимилиан Баварски, същевременно шведите трябва да запазят търговията си с дървесина и полезни изкопаеми с Испания. Ришельо знае, че Гусгав Адолф се нуждае от френските пари и на 23 януари 1631 г. в Бервалде подписват договор, който не успява да разреши много от основните проблеми. Политическите историци твърдят, че Ришельо наврежда много повече на Франция, като нарушава равновесието на силите в немскоговоряща Европа, отколкото извлича ползи от Мантуанската кампания.

268

Палатинат - една от седемте автономни държави, влизащи в състава на германо-римската империя, които притежават правото да избират императора. - Б. р.

269

Палатин електор - принц на един от седемте палатината, който има властта да участва пряко в избора на император на Римско-германската империя. - Б. р.

270

Испанската икономика е в много по-лошо състояние от френската. В периода от 1600-1630 г. тонажът на испанските товари към Новия свят спада със 75 процента, броят на корабите с 60 процента и броят на текстилните производители със 75 процента. Испанската подкрепа за бунта на Гастон д’Орлеан заменя прекия сблъсък с Франция, който Оливарес иска да осъществи. Виж „La Rivalité de la France et de l’Espagne aux Paus-Bas 1635-1700. Etude d’histoire diplomatique et militaire”, Брюксел 1896 г. от H. Lonchay.

271

Виж „Urbain VIII et la rivalité de la France et de La maison d’Autriche de 1631 à 1635”, Лил 1920 г. ct A. Leman.

272

Виж „La Rivalité de la France et de l’Espagne aux Paus-Bas 1635-1700. Etude d’histoire diplomatique et militaire”, Брюксел 1896 г. от H. Lonchay и „Richelieu”, стр. 280 от D.P. O’Conell.

273

Има вероятност да бъде преувеличена големината и ефективността на мрежата от информатори на Ришельо. Както при Ла Рошел, така и в други важни случаи, жаждата на Ришельо за секретна информация е подпомагана значително и от случайността.

274

За декрета и значението на думата „отвличане” виж „The Institutions of France under the Absolute Monarchy 1598-1789” на Roland E. Mousnier, издадена в Париж, 1974, преведена от Брайън Пиърс, Чикаго и Лондон 1979 г.

275

Подобно на добре известните случаи от шестнадесети век, а също и този, в който става дума за анулиране на първия брак на Хенри VIII, така в случая с брака на Гастон и Маргьорит няма смисъл да се задава въпросът дали бракосъчетанието е законно или не. Всички зависи от това на чия страна си, тоест кои законови норми натежават над други.

276

"За правото на войната и мира" - Основното произведение на Хуго Гроций, положил фундамента за развитие на международното право, основавайки се на естественото право. - Б. р.

277

Хуго Гроций е холандски посланик в Лондон, преди да бъде арестуван през 1618 г. заедно със своя покровител Ян Барневелд (1547-1619), който е екзекутиран. След дванадесет месеца затвор Гроций избягва във Франция и написва своя голям правен философски труд „De iure belli ас pads” (1625), посветен на Луи XIII и забележителен с това, че е първата чисто правна теория, в която не се говори за божествения законодател. Трудът става основа за международното право. През 1631 г. Гроций се връща в Холандия, но е принуден отново да я напусне, защото застава на страната на последователите на арминианизма и се опълчва на калвинистите. През 1634 г. постъпва на дипломатическа служба при шведите. Практиката да се изплащат пенсии на изтъкнати чуждестранни литератори, а не само на френските писатели, готови да възхваляват краля, вече е установена и след смъртта на Ришельо е систематизирана.

278

Трудно можем да кажем колко предизвикателно постъпва кралят. Хомосексуализмът на теория, а понякога и на практика, се наказва със смърт, дори и когато обвиняемият е жертва на изнасилване. Хомосексуалните деяния се смятат за смъртен грях, ако са по взаимно съгласие.

279

За доста безразборното използване от страна на Луи XIII на тържествените заседания на парламента виж „The Lit de Justice of the Kings of France: Constitutional Ideology in Legend, Ritual and Discourse”, Принстън, 1983 г. от Sarah Hanley.

280

Четири коня теглят на площад дьо Грев чучелото, заместващо отсъстващия дю Бек, губернатор на Ла Капел, осъден за държавна измяна.

281

Ришельо оспорва 1) че събранието е свикано, за да обсъди мира, а ие за да избира нов крал на римляните, за което трябва предварително да ги известят; 2) че изборите трябва да се проведат във Франкфурт; 3) че Баварският електор узурпира правото на глас; 4) че Трирският електор е испански пленник - всичко това прави избора незаконен, съгласно Златната харта, която го урежда.

282

Виж „Richelieu”, стр. 365 от D.P. O’Conell. Трябва да се отнасяме със съмнение към продължителността на бременността.

283

Виж биографията на Монморанси от Тальоман (ред. Адам, I том, Париж, 1967 г., стр. 1032-33). Обидните за краля строфи, произнесени от Монморанси, са написани от Теофил дьо Вио:

„В небесата сал за ден
Юпитер ми даде своя лик.
Искаше дори за миг
Короната да бъде в мен.”

На балет в присъствието на краля може да има само един Юпитер.

284

Другата е екзекуцията на Марияк през 1633 г. Независимо от доводите, изтъквани пред краля от Ришельо (виж стр. 76), кардиналът се нуждае от екзекуциите на Монморанси и Марияк, за да наложи своята политика.

285

Например:

„Престъпница съм аз, щом чужденец обичам,
който зарад моята любов страната застраши.”

Виж бележките на Антоан Адам към биографията на Ришельо (I том, Париж 1960 г., стр. 906-907).

286

Още веднъж трябва да обърнем внимание колко педантично са спазени всички законови изисквания, независимо от това колко своеволна е присъдата. Канцлерът има гражданската юрисдикция да претърси имотите, а архиепископът църковната да отстрани абатисата.

287

Тальоман съвсем открито говори за чисто физическата непристойност на тази връзка, като цитира поговорката, че след като содомията, наричана „италианския порок”, е минала Алпите, защо да не го направят постановленията от събора в Трент. За Луи XIII пише: „Много страстно обичаше Барада, обвиняват го, че е извършил стотици гадости с него. Италианците казват: „Содомията мина планините, да мине тогава и събора.”

288

По силата на задълженията си в двора Мари дьо Отфор е правилно наричана „госпожа”, а не „госпожица”, дори още преди встъпването и в брак през 1646 г.

289

За важния спор между епископа на Беле Жан-Пиер Камю и йезуитите по въпроса за безкористната любов към Бога виж „Une querelle autour de l’amour pur. Jean-Pierre Camus, Évêque de Belley”, Париж 1938 г. от G. Joppin. Темата е в центъра на спора и между Фенелон и Босю. „Предизвикването на деяние”, като при разкаянието, е обичаен благочестив израз, почиващ на стари фрази, според които „способностите” (разум, воля) се определят от техните „деяния”, а деянията пък от техните цели. На практика благочестивите „деяния” обикновено приемат формата на набожен израз на мъка, любов, преклонение, молитва и т. н.

290

Ораторианците се отричат от Сегено, преподавателското тяло осъжда книгата му и го хвърлят в Бастилията чак до смъртта на Ришельо.

291

За Косен виж „Nicolas Caussin, Confesseur de Louis XIII, et le Cardinal de Richelieu, documents inédits”, Париж 1911 г. от Camille de Rochemonteix. Косен е автор на много превеждана барокова религиозна творба, засягаща всички страни на християнския живот „La Cour sainte” 1624-1625 г.

292

Одобрението на „Трактата” е с дата 26 май 1646 г. и малко след това е издаден. Произведението е логическо заключение на „Напътствия към християните”, завършен в Авиньон през 1618 г.

293

Париж 1756 г., издаден като томове XIII-XV от „Histoire de France, depuis l’établissement de la monarchie française dans les Gaules”, 17 тома, Париж 1755-1757 г. от Gabriel Daniel S. J.

294

Сен Мор де Фосе, близо до Шарентон, на около девет километра от Париж, там е имало и замък от шестнадесети век.

295

В книгата си „Cardinal Richelieu and the Development of Absolutism”, Лондон 1972 r., G.R.R. Treasure смята, че историята за бурята почива на клюки. Професор Moote („Louis XIII, the Just”, Лос Анджелес и Лондон 1989 г.) приема съвпадението на последното посещение на краля при Луиз дьо Ла Файет от 5 декември с бурята, но обръща внимание на факта, че Луи очаква Ана да роди през август. В своето изследване „Richelieu”, Лондон 1968 г., D.R O’Conell пише следното: „Бурята продължи и той [кралят] бе принуден да сподели леглото и[на кралицата]. След десет месеца и два дни, на 5 септември 1638 г., се ражда Луи XIV.” Victor-L. Tapié в своята „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., признава, че „не можем да сме сигурни, че в нощта на 5 декември 1637 г. между краля и кралицата настъпва необичайно одобряване”, а после коментира и разказа на Грифе по следния начин: „В историята му има толкова голямо очарование, че би било тъжно, ако не е вярна. Но дали е вярна? Защото в подобна случка ничий авторитет не може да бъде дискредитиран.”

296

Мазарини е впечатлен от Ришельо и говори пред Барберини за „неговите съвършени маниери, придружени от такова благоразумие и един толкова възвисен ум”. Виж за Мазарини „Mazarin”, Париж 1635 г. от Auguste Bailly и „Mazarin et ses amis”, Париж 1968 г. от Georges Dethan.

297

Тържественият обет за безбрачие се дава като иподякон. Трите степени на свещеническата йерархия са дякон, свещеник и епископ. Всички те дават различна власт за извършване на тайнствата, като последните две степени имат и малка църковна юрисдикция. Карди-налският сан не е част от трите йерархически степени, за него не трябва нито обет за безбрачие, нито пък дава някаква църковна власт.[365]

298

Госпожа дьо Мотвил също използва подобен омаловажаващ израз, пишейки за изненадата на Ана, когато се оказва сама „ и както изглежда отегчена от твърде страстните чувства на дук дьо Бъкингам”.

299

Оригиналът е загубен.

300

Уилям от Окам (ок. 1285-1349) - францискански схоластик, който защитава трансцендентността на Бога в разрез с „натурализма” на Това Аквински (1225-1274), за когото човек споделя божествения разум и следователно божествените закони трябва да отговарят на човешките морални стремежи. За Окам това налага разбирането за един Бог, който не превъзхожда напълно своето творение.

301

По този въпрос виж „Le Clergñ de France et la monarchie”, 2 тома, Рим 1959 г. от Pierre Blet и „Fureurs paysannes. Les paysans dans les révoltes du XVIIe siècle”, Париж 1967 г. от Roland Mousnier.

302

През 1639 г. златните монети, които държи ковчежника на Ришельо Юзена, имат номинална стойност от 8875 ливри, но по тегло струват само 6558 ливри, тъй като са повредени, изпилени или орязани до около 26 процента.

303

Молитвите в продължение на четиридесет часа са относително често срещано явление. Урбан VIII заповядва да изложат в продължение на четиридесет часа Светото причастие в „ Санта Мария де ла Виктория”, когато Мюнхен пада в ръцете на Густав Адолф през 1632 г. Папата отслужва благодарствена литургия по повод смъртта на шведския крал.

304

Най-добрите описания на тези бунтове са във „Fureurs paysannes. Les paysans dans les révoltes du XVIIc siècle”, Париж 1967 г. от Roland Mousnier.

305

Сред причините за раздорите са таксите, налагани за превозване на вино по Шарант, които са два пъти по-големи от тези, налагани за транспортирането на пет пъти по-скъпо вино по река Гарона.

306

Думата „креатура” се използва в контекста на назначенията, направени от Ришельо, няма пренебрежителен нюанс и предполага зависимост, но не и угодничество.

307

От 1630 г. държавният съвет прехвърля юридически, административни и църковни дела от не толкова голяма важност на съвета по вътрешните дела, а съветът по финансовите дела се занимава със своите специфични задачи. Зад тези съвети има десет комисии. Ришельо дава власт на онези, на които знае, че може да разчита. Това са основно Леон Бутийе, конт дьо Шавини и син на Клод Бутийе, за външните работи; баща му - главен интендант на финансите заедно с Буйон от 1632 г.; Сюбле дьо Ноайе, който наследява Сервиен като министър на войната през 1636 г.; самият Буйон и Сегие. Шавини е и канцлер на Гастон и по време на преговори между краля и брат му изпълнява ролята на посредник. Баща му Клод Бутийе е представител на Ришельо в съда и по частни дела, като преговорите за брака на племенницата му Клер-Клеманс дьо Майе с бъдещия велик Конде.

308

За загубата на власт от страна на независимите съдилища виж „Political Change in France under Richelieu and Mazarin 1624-1661” от Richard Bonney, издадена в Оксфорд, 1978 г.

309

Виж „The King’s Debts”, Оксфорд 1981 г., стр. 132-34 от Richard Bonney и „Richelieu”, Лондон 1968 г., стр. 372-73 от D.P. O’Conell. През 1626-1627 г. Ришельо защитава покупката на продадени земи на короната. Те са продадени с уговорката, че короната може* да ги изкупи обратно на продажната цена, независимо от това колко се е повишила стойността им през това време. Следователно тези земи са евентуален източник на доходи за короната, макар и доста недостатъчен предвид обстоятелствата през 1637 г.

310

„Testament politique”, ред. Louis Andm, Париж 1947 г., част 1, раздел 4, гл. 5, стр. 253-255.

311

За развитието на отношението към честта в края на шестнадесети и началото на седемнадесети век виж „French Moralists”, Оксфорд, 1964 г., от Антъни Леви, стр. 177-201. Моралните ценности, съсредоточени върху честта, са анализирани от „Guez de Balzac et son temps. Littérature et politique”, Париж 1959 г. от F.E. Sutcliffe. Гюе дьо Балзак, подобно на Никола Фаре, смята желанието за чест за „красива страст... подобаваща на най-високата святост и че тя най-много се доближава до божественото” (Balzac, „De la gloire”, писана около 1640 г.” Връзката между вътрешната добродетел и външния израз на достойнството все още не е здраво установена. Честта си остава основно онова, което се има предвид в ,Дтила” от Корней: „Честта да отговарям на онова, на което трябва” (II д., сц. 6).Може би най-запомнящата се реплика от „Сид” на същия автор е тази на Химена: „Честта ми е заложена и трябва да отмъстя.”

312

В края на своето изключително подробно изследване „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г. Джоузеф Бъргин казва, че земите на кардинала при неговата смърт са на стойност 20 000 000 ливри, без да се брои кардиналския дворец. От тази сума над 1 000 000 ливри дължи короната, в нея влизат и плащания към близки роднини, които на практика са цялостни или частични заеми или аванси върху наследството, платени като зестри, за да се осигурят подобаващи бракове, но които по френското право от 1642 г. все още са част от наследството. Най-реалистичната оценка на имуществото на Ришельо трябва да се основава на двете херцогства-перства, земите му, резиденциите и сбирките. Инвентарният списък след смъртта на кардинала показва, че дукеса д’Егийон е силно заинтересована да намали значително стойността на мебелите и сбирките, които не са оставени на краля.

313

„Lettres, instructions diplomatique et papiers d’Etat du cardinal de Richelieu”, Париж, 1853-1877, том VI, стр. 173-174 и том VIII, стр. 165, ред. D.L.M. Avenel.

314

Сигурността представлява сериозен проблем през седемнадесети век. Дори когато Луи XIV отвежда двора във Версай, хората без титли могат с лекота да влизат и излизат. Убийствата на Анри III, Анри IV и Кончини, заедно с поредицата от подготвяни опити за посегателство срещу живота на Ришельо, говорят колко трудно може да бъде осигурена защита. Ужасяващото наказание на Раваяк е пример за това как сплашването заменя непостижимата сигурност.

315

„Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 254-255, Jospeh Bergin.

316

Виж „Mémoires”, Амстердам 1727, том I, стр. 372 от Montglat. На 4 август 1632 г. Ришельо заповядва Клод Буйон и Клод льо Бутийе да заемат поста главен интендант на финансите на мястото на д’Ефиа.

317

Документите са анализирани от Maximin Deloche в „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г. Делош припомня на читателите си, че Ришельо е напълно способен да провежда посредством своите представители дипломатически преговори, за които посланиците нямат никаква представа. Авторът разказва и прочутия анекдот за Ботру, които се обръща към печатаря Бертие с молба да публикува спомените му от времето, когато е посланик при Оливарес. Бертие го съветва да не ги издава и му разкрива, че докато Ботру представлява краля в Мадрид, самият той, Бертие, договаря оt името на Ришельо нещо, което е в пълна противоположност с инструкциите на посланика.

318

Морг е на служба при Мария де Медичи от 1620 г. и около 1627 г. отговаря от името на Ришельо в „Advis d’un Théologien sans passion” на безбройните памфлети срещу кардинала, публикувани през 1625 и 1626 г. Ришельо лично редактира текста. През 1630 г., преди разрива на кардинала с кралицата майка, Морг продължава да пише за Ришельо.

319

В част 1, глава 7 на „Политическото завещание” Ришельо повтаря намерението си да даде посмъртни съвети на краля и стига дотам, че възразява: „Както... никога не е имало крал, който да е донесъл по-голяма чест на своята държава от В[аше] В[еличество], така... и никога не е имало крал, който да е занижил толкова много блясъка на своя дом”. Ришельо продължава и казва на краля, че при неговите предшественици основните служители в двора му дори не биха се стремили към второстепенни позиции. Кралската маса, на която трябва да седят офицерите на короната и грандовете, сега е споделена от слуги и прости военни. Дори някои от тях са достатъчно придирчиви, за да презрат нещо, което би трябвало да е лелеяна привилегия. Ришельо добавя и призив към чистоплътност и наред с други неща, отбелязва важността от „пищността на мебелировката”, защото „чужденците съдят най-много за величието на принцовете по онова, което виждат”.

320

Делош разказва поредица от анекдоти, илюстриращи взаимоотношенията между господарите на големите домакинства и техните слуги. В „La Maison réglée”, Париж 1700 г. Audiger изрежда размера на домакинствата в зависимост от общественото положение на техния господар и дава напътствия за задълженията на всеки един член. Неговите стандарти са писани половин век по-късно, но съгласно тях разходите на домакинството на Ришельо са приемливи и в някои отношения дори скромни.

321

Виж „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г. от Делош.

322

Имаме няколко описания за живота в Бастилията и една полуофициална осемтомна Histoire de la Bastille, ред. A. Arnould и Alboize du Pijol (Париж, 1844 г.), чийто тон е преобладаващо враждебен спрямо Ришельо. Там ни го представят като „любезен и вежлив човек”, който се опитва да забрави, че е духовник и министър. Твърди се, че Ришельо ревнува от Шале заради чувствата на госпожа дьо Шеврьвз. Творбата е по-достоверна, когато става дума за не чак толкова суровия затворнически режим.

323

Авьонел отпечатва отговор, писан от Шарпантие по повод писмо от 29 март 1636 г. от Ришельо до Леско във връзка с деликатната тема за дуелите, за което вече стана дума. Ришельо пита дали има някакви обстоятелства, при които кралят може да разреши дуелите, и ако няма, как подобно разрешение, дадено в миналото и оторизирано от църквата, може да бъде оправдано. Ришельо размишлява, че ако от време на време бъде позволен по някой дуел, то това може да намали големия брой незаконни двубои. На три места в текста има маловажни добавки, направени собственоръчно от Ришельо.

324

В края на 1638 и през 1640 г. Ришельо предлага на Буйон да използва среброто му, за да събере заемите за хазната. През 1627 г. вече дава в залог своите скъпоценности, предимно пръстени, за подобна цел. Един от неговите хугенотски опоненти се шегува, че е заложил толкова много, че едва ли му е останал дори един, с който да дава епископската си благословия.

325

Хирурзите все още не са се издигнали от статута на бръснари-хирурзи до този на истински медици. Ришельо плаща на лекаря си 900 ливри, но на аптекаря и хирурга дава само по 150 ливри. В йерархията те са под благородниците, предимно военни и пажове, но над най-старшите служители в домакинството. Само главният градинар в Париж Бутикур, на когото плаща 400 ливри, е между лекаря и другите двама медицински служители. Архитектът на парка в Рюек, а не само главен градинар, Менян има заплата не по-малка от 1000 ливри.

326

Изворът за начина, по който спи Ришельо, е Обери и неговата „Histoire du cardinal-duc de Richelieu”, Париж 1660 г., но сведенията се потвърдени от самия кардинал в един памфлет от 1627 г., известен като „Lettre déchiffrée” и публикуван през 1639 г. в сборника „Recueil de diverses pinces pour server a l’histoire”, стр. 30.

327

„Мемоари”, Женева 1756 г., стр. 43.

328

Те му пречат да спи и да уринира в продължение на шест дни в Бордо през ноември 1632 г. През май 1634 г. и отново през май 1635 г. това състояние се повтаря.

329

Виж „Discours sur les causes de l’extresme cherté qui est aujourd’huy en France”, 1586 г. от Du Haillan и другите извори, споменати в „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г. от Делош.

330

Ришельо придобива стария Отел дьо Рамбуйе едва през 1624 г., после Мезон дьо л’Ермин през 1627 г., а Отел дьо Троа Пюсел и Мезон дю Шапо Руж - през 1639 г.

331

Виж „Richelieu”, Лондон 1968 г., стр. 392-396 от D.P. O’Conell и Victor-L. Тарш „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., гл. 10.

332

Във Фландрия има войски под командването на Шатийон, Ла Форс в Пикардия и Шампан, Бернард фон Сакс-Ваймар в Елзас, Лонгвил във Франш Конте, Конде в Гиен и Креки в Италия.

333

Кардинал Луи дьо Ногаре, който е и генерал, живее от 1593 до 1639 г., когато умира от пневмония. През 1621 г. става архиепископ на Тулуза и кардинал. Печално известен е със своята грозота, но е и популярен в Синия салон. Именно той убеждава Ришельо да се изправи пред краля в „деня на измамените”. Тальоман цитира вулгарно стихче, в което доста недвусмислено се намеква, че е любовник на Шарлот дьо Монморанси, а за Ришельо доста двусмислено се говори като за любовник на племенницата си госпожа дьо Комбале.

334

Анри д’Ескубло дьо Сурди е роден през 1594 г. По-големият му брат Шарл е маршал и има сериозни интелектуални интереси. Негови кръстници са Анри IV и Габриел д’Естре. През 1623 г. Анри става епископ на Майезе, а през 1629 г. наследява брат си, кардинал Франсоа, като архиепископ на Бордо. Именно Анри е ударен от Епернон през 1633 г. През 1636 г. Ришельо изпраща Витри в Бастилията заради далеч по-сериозно сбиване с Анри. За случката с Витри на 6 декември 1636 г. Шавини пише доста непристойно на кардинал дьо ла Валет следното: „Господин архиепископът на Бордо... получил няколко десетки удара с бастун или с тояга, както ви се харесва. Според мен е решен да се бие с целия свят и да накара да отлъчат цяла Франция от църквата.” Отлъчването от църквата обикновено се прилага, когато е ударен прелат. В своята биография за Сурди Тальоман разказва, че той може да се похвали, че е най-удряният прелат на света („Historiettes”, ред. от Antoine Adam, I том, Париж 1967 г., стр. 377).

335

Трудно можем да приемем този анекдот за чиста монета. Тапие го приема за достоверен, но без никакви препратки (Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 r., стр. 383).

336

През декември отец Жозеф изведнъж се разболява много тежко. На 13 същия месец се изповядва, но съзнанието му все още е заето от кръстоносния поход, за който никога не спира да се надява. Довеждат го в Рюей, където състоянието му не изглежда застрашително. Ришельо присъства на представление в театъра в имението, когато' научава за последния удар, сполетял отец Жозеф. Комата продължава три дни и той умира на 18 декември. Два дни след заупокойната служба и в деня на произнасяне на погребалното слово Ришельо научава новините от Брайзах.

337

За пътя, свитата от гвардейци, секретари и слуги, начина на придвижване и невероятния брой писмени инструкции, дадени от Ришельо по време на това пътуване, виж „La Maison du cardinal de Richelieu”, Париж 1912 г., стр. 452-459 от Делош.

338

За този закон на Френската държава виж „The Institutions of France under the Absolute Monarchy 1598-1789” на Roland E. Mousnier, издадена в Париж, 1974, преведена от Брайън Пиърс, Чикаго и Лондон 1979 г., стр. 649-653.

339

За френско-папските отношения по това време виж Le Clergé de France et la monarchie”, 2 тома, Рим 1959 г. от Pierre Blet, както и въведението от същия автор към „Correspondance du nonce en France Ranuccio Scotti 1639-44”, Рим 1965 и „Cardinal de la Rochefoucauld. Leadership and Reform in the French Church”, Ню Хейвън и Лондон 1987 г. от Joseph Bergin.

340

От този миг нататък Анри д’Ефиа е назоваван само Сен-Мар или „Маркиза”, освен ако няма опасност да бъде сбъркан с абата, който е домакин при Ришельо, докато не става епископ на Оксер. Сен-Мар е официално известен и като „Господин Главния”.

341

Виж Victor-L. Tapié „France in the Age of Louis XIII and Richelieu”, Лондон 1974 г., стр. 391-392.

342

Белгард е фаворит на Анри III и любовник на Габриел д’Естре. Отказва да продаде поста си на Брезе и здраво се пазари, преди да отстъпи пред настояванията на краля, когато Сен-Мар го поисква.

343

За сложния двоен акт, установяващ реда на унаследяване на двете херцогства-перства виж „Cardinal Richelieu. Power and the Pursuit of Wealth”, Ню Хейвън и Лондон 1985 г., стр. 256-263. Конде напразно оспорва на основание, че актовете за унаследяване прескачат обичайното френско право, което запазва наследството непокътнато, като пренебрегва претенциите на по-младите деца.

344

Лелята на Рец, госпожа дю Фаржи, е благочестива кармелитка. По-късно се жени за Шарл д’Анжеп конт дю Фаржи, член на свитата на Гастон и започва да води скандален живот, след като я назначават за придворна дама при Мария де Медичи през 1624 г.

345

„Мемоарите” на Рец, както ги наричат в наши дни, макар че самият той никога не ги публикува, нито пък ги нарича мемоари, са един опит от страна на възрастния Рец да оправдае младежкото си поведение пред госпожа дьо Севине. За нещастие повечето от първата част липсва. За името на човека, до когото е адресиран документът, виж съответната статия в Anthony Levi в „Guide to French Literature, Beginnings to 1789”, Детройт и Лондон, 1994 г.

346

Буйон е брат на Тюрен и принц на Седан, който се намира на френската граница, а днес е част от Франция, близо до белгийската граница с Люксебург.Буйон е брат на Тюрен и принц на Седан, който се намира на френската граница, а днес е част от Франция, близо до белгийската граница с Люксебург.

347

Това показват официалните архиви, но за да бъде наложено подобно наказание, почти е сигурно, че Ришельо, или по-вероятно кралят, имат други основания за неговата жестокост.

348

Има сходство с шестнадесети век. Силно оптимистичните ценности на Ренесанса във Франция, почиващи на възгледа, че човешката природа не само може да се усъвършенства, но самата тя може да изведе към добродетелта и щастието, се виждат в късния Рабле и в по-малко известните автори, които се появяват след това. Техният оптимизъм със смайваща бързина се превръща в моралистични проповеди през 1562-1563 г. ири избухването на религиозните войни.

349

Името на капитана е Арман-Жан дьо Пеир, конт дьо Троавил, но започва да се пише и да се произнася като Тревил. Ришельо е твърдо убеден, че кралят може да заповяда да го убият, и подозира, че екзекуцията ще бъде изпълнена от Тревил и други трима капитани - Тияде, дез Есар и Ла Сал. Виж бележките на Адам към „Historiettes”, I том, Париж 1967 г., стр. 957.

350

На 21 май Анри Арно пише за „информацията, която си разменят” и добавя, че всички умни придворни очакват да видят какъв ще е резултатът.

351

Вероятно поради състраданието на френския народ към жертвите Ришельо не присъства. Екзекуцията се извършва на 12 септември. Ришельо пише на Шавини и дьо Ноайе на 15-ти: „Господин Главния запази своята твърдост и демонстрира презрението си към смъртта. Бе запазил високо си присъствие на духа и на ешафода и пожела да го отделят от дьо Ту, тъй като е по-знатен, което не се случи, както можете да си представите. Видно, по време на произнасянето на присъдата, мислеше за Бог. Изповедникът му беше много доволен от факта, че се покайва, и от начина, по който умира. Изказва се доста благоприятно за мен.” Последното твърдение не е съвсем вярно, тъй като думите на Сен-Мар за Ришельо са просто проява на учтивост. Виж Авьонел, „Писма”, VII том, стр. 125.

352

Ришельо пише на Шавини и дьо Ноайе, че Буйон е толкова изплашен от екзекуциите на Сен-Мар и дьо Ту, че ако има три имения като Седан, ще ги даде и трите, за да спаси живота си.

353

Меморандумът е диктуван от Ришельо и е представен от Шавини на краля, като казва следното на монарха:„Ако Бог призове при себе си кардинала, ваше величество би осъзнал какво е загубил. Би било далеч по-лошо, ако наистина го загубите, защото по този начин ваше величество би загубил и цялото доверие, което му е оказал.”

354

Тройният портрет на Ришельо от Филип дьо Шампен е вдъхновен от подобен портрет на Чарлз I от Ван Дайк, рисуван през 1635 г. По творбата на Шампен пък Бернини изработва мраморен бюст, от който в наши дни съществува само гипсова отливка. Трите глави на Чарлз I, за разлика от тези на Ришельо, го показват облечен с различни дрехи, а идеята да се даде изображение на главата на Бернини от три ъгъла вероятно е вдъхновена от „Портрет на златар в три пози” от Лоренцо Лото, който през 1635 г. се намира в сбирката на Чарлз I, а сега в Кунстхисторише във Виена. За Шампен и Ван Дайк виж статията от Judy Egerton в каталога към изложбата ,Уап Dyck 1599-1641”, Лондон и Антверпен, 1999 г., стр. 292-294.

355

В главата „За канибалите” Монтен твърди, че неговите съвременници не са по-добри с нищо от канибалите. През осемнадесети век, въпреки своето презрение към само бледата карикатура на Лайбницовия оптимизъм и желанието си да имитира Расин, Волтер никога, дори в трагедиите си, не изследва истинския потенциал за емоционалното, за разлика от трагедията на политическия човек. В период, когато реакционизма се бори, за да властва над френската култура, дори у Расин трудно можем да оспорим, че любовта е изобразена като вътрешно трагична, при това много повече отколкото при Шекспир. Колкото до Франция от осемнадесети век и отношението и към трагедията, тя се интересува основно от буржоазната драма, която се занимава с хора без благородническо потекло или издигнати в обществото.

356

Естественото желание да се обича Бог е залегнало в основата на най-популярната творба на Франсоа дьо Сал, „Трактат за любовта към Бога”, 1616 г., но тази идея вече е заложена във „Въведение към благочестивия живот” от 1609 г. Тази любов означава, че човешките същества могат да допринесат за собственото си спасение по силата на собствената си природа - възглед, смятан за неправоверен, тъй като оправдава Божията благодат за езичниците.

357

Декарт никога не написва етиката, която е крайна цел на цялата му дейност, но както бе споменато и по-рано, най-важните елементи се появяват в писмата му до Елизабет Бохемска, дъщеря на изпратения в изгнание палатински електор Фредерик V.

358

В края на шестнадесети век политическата действителност има предимство над религиозните идеологии. Сентенцията „На когото принадлежи властта, негова е и религията” вече здраво се е установила. Нейната правота ще важи чак до Русо, а и след него.

359

Дилемата, що се отнася до янсенизма на Франция от седемнадесети век, е анализирана подробно в статиите за Сен-Сиран, Паскал, янсенизма и Пор Роаял от Anthony Levi в „Guide to French Literature, Beginnings to 1789”, Детройт и Лондон, 1994 г.

360

Калвин с неохота е принуден да приеме от богословска гледна точка доктрината за предопределението, но калвинисткото благочестие никога не се основава на нея и дори като догма тя много бързо намира своите противници в лицето на калвинистките последователи на армининианците във Франция от седемнадесети век, които я отхвърлят.

361

Дори през осемнадесети век Волтер смята, че обществото ще се разпадне без раздаващата възмездие справедливост на християнския Бог след смъртта. Волтер ненавижда ритуалите, които според него водят до суеверия, и налагането на вярата, което пък води до нетърпимост. Едва в края на седемнадесети век, и то извън Франция, Пиер Бейе открито обсъжда възможността за съществуването на такова нещо като атеистично общество.

362

Конкордат - Договор между дадена държава и Светия престол, който има за цел да определи дейността на римокатолическата църква в конкретната държава. Б. пр.

363

Ефес - дръжка на шпага. Б. р.

364

Тих, спокоен, мирен (фр.) - Б. р.

365

Дяконът служи при тайнствата, но няма право сам да свещено действа. Свещеникът извършва всички тайнства без това на ръкополагането. Епископът не само извършва всички тайнства, но има власт да предава на други свещенсгвото чрез ръкополагане. Б. пр.